Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Seventy-Nine

Cartea lui Daniel - Numărul o sută șaptezeci și nouă

The Midnight Cry and Rome’s Prophetic Role: Unveiling the Last Days in the Book of Daniel

Strigătul de la miezul nopții și rolul profetic al Romei: Dezvăluirea vremurilor din urmă în Cartea lui Daniel

Author

Jeff Pippenger

Published

April 9, 2024

Formats

PDF
Word

We are now on sacred ground, in terms of the book of Daniel, for we have arrived at the verses which represent the Midnight Cry for the one hundred and forty-four thousand. The verses also identify the sealing of the ensign who are lifted up. These are the verses that are the portion from the book of Daniel that relates to the last days that is unsealed, and represent Daniel’s expression of the Revelation of Jesus Christ that is unsealed when the “time is at hand,” just before probation closes in verse sixteen.

Ne aflăm acum pe teren sfânt, în ceea ce privește cartea lui Daniel, căci am ajuns la versetele care reprezintă Strigătul de la Miezul Nopții pentru cei o sută patruzeci și patru de mii. Versetele identifică, de asemenea, pecetluirea stindardului care este înălțat. Acestea sunt versetele care constituie porțiunea din cartea lui Daniel ce se referă la zilele de pe urmă și care este desigilată, și reprezintă exprimarea lui Daniel a Descoperirii lui Isus Hristos, care este desigilată atunci când „vremea este aproape”, chiar înainte ca timpul de har să se încheie, în versetul șaisprezece.

It is Rome that establishes the vision, as represented in verse fourteen of chapter eleven, and it is therefore important to look closely at Rome as we navigate through verses eleven through fifteen, for where there is “no vision, the people perish,” and if you will not believe Isaiah chapter seven, verses eight and nine, “surely you will not be established.”

Roma este cea care stabilește vedenia, așa cum este reprezentată în versetul paisprezece al capitolului unsprezece, și, prin urmare, este important să examinăm îndeaproape Roma pe măsură ce parcurgem versetele unsprezece până la cincisprezece, căci acolo unde "nu este vedenie, poporul piere", iar dacă nu veți crede Isaia, capitolul șapte, versetele opt și nouă, "cu siguranță nu veți fi întemeiați."

Uriah Smith references a prophetic rule at least four times in his book, Daniel and the Revelation. That rule identifies that a prophetic power is not identified in prophecy until it becomes “connected” with the people of God. The first reference he addresses it is in connection with the introduction of Babylon into the prophetic testimony.

Uriah Smith face referire de cel puțin patru ori în cartea sa, Daniel și Apocalipsa, la o regulă profetică. Acea regulă arată că o putere profetică nu este identificată în profeție până când ajunge să fie „legată” de poporul lui Dumnezeu. Prima dată când o abordează, o face în legătură cu introducerea Babilonului în mărturia profetică.

> “It is a manifest rule of interpretation that we may look for nations to be noticed in prophecy when they become so far connected with the people of God that mention of them becomes necessary to make the records of sacred history complete.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 46.

> "Este o regulă evidentă de interpretare că ne putem aștepta ca națiunile să fie menționate în profeție atunci când ajung într-atât de legate de poporul lui Dumnezeu, încât menționarea lor devine necesară pentru ca consemnările istoriei sacre să fie complete." Uriah Smith, Daniel și Apocalipsa, 46.

At least three other times, Smith addresses the rule, and he points to the “league” of the Jews in each of the three, but in one reference he identifies the league as being fulfilled in 162 BC, but the other two references are in agreement with the modern historians, who identify the fulfillment of the “league” of the Jews and Rome as 161 BC.

De cel puțin alte trei ori, Smith tratează regula și, de fiecare dată, face trimitere la „alianța” iudeilor; însă într-una dintre referințe el identifică alianța ca fiind împlinită în 162 î.Hr., pe când celelalte două referințe sunt în acord cu istoricii moderni, care identifică împlinirea „alianței” dintre iudei și Roma ca datând din 161 î.Hr.

> “It is unnecessary to remind the reader that earthly governments are not introduced into prophecy till they become in some way connected with the people of God. Rome became connected with the Jews, the people of God at that time, by the famous Jewish League, BC 161. 1 Maccabees 8; Josephus’s Antiquities, book 12, chapter 10, section 6; Prideaux, Vol. II, page 166. But seven years before this, that is, in BC 168, Rome had conquered Macedonia, and made that country a part of its empire. Rome is therefore introduced into prophecy just as, from the conquered Macedonian horn of the goat, it is going forth to new conquests in other directions. It therefore appeared to the prophet, or may be properly spoken of in this prophecy, as coming forth from one of the horns of the goat.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 175.

> „Este inutil să i se amintească cititorului că guvernele pământești nu sunt introduse în profeție până când nu ajung într-un fel oarecare în legătură cu poporul lui Dumnezeu. Roma a ajuns în legătură cu iudeii, poporul lui Dumnezeu de la acea vreme, prin faimoasa Ligă Iudaică, în anul 161 î.Hr. 1 Macabei 8; Antichitățile lui Iosif Flaviu, cartea 12, capitolul 10, secțiunea 6; Prideaux, vol. II, pagina 166. Dar cu șapte ani înainte de aceasta, adică în anul 168 î.Hr., Roma cucerise Macedonia și făcuse din acea țară o parte a imperiului său. Prin urmare, Roma este introdusă în profeție tocmai atunci când, din cornul macedonean cucerit al țapului, pornește spre noi cuceriri în alte direcții. De aceea, ea i-a apărut profetului sau poate fi în mod potrivit descrisă în această profeție ca ieșind din unul dintre coarnele țapului.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 175.

But Smith also states that it was 162 BC.

Însă Smith afirmă, de asemenea, că a fost anul 162 î.Hr.

> “The same power was also to stand in the Holy Land, and consume it. Rome became connected with the people of God, the Jews, by alliance, BC 162, from which date it holds a prominent place in the prophetic calendar. It did not, however, acquire jurisdiction over Judea by actual conquest till BC 63; and then in the following manner.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 259.

> „Aceeași putere urma, de asemenea, să stea în Țara Sfântă și să o mistuie. Roma a ajuns să fie legată de poporul lui Dumnezeu, iudeii, prin alianță, în anul 162 î.Hr., dată de la care ocupă un loc proeminent în calendarul profetic. Totuși, ea nu a dobândit jurisdicție asupra Iudeei prin cucerire efectivă decât în anul 63 î.Hr.; și atunci în felul următor.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 259.

And then the third time he references the event, he again says 161 BC.

Iar apoi, a treia oară când face referire la eveniment, el menționează din nou anul 161 î.Hr.

> “Having taken us down through the secular events of the empire to the end of the seventy weeks, the prophet, in verse 23, takes us back to the time when the Romans became directly connected with the people of God by the Jewish league, BC 161: from which point we are then taken down in a direct line of events to the final triumph of the church, and the setting up of God’s everlasting kingdom. The Jews, being grievously oppressed by the Syrian kings, sent an embassy to Rome, to solicit the aid of the Romans, and to join themselves in ‘a league of amity and confederacy with them.’ 1 Maccabees 8; Prideaux, II, 234; Josephus’s Antiquities, book 12, chapter 10, section 6. The Romans listened to the request of the Jews, and granted them a decree, couched in these words:—

> „După ce ne-a purtat, prin evenimentele seculare ale imperiului, până la sfârșitul celor șaptezeci de săptămâni, profetul, în versetul 23, ne duce înapoi la vremea când romanii au ajuns să fie legați în mod direct de poporul lui Dumnezeu prin alianța iudaică, 161 î.Hr.; din care punct suntem apoi conduși, într-o succesiune directă a evenimentelor, până la triumful final al bisericii și la întemeierea Împărăției veșnice a lui Dumnezeu. Iudeii, fiind apăsați în chip greu de regii sirieni, au trimis o solie la Roma, pentru a cere ajutorul romanilor și pentru a se uni cu ei într-„o alianță de prietenie și confederație.” 1 Macabei 8; Prideaux, II, 234; Antichitățile lui Iosif Flaviu, cartea 12, capitolul 10, secțiunea 6. Romanii au ascultat cererea iudeilor și le-au acordat un decret, formulat în aceste cuvinte:—”

> “‘The decree of the senate concerning a league of assistance and friendship with the nation of the Jews. It shall not be lawful for any that are subject to the Romans, to make war with the nation of the Jews, nor to assist those that do so, either by sending them corn, or ships, or money; and if any attack be made upon the Jews, the Romans shall assist them as far as they are able; and again, if any attack be made upon the Romans, the Jews shall assist them. And if the Jews have a mind to add to, or to take from, this league of assistance, that shall be done with the common consent of the Romans. And whatever addition shall thus be made, it shall be of force.’ ‘This decree,’ says Josephus, ‘was written by Eupolemus, the son of John, and by Jason, the son of Eleazer, when Judas was high priest of the nation, and Simon, his brother, was general of the army. And this was the first league that the Romans made with the Jews, and was managed after this manner.’” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 271.

> „Decretul senatului privitor la o alianță de ajutor și prietenie cu națiunea iudeilor. Nu va fi îngăduit nimănui dintre cei supuși romanilor să poarte război împotriva națiunii iudeilor, nici să-i ajute pe cei ce fac aceasta, trimițându-le grâne, corăbii sau bani; iar dacă se va întreprinde vreun atac împotriva iudeilor, romanii îi vor ajuta pe cât le va sta în putință; și iarăși, dacă se va întreprinde vreun atac împotriva romanilor, iudeii îi vor ajuta. Iar dacă iudeii vor dori să adauge sau să scadă ceva din această alianță de ajutor, aceasta se va face cu consimțământul comun al romanilor. Iar orice adăugire care se va face astfel va fi în vigoare.” „Acest decret,” spune Josephus, „a fost scris de Eupolemus, fiul lui John, și de Jason, fiul lui Eleazer, pe vremea când Judas era marele preot al națiunii, iar Simon, fratele său, era generalul armatei. Și aceasta a fost cea dintâi alianță pe care romanii au încheiat-o cu iudeii și s-a procedat astfel.” Uriah Smith, Daniel și Apocalipsa, 271.

It is not my burden to explain why Smith cited 162 BC, other than my assumption it was a typo. My point is in referencing the emphasis he places upon what he identifies as “a manifest rule of interpretation that we may look for nations to be noticed in prophecy when they become so far connected with the people of God that mention of them becomes necessary to make the records of sacred history complete.” When Smith emphasizes that rule, he identifies that Rome became connected with the people of God at the “league,” of verse twenty-three in 161 BC, but Smith identifies that Rome is first introduced into the prophetic narrative in 200 BC, thirty-nine years before 161 BC.

Nu este datoria mea să explic de ce Smith a citat anul 162 î.Hr., în afara presupunerii mele că a fost o eroare de tipar. Punctul meu este de a face trimitere la accentul pe care el îl pune asupra a ceea ce identifică drept „o regulă vădită de interpretare, potrivit căreia ne putem aștepta ca națiunile să fie luate în seamă în profeție atunci când ajung într-atât de legate de poporul lui Dumnezeu, încât menționarea lor devine necesară pentru ca consemnările istoriei sacre să fie complete”. Atunci când Smith subliniază acea regulă, el indică faptul că Roma a devenit legată de poporul lui Dumnezeu la „legământul” din versetul douăzeci și trei, în 161 î.Hr.; dar Smith arată că Roma este introdusă pentru prima dată în narațiunea profetică în 200 î.Hr., cu treizeci și nouă de ani înainte de 161 î.Hr.

> “A new power is now introduced,—‘the robbers of thy people;’ literally, says Bishop Newton, ‘the breakers of thy people.’ Far away on the banks of the Tiber, a kingdom had been nourishing itself with ambitious projects and dark designs. Small and weak at first, it grew with marvelous rapidity in strength and vigor, reaching out cautiously here and there to try its prowess, and test the vigor of its warlike arm, till, conscious of its power, it boldly reared its head among the nations of the earth, and seized with invincible hand the helm of their affairs. Henceforth the name of Rome stands upon the historic page, destined for long ages to control the affairs of the world, and exert a mighty influence among the nations even to the end of time.

> Este acum introdusă o nouă putere — «jefuitorii poporului tău»; literal, spune episcopul Newton, «cei ce sfărâmă poporul tău». Departe, pe malurile Tibrului, o împărăție se hrănea cu proiecte ambițioase și planuri întunecate. Mică și slabă la început, ea a crescut cu o rapiditate uimitoare în putere și vigoare, întinzându-se cu prudență când ici, când colo, pentru a-și încerca vitejia și a pune la probă vigoarea brațului său războinic, până când, conștientă de puterea ei, și-a ridicat cu îndrăzneală capul între neamurile pământului și a apucat cu mână neînvinsă cârma treburilor lor. De acum înainte, numele Romei stă pe pagina istoriei, sortit, pentru veacuri îndelungate, să cârmuiască treburile lumii și să exercite o influență puternică între neamuri până la sfârșitul timpului.

> “Rome spoke; and Syria and Macedonia soon found a change coming over the aspect of their dream. The Romans interfered in behalf of the young king of Egypt, determined that he should be protected from the ruin devised by Antiochus and Philip. This was BC 200, and was one of the first important interferences of the Romans in the affairs of Syria and Egypt.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 256.

> „Roma a vorbit; iar Siria și Macedonia au văzut curând venind o schimbare peste înfățișarea visului lor. Romanii au intervenit în favoarea tânărului rege al Egiptului, hotărâți ca el să fie ocrotit de pieirea plănuită de Antioh și Filip. Aceasta s-a petrecut în anul 200 î.Hr. și a fost una dintre primele intervenții importante ale romanilor în treburile Siriei și Egiptului.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 256.

Rome is first introduced into the prophetic narrative in the year 200 BC, and that introduction in verse fourteen, is the most significant reference of Rome in all of Daniel, for it is the very verse that defines Rome as the symbol that establishes the vision. Why Smith could emphasize such a rule of prophecy, then cite 161 BC, while also identifying the year 200 BC, as the point where the power of Rome was “introduced,” is not a problem I wish to resolve. If I have a question that needs to be resolved, it would be whether the rule as defined by Smith is valid or not. If it is valid, then I would argue that verse fourteen, must have a connection with the Jews, that occurred before the league of 161 BC.

Roma este introdusă pentru prima dată în narațiunea profetică în anul 200 î.Hr., iar acea introducere, din versetul paisprezece, este cea mai semnificativă referire la Roma din întreaga carte a lui Daniel, căci tocmai acel verset definește Roma ca simbolul care stabilește viziunea. De ce Smith a putut să accentueze o asemenea regulă a profeției, apoi să indice anul 161 î.Hr., în timp ce identifică totodată anul 200 î.Hr. ca momentul în care puterea Romei a fost „introdusă”, nu este o problemă pe care doresc să o rezolv. Dacă am o întrebare care necesită lămurire, aceasta ar fi dacă regula, așa cum a fost definită de Smith, este validă sau nu. Dacă este validă, atunci aș susține că versetul paisprezece trebuie să aibă o legătură cu iudeii, care a avut loc înainte de alianța din 161 î.Hr.

I understand that the history of verses thirteen to fifteen, are identifying a history in the last days when papal Rome intrudes herself into prophetic history, and she does so in connection with the United States, who are God’s people in that history. Because Jesus always illustrates the end with the beginning, the year 200 BC, when pagan Rome came into history, must have a connection with people of God in that history. Therefore, I agree with Smith’s rule, even if he found no direct connection between Rome and the Jews in the year 200 BC.

Înțeleg că istoria din versetele treisprezece până la cincisprezece identifică o istorie din zilele de pe urmă în care Roma papală pătrunde în istoria profetică și face aceasta în legătură cu Statele Unite, care sunt poporul lui Dumnezeu în acea istorie. Deoarece Isus ilustrează întotdeauna sfârșitul prin început, anul 200 î.Hr., când Roma păgână a intrat în istorie, trebuie să aibă o legătură cu poporul lui Dumnezeu în acea istorie. Prin urmare, sunt de acord cu regula lui Smith, chiar dacă el nu a găsit nicio legătură directă între Roma și poporul iudeu în anul 200 î.Hr.

Verses eleven and twelve, identify the victory and aftermath of the Battle of Raphia, which occurred in 217 BC, between the Seleucid Empire, led by Antiochus III Magnus, or “The Great”, and the Ptolemaic Kingdom of Egypt, led by King Ptolemy IV Philopator. This battle occurred during the struggle for control over Coele-Syria (southern Syria) and southern Palestine, territories contested between the Ptolemaic and Seleucid kingdoms. Ptolemy IV Philopator’s victory at Raphia allowed him to maintain control over Coele-Syria and southern Palestine for a time.

Versetele unsprezece și doisprezece identifică victoria și urmările Bătăliei de la Rafia, care a avut loc în 217 î.Hr., între Imperiul Seleucid, condus de Antioh al III-lea Magnus, sau „Cel Mare”, și Regatul Ptolemeic al Egiptului, condus de regele Ptolemeu al IV-lea Filopator. Această bătălie a avut loc în timpul luptei pentru controlul asupra Coele-Siriei (Siria de sud) și sudului Palestinei, teritorii disputate între regatele ptolemeic și seleucid. Victoria lui Ptolemeu al IV-lea Filopator la Rafia i-a permis să mențină pentru o vreme controlul asupra Coele-Siriei și sudului Palestinei.

The Battle of Panium, which occurred seventeen years later in 200 BC, also known as the Battle of Mount Panium or the Battle of Paneas, was between the Seleucid Empire, led by King Antiochus III, and the Ptolemaic Kingdom of Egypt, led by King Ptolemy V.

Bătălia de la Panium, care a avut loc șaptesprezece ani mai târziu, în anul 200 î.Hr., cunoscută și sub denumirea de Bătălia de la Muntele Panium sau Bătălia de la Paneas, s-a desfășurat între Imperiul Seleucid, condus de regele Antioh al III-lea, și Regatul Ptolemaic al Egiptului, condus de regele Ptolemeu al V-lea.

Thirty-one years later, in 167 BC, the Maccabean Revolt, a Jewish rebellion against the Seleucid Empire’s attempts to suppress Jewish religious practices and impose Hellenistic culture, began in the town of Modein, a small town located in the region of Judea, in what is now modern-day Israel.

Treizeci și unu de ani mai târziu, în anul 167 î.Hr., Revolta Macabeilor, o răscoală iudaică împotriva încercărilor Imperiului Seleucid de a suprima practicile religioase iudaice și de a impune cultura elenistică, a început în orașul Modein, un mic oraș situat în regiunea Iudeei, în ceea ce este astăzi Israelul modern.

The event in question involved the infamous Greek Seleucid ruler, Antiochus IV Epiphanes, who had imposed strict Hellenistic practices on the Jewish population, including the prohibition of Jewish religious observances and the desecration of the Temple in Jerusalem. In an effort to enforce his decrees, Antiochus sent representatives to various towns and villages to compel the Jewish inhabitants to comply with his orders.

Evenimentul în cauză a fost legat de infamul cârmuitor seleucid grec, Antioh IV Epifanes, care impusese practici elenistice stricte asupra populației iudaice, incluzând interzicerea respectării rânduielilor religioase ale iudeilor și profanarea Templului din Ierusalim. În efortul de a impune decretele sale, Antioh a trimis trimiși în diferite cetăți și sate, pentru a-i constrânge pe locuitorii iudei să se supună poruncilor sale.

In Modein, one of the Seleucid officials arrived to enforce the king’s decree by commanding the Jewish inhabitants to participate in pagan rituals and make offerings to Greek gods. An elderly Jewish priest named Mattathias refused to comply with the order and killed both a Jew who stepped forward to offer the sacrifice and the Seleucid official. This act of defiance by Mattathias and his family marked the beginning of the Maccabean Revolt against Seleucid rule.

La Modein, unul dintre dregătorii seleucizi a sosit pentru a impune decretul regelui și le-a poruncit iudeilor din localitate să ia parte la ritualuri păgâne și să aducă jertfe zeilor greci. Un preot iudeu înaintat în vârstă, pe nume Mattathias, a refuzat să se supună poruncii și i-a ucis atât pe iudeul care s-a înfățișat ca să aducă jertfa, cât și pe dregătorul seleucid. Acest act de sfidare al lui Mattathias și al familiei sale a marcat începutul Revoltei Macabeilor împotriva stăpânirii seleucide.

Mattathias and his five sons, including Judas Maccabee, fled to the hills and began a guerrilla war against the Seleucid forces. The revolt eventually grew in strength and support, leading to a series of military victories against the Seleucids.

Matatia și cei cinci fii ai săi, inclusiv Iuda Macabeul, au fugit în munți și au început un război de gherilă împotriva forțelor seleucide. Răscoala a crescut în cele din urmă în putere și în sprijin, ducând la o serie de victorii militare împotriva seleucizilor.

The events at Modein in 167 BC, were a pivotal moment in Jewish history, marking the beginning of the Maccabean Revolt and the struggle for religious freedom and independence against foreign rule. The rededication of the second temple in Jerusalem, which marks the historical event celebrated during Hanukkah, occurred in 164 BC, three years before the “league” of verse twenty-three.

Evenimentele de la Modein din 167 î.Hr. au constituit un moment crucial în istoria iudaică, marcând începutul Revoltei Macabeilor și al luptei pentru libertate religioasă și independență împotriva stăpânirii străine. Rededicarea celui de-al doilea templu din Ierusalim, care marchează evenimentul istoric sărbătorit în timpul Hanukkah, a avut loc în 164 î.Hr., cu trei ani înainte de „alianța” din versetul douăzeci și trei.

After reclaiming Jerusalem and the Temple, the Maccabees cleansed the Temple of the pagan defilements and restored it to its proper religious use. According to tradition, they found only a single cruse of consecrated oil, enough to light the menorah for only one day. Actually, no contemporary historical witness of that event exists, and it was not until the sixth century that the Jewish fable is found in literature. Sister White compares the apostate Jewish church with the Catholic church, especially emphasizing that both churches base the religion upon human customs and traditions. As with the many various fabricated miracles within the history of the papal Church, the fable of the one days oil lasting for eight days has no historical witness.

După recucerirea Ierusalimului și a Templului, Macabeii au curățit Templul de pângăririle păgâne și l-au redat întrebuințării sale religioase cuvenite. Potrivit tradiției, ei au găsit doar un singur ulcior de untdelemn sfințit, îndeajuns cât să aprindă menora numai pentru o singură zi. De fapt, nu există nicio mărturie istorică contemporană a acelui eveniment, iar abia în secolul al VI-lea această fabulă evreiască apare în literatură. Sora White compară biserica iudaică apostată cu Biserica Catolică, subliniind în mod special că ambele biserici își întemeiază religia pe obiceiuri și tradiții omenești. Asemenea numeroaselor și feluritelor miracole fabricate din istoria Bisericii papale, fabula potrivit căreia untdelemnul pentru o singură zi ar fi ținut opt zile nu are nicio mărturie istorică.

Verse ten, of Daniel chapter eleven, identifies the first battle of the three battles of verse forty, which I have previously identified as three battles of a cold war, as well as, three proxy wars. A sister questioned my defining the Ukrainian War, which is the second of these three wars as cold wars, for as she correctly pointed out there has been abundant death and destruction. What I have been defining in previous articles as the three battles of the “cold war”, was defined in those terms to draw a distinction between these three battles and the three World Wars that occur during the history of the earth beast of Revelation thirteen. These three wars are proxy wars and have also been defined that way.

Versetul zece din Daniel capitolul unsprezece identifică prima bătălie dintre cele trei bătălii ale versetului patruzeci, pe care le-am identificat anterior ca fiind trei bătălii ale unui război rece, precum și trei războaie prin procură. O soră a pus sub semnul întrebării faptul că am definit Războiul din Ucraina, care este al doilea dintre aceste trei războaie, ca făcând parte din războaiele reci, căci, după cum a remarcat în mod corect, au existat din belșug moarte și distrugere. Ceea ce am definit în articolele anterioare drept cele trei bătălii ale „războiului rece” a fost formulat în acești termeni pentru a evidenția o distincție între aceste trei bătălii și cele trei Războaie Mondiale care au loc în cursul istoriei fiarei pământului din Apocalipsa treisprezece. Aceste trei războaie sunt războaie prin procură și au fost de asemenea definite astfel.

I intend to identify those three battles as “the three battles of verse forty” or proxy wars, from this point onward in these articles, to remove the discrepancy of identifying a hot war as a cold war. By my definition, the three battles of verse forty, do not include the battle of 1798, which is part of verse forty, but only the three battles from the time of the end in 1989 unto the Sunday law of verse forty-one. The three battles are more correctly identified as proxy wars, that are accomplished within the context of the warfare between the king of the north and the king of the south, which in the history of verse forty, represent the warfare between Catholicism (the king of the north) and Communism (the king of the south).

Intenționez să identific acele trei bătălii drept „cele trei bătălii ale versetului patruzeci” sau războaie prin interpuși, de aici înainte în aceste articole, pentru a înlătura discrepanța de a identifica un război fierbinte drept un război rece. Potrivit definiției mele, cele trei bătălii ale versetului patruzeci nu includ bătălia din 1798, care face parte din versetul patruzeci, ci numai cele trei bătălii de la vremea sfârșitului din 1989 până la legea duminicală din versetul patruzeci și unu. Cele trei bătălii sunt identificate mai corect drept războaie prin interpuși, care se desfășoară în contextul războiului dintre împăratul de la miazănoapte și împăratul de la miazăzi, care, în istoria versetului patruzeci, reprezintă războiul dintre Catolicism (împăratul de la miazănoapte) și Comunism (împăratul de la miazăzi).

The first of those three battles identifies the victory of Catholicism over Communism in 1989, as the papacy joined with its proxy army, represented by the United States, in sweeping away the Soviet Union in 1989, though Russia, the head (or “fortress”), was left standing. The current Ukrainian War is once again a battle between Catholicism and Communism, with the papacy employing the Ukrainian government as its proxy against Russia, along with the support of the papacy’s previous proxy power, the United States, including the rest of the globalist western world. That war is represented in verses eleven and twelve, and identifies that Communism (Russia), will prevail over Catholicism.

Prima dintre acele trei bătălii identifică victoria Catolicismului asupra Comunismului în 1989, când papalitatea s-a aliat cu armata sa prin interpuși, reprezentată de Statele Unite, măturând Uniunea Sovietică în 1989, deși Rusia, capul (sau «fortăreața»), a rămas în picioare. Războiul actual din Ucraina este din nou o bătălie între Catolicism și Comunism, papalitatea folosind guvernul ucrainean drept interpus împotriva Rusiei, împreună cu sprijinul oferit de fosta sa putere interpusă, Statele Unite, precum și de restul lumii occidentale globaliste. Acest război este reprezentat în versetele unsprezece și doisprezece și indică faptul că Comunismul (Rusia) va prevala asupra Catolicismului.

The third of those three proxy battles is represented in verse fifteen, as the Battle of Panium. The battle was between the Ptolemaic kingdom (the king of the south) and the Seleucid kingdom (the king of the north). In that battle the proxy army of Catholicism is once again the United States.

A treia dintre acele trei războaie prin procură este reprezentată în versetul cincisprezece, ca Bătălia de la Panium. Bătălia s-a purtat între regatul ptolemaic (împăratul de la miazăzi) și regatul seleucid (împăratul de la miazănoapte). În acea bătălie, armata prin procură a catolicismului este, încă o dată, Statele Unite.

In the first battle in 1989, the proxy army of the Republican horn of the United States was employed by the papacy to bring down the political structure of the Soviet Union, while leaving intact, its head (Russia). In the second battle, which is the Ukrainian war, the proxy army of the Nazi’s is defeated by Russia. In the third battle the United States, the proxy army of the papacy again defeats the king of the south.

În prima bătălie, în 1989, armata prin interpuși a cornului republican al Statelor Unite a fost folosită de papalitate pentru a doborî structura politică a Uniunii Sovietice, lăsând însă intact capul ei (Rusia). În a doua bătălie, care este războiul din Ucraina, armata prin interpuși a naziștilor este înfrântă de Rusia. În a treia bătălie, Statele Unite, armata prin interpuși a papalității, îl înving din nou pe împăratul de la miazăzi.

The three battles bear the signature of “Truth”, with the first and last battles being carried out by the victorious proxy army of the United States. In the first battle the head of the king of the south was left intact, and in the third battle the proxy army of the United States, becomes the head of the king of the south. The second proxy army was also the proxy army of the papacy in the Second World War. In both instances the proxy army of Nazism was and will be defeated. The papacy fully subdues all her enemies before verse sixteen, when the threefold union is accomplished.

Cele trei bătălii poartă semnătura „Adevărului”, iar prima și ultima bătălie sunt duse de armata prin interpuși victorioasă a Statelor Unite. În prima bătălie, capul regelui de la miazăzi a fost lăsat intact, iar în a treia bătălie armata prin interpuși a Statelor Unite devine capul regelui de la miazăzi. A doua armată prin interpuși a fost, de asemenea, armata prin interpuși a papalității în Al Doilea Război Mondial. În ambele cazuri, armata prin interpuși a nazismului a fost și va fi înfrântă. Papalitatea îi supune pe deplin pe toți vrăjmașii ei înainte de versetul șaisprezece, când uniunea întreită este împlinită.

> “Ptolemy [Putin] lacked the prudence to make a good use of his victory. Had he followed up his success, he would probably have become master of the whole kingdom of Antiochus; but content with making only a few menaces and a few threats, he made peace that he might be able to give himself up to the uninterrupted and uncontrolled indulgence of his brutish passions. Thus, having conquered his enemies, he was overcome by his vices, and, forgetful of the great name which he might have established, he spent his time in feasting and lewdness.

> Lui Ptolemeu [Putin] i-a lipsit prudența de a folosi cum se cuvine victoria sa. Dacă și-ar fi valorificat succesul, probabil ar fi ajuns stăpân peste întregul regat al lui Antioh; dar, mulțumindu-se să rostească doar câteva amenințări și câteva intimidări, a încheiat pacea, pentru a se putea deda, neîntrerupt și nestingherit, patimilor sale bestiale. Astfel, după ce își biruise dușmanii, a fost biruit de viciile sale și, uitând de marele nume pe care ar fi putut să și-l întemeieze, și-a petrecut vremea în ospețe și desfrâu.

> “His heart was lifted up by his success, but he was far from being strengthened by it; for the inglorious use he made of it caused his own subjects to rebel against him.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 254.

> „Inima i s-a înălțat din pricina succesului său, dar era departe de a fi întărit prin el; căci întrebuințarea neglorioasă pe care i-a dat-o a făcut ca propriii lui supuși să se răzvrătească împotriva sa.” Uriah Smith, Daniel și Apocalipsa, 254.

A second witness that the victory of Putin marks his end, is with the southern kingdom of Judah’s king Uzziah, whose heart was also lifted up by his military victories, and thereafter, as with Ptolemy, sought to perform the work of the priests in the sanctuary, and was struck with leprosy and immediately removed from power. Putin’s victory in the Ukrainian war marks the beginning of his end as the king of the south (the king of atheism). His end was typified with the beginning of verse forty’s prophetic king of the south (France), which identified a revolution that overthrew the leadership, as happened with Ptolemy. Putin’s end was also represented with the end of the Soviet Union, where the leader (Gorbachev), dissolved the Soviet Union, and immediately took a job with the United Nations, the last-day globalist symbol of atheism, the king of the south. After Putin’s victory in the Ukraine, he is also typified by Napoleon at Waterloo, and the exile that followed; and also, king Uzziah, with his leprosy, and the exile that followed, as well as Ptolemy’s drunken end and the end of the Soviet Union in 1989.

Un al doilea martor că victoria lui Putin îi marchează sfârșitul îl avem în împăratul Ozia al împărăției de sud, Iuda, a cărui inimă s-a înălțat, de asemenea, prin victoriile sale militare și care, apoi, ca și Ptolemeu, a căutat să îndeplinească lucrarea preoților în sanctuar, fiind lovit de lepră și îndată înlăturat de la putere. Victoria lui Putin în războiul din Ucraina marchează începutul sfârșitului său ca împărat al miazăzii (împăratul ateismului). Sfârșitul său a fost tipificat prin începutul împăratului profetic de la miazăzi (Franța) din versetul patruzeci, care a identificat o revoluție ce a răsturnat conducerea, așa cum s-a întâmplat cu Ptolemeu. Sfârșitul lui Putin a fost, de asemenea, reprezentat prin sfârșitul Uniunii Sovietice, când conducătorul (Gorbaciov) a dizolvat Uniunea Sovietică și îndată a preluat o funcție la Națiunile Unite, simbolul globalist al zilelor de pe urmă al ateismului, împăratul de la miazăzi. După victoria lui Putin în Ucraina, el este, de asemenea, tipificat de Napoleon la Waterloo și de exilul care a urmat; și, de asemenea, de împăratul Ozia, cu lepra lui și exilul care a urmat, precum și de sfârșitul în beție al lui Ptolemeu și de sfârșitul Uniunii Sovietice în 1989.

The Battle of Panium occurred in 200 BC, and in that very year Rome openly intercedes into history. Their insertion into the prophetic narrative precedes the conquering of Jerusalem represented in verse sixteen, and fulfilled in 63 BC. at the time she proclaimed that she was the defender of the child king in Egypt. In the third battle of verse forty, involving the kings of the north and south, the papacy will insert itself into history again, pretending to be the protector of Russia. At that same time Seleucus, in the type, defeated Ptolemy in the battle of Panium, thus identifying that the United States, the proxy army of the papacy in the first and last battles of verse forty, defeats “Egypt” (the king of the south).

Bătălia de la Panium a avut loc în anul 200 î.Hr., iar chiar în acel an Roma intervine pe față în istorie. Intrarea ei în narațiunea profetică precede cucerirea Ierusalimului reprezentată în versetul șaisprezece și împlinită în anul 63 î.Hr., în vremea când ea a proclamat că era apărătoarea regelui-copil din Egipt. În cea de-a treia bătălie din versetul patruzeci, care îi implică pe împărații de la miazănoapte și de la miazăzi, papalitatea se va insera din nou în istorie, pretinzând că este protectoarea Rusiei. În același timp, Seleucus, în tip, l-a învins pe Ptolemeu în bătălia de la Panium, identificând astfel că Statele Unite, armata prin procură a papalității în prima și ultima bătălie din versetul patruzeci, înving „Egiptul” (împăratul de la miazăzi).

In the year 200 BC, we symbolically find the papacy, as the whore of Tyre begins to sing her songs of fornication in advance of the threefold union at the Sunday law of verse sixteen. At the same time the United States prevails over the United Nations, thus securing its position as the premier king of the ten kings. All the dynamics of the threefold union that are accomplished at the Sunday law, are settled before verse sixteen.

În anul 200 î.Hr., găsim în chip simbolic papalitatea, pe când desfrânata Tirului începe să-și cânte cântările desfrânării, înaintea uniunii întreite de la legea duminicală din versetul șaisprezece. În același timp, Statele Unite se impun asupra Națiunilor Unite, asigurându-și astfel poziția de întâiul rege dintre cei zece regi. Întreaga dinamică a uniunii întreite, care se împlinește la legea duminicală, este stabilită înainte de versetul șaisprezece.

The dragon power’s political structure, as represented by the United Nations, agrees, in verse sixteen, to give its political structure to the beast, but before it does so the papacy conquers the religion of the dragon. Paganism must once again, be taken away. Protestantism was removed in the Reagan years, in the first battle of verse forty, and in the time of the last Republican president the religion of the dragon will also be placed into subjection to the religion of Catholicism, as it was in the year 508. The process of removing any religious resistance to the papacy being placed upon the throne began in the Reagan years, and it ends in the Trump years. The resistance of apostate Protestantism against Catholicism was removed in the first battle of verse forty, and the resistance of spiritualism will be removed in the last battle of verse forty.

Structura politică a puterii balaurului, reprezentată de Organizația Națiunilor Unite, consimte, în versetul șaisprezece, să-și cedeze structura politică fiarei, însă, înainte de a face aceasta, papalitatea cucerește religia balaurului. Păgânismul trebuie, din nou, să fie înlăturat. Protestantismul a fost înlăturat în anii lui Reagan, în prima bătălie din versetul patruzeci, iar în vremea ultimului președinte republican religia balaurului va fi, de asemenea, supusă religiei catolice, așa cum a fost în anul 508. Procesul de înlăturare a oricărei rezistențe religioase față de așezarea papalității pe tron a început în anii lui Reagan și se încheie în anii lui Trump. Rezistența protestantismului apostat împotriva catolicismului a fost înlăturată în prima bătălie din versetul patruzeci, iar rezistența spiritismului va fi înlăturată în ultima bătălie din versetul patruzeci.

In the same complicated interplay of human events, apostate Protestantism must establish itself as the religious and political authority over the ten kings of Revelation chapter seventeen. Thus, the Battle of Panium is identifying when the United States prevails over the United Nations, just before the Sunday law of verse sixteen.

În cadrul aceleiași complicate interacțiuni a evenimentelor umane, protestantismul apostat trebuie să se instituie drept autoritatea religioasă și politică asupra celor zece regi din Apocalipsa, capitolul șaptesprezece. Astfel, Bătălia de la Panium indică momentul în care Statele Unite prevalează asupra Organizației Națiunilor Unite, chiar înainte de legea duminicală din versetul șaisprezece.

It is an established rule of prophecy that the dragon, the beast and the false prophet each have their own peculiar prophetic characteristics. One of those prophetic characteristics is that the beast (Catholicism), is always prophetically located in the city of Rome. The False Prophet is always prophetically located in the United States. But with the dragon, the characteristic of where the dragon is prophetically located is that it always moves. The dragon began in heaven, then came to the Garden of Eden, and eventually the dragon is located in Egypt.

Este o regulă consacrată a profeției că balaurul, fiara și profetul mincinos au fiecare propriile lor caracteristici profetice distincte. Una dintre acele caracteristici profetice este că fiara (catolicismul) este întotdeauna situată, din punct de vedere profetic, în cetatea Romei. Profetul Mincinos este întotdeauna situat, din punct de vedere profetic, în Statele Unite. Dar, în cazul balaurului, caracteristica privitoare la locul în care balaurul este situat, din punct de vedere profetic, este că acesta se află mereu în mișcare. Balaurul a început în cer, apoi a venit în Grădina Edenului, iar în cele din urmă balaurul este situat în Egipt.

> Speak, and say, Thus saith the Lord God; Behold, I am against thee, Pharaoh king of Egypt, the great dragon that lieth in the midst of his rivers, which hath said, My river is mine own, and I have made it for myself. Ezekiel 29:3.

> Vorbeşte şi spune: Aşa zice Domnul Dumnezeu; Iată, sunt împotriva ta, Faraon, împăratul Egiptului, balaurul cel mare care zace în mijlocul râurilor lui, care a zis: Râul meu este al meu şi mi l-am făcut eu însumi. Ezechiel 29:3.

The prophetic location of the dragon moves. In the time of John, the seat of the dragon, which represents its throne, was identified as being in Pergamos.

Locul profetic al balaurului se mută. În vremea lui Ioan, scaunul balaurului, care reprezintă tronul său, a fost identificat ca fiind în Pergam.

> And to the angel of the church in Pergamos write; These things saith he which hath the sharp sword with two edges; I know thy works and where thou dwellest, even where Satan’s seat is: and thou holdest fast my name, and hast not denied my faith, even in those days wherein Antipas was my faithful martyr, who was slain among you, where Satan dwelleth. Revelation 2:12, 13.

> Și îngerului bisericii din Pergam scrie: Acestea zice Cel ce are sabia ascuțită cu două tăișuri: Știu faptele tale și unde locuiești, chiar acolo unde este scaunul Satanei; și ții cu tărie Numele Meu și nu ai tăgăduit credința Mea, chiar în zilele acelea în care Antipa, martirul Meu credincios, a fost ucis între voi, acolo unde locuiește Satana. Apocalipsa 2:12, 13.

The practice of pagan Rome was to bring all the pagan deities they became associated with back to the city of Rome, and represent them in the Pantheon Temple. This is why Daniel records that the “place of his sanctuary was cast down.” The place of pagan Rome’s sanctuary was the city of Rome, which was cast down by Constantine in the year 330, but the sanctuary that was “in” Rome was the Pantheon Temple, Pan-Theon meaning, “the temple of all the gods”. The Romans moved the location of Satan’s seat to the Pantheon Temple from Pergamos. Sister White informs us that pagan Rome is the dragon.

Practica Romei păgâne era de a aduce înapoi în cetatea Romei toate zeitățile păgâne cu care ajungeau în legătură și de a le reprezenta în Templul Panteonului. Acesta este motivul pentru care Daniel consemnează că „locul sanctuarului lui a fost doborât”. Locul sanctuarului Romei păgâne era cetatea Romei, care a fost doborâtă de Constantin în anul 330, însă sanctuarul care era „în” Roma era Templul Panteonului, Pan-Theon însemnând „templul tuturor zeilor”. Romanii au mutat locul scaunului Satanei de la Pergam la Templul Panteonului. Sora White ne informează că Roma păgână este balaurul.

> “Thus while the dragon, primarily, represents Satan, it is, in a secondary sense, a symbol of pagan Rome.” The Great Controversy, 439.

> Astfel, deși balaurul, în primul rând, îl reprezintă pe Satana, el este, într-un sens secundar, un simbol al Romei păgâne. Tragedia veacurilor, 439.

Pagan Rome divided into ten nations, and France became the king of the south when it introduced the atheism of Egypt during the French Revolution. By 1917, the dragon had moved from France to Russia. Verse ten represents 1989, and verses eleven and twelve, represent the battles of “the borderline” (Raphia and Ukraine), and the battle of Panium represents the third step the papacy accomplishes as she secures the threefold union in verse sixteen. It represents the hidden history of verse forty.

Roma păgână a fost împărțită în zece națiuni, iar Franța a devenit împăratul de la miazăzi când a introdus ateismul Egiptului în timpul Revoluției Franceze. Până în 1917, balaurul se mutase din Franța în Rusia. Versetul zece reprezintă anul 1989, iar versetele unsprezece și doisprezece reprezintă bătăliile „liniei de demarcație” (Rafia și Ucraina), iar bătălia de la Panium reprezintă al treilea pas pe care papalitatea îl împlinește pe măsură ce își asigură tripla uniune în versetul șaisprezece. Aceasta reprezintă istoria ascunsă a versetului patruzeci.

We will continue this study in the next article.

Vom continua acest studiu în articolul următor.

> When Jesus came into the coasts of Caesarea Philippi [Panium], he asked his disciples, saying, Whom do men say that I the Son of man am? And they said, Some say that thou art John the Baptist: some, Elias; and others, Jeremias, or one of the prophets. He saith unto them, But whom say ye that I am? And Simon Peter answered and said, Thou art the Christ, the Son of the living God. And Jesus answered and said unto him, Blessed art thou, Simon Barjona: for flesh and blood hath not revealed it unto thee, but my Father which is in heaven. And I say also unto thee, That thou art Peter, and upon this rock I will build my church; and the gates of hell shall not prevail against it. And I will give unto thee the keys of the kingdom of heaven: and whatsoever thou shalt bind on earth shall be bound in heaven: and whatsoever thou shalt loose on earth shall be loosed in heaven. Then charged he his disciples that they should tell no man that he was Jesus the Christ. From that time forth began Jesus to show unto his disciples, how that he must go unto Jerusalem, and suffer many things of the elders and chief priests and scribes, and be killed, and be raised again the third day. Matthew 16:13–21.

> Când Iisus a ajuns în părțile Cezareei lui Filip [Panium], i-a întrebat pe ucenicii Săi, zicând: Cine zic oamenii că sunt Eu, Fiul Omului? Iar ei au spus: Unii zic că ești Ioan Botezătorul; alții, Ilie; iar alții, Ieremia sau unul dintre profeți. El le-a zis: Dar voi, cine ziceți că sunt Eu? Și Simon Petru, răspunzând, a zis: Tu ești Hristosul, Fiul Dumnezeului Celui viu. Iar Iisus, răspunzând, i-a zis: Fericit ești tu, Simone Barjona, căci nu carnea și sângele ți-au descoperit aceasta, ci Tatăl Meu, Cel ce este în ceruri. Și Eu îți spun: tu ești Petru, și pe această piatră Îmi voi zidi Biserica, iar porțile iadului nu o vor birui. Și îți voi da cheile Împărăției cerurilor; și orice vei lega pe pământ va fi legat în ceruri, și orice vei dezlega pe pământ va fi dezlegat în ceruri. Atunci le-a poruncit ucenicilor să nu spună nimănui că El este Iisus, Hristosul. De atunci Iisus a început să le arate ucenicilor Săi că trebuie să meargă la Ierusalim, și să pătimească multe de la bătrâni, de la arhierei și de la cărturari, și să fie omorât, iar a treia zi să învieze. Matei 16:13-21.

Back to Articles