Article

# Cartea lui Daniel - Numărul optzeci și nouă

Demontarea doctrinelor false: o examinare istorică a Necurmatului în adventism

Author

Jeff Pippenger

Published

February 22, 2024

Formats

PDF
Word

În cel de-al optzeci și unulea articol din această serie de articole despre cartea lui Daniel am inclus un pasaj din Manuscript Releases, volumul 20, 17–22, în care Sora White afirmă limpede că învățătura potrivit căreia „the daily” reprezintă sanctuarul lui Hristos le fusese dată prezbiterilor Prescott și Daniells de către „îngeri care fuseseră izgoniți din cer”. Ea nu identifică de fapt ideea lor greșită despre „the daily”, așa cum am făcut eu, dar mărturia istorică este pe deplin limpede că aceasta era ceea ce încercau ei să statornicească drept adevăr. Ei căutau să rescrie porțiuni din cartea lui Uriah Smith, Daniel and the Revelation, care susțin înțelegerea despre „the daily”, pe care ea o identifică în Early Writings, pagina șaptezeci și patru, drept interpretarea corectă.

W. W. Prescott publicase un periodic intitulat The Protestant, în care singura temă era promovarea concepției false cu privire la „the daily”. El și președintele Conferinței Generale, A. G. Daniells, au devenit vârful de lance satanic pentru a continua eforturile lui Prescott de a statornici doctrina falsă drept viziunea ortodoxă în adventism, dar câtă vreme Ellen White a fost în viață, succesul lor în acest efort satanic a fost ținut în frâu. În 1931, Daniells a raportat că, în chiar anul în care a fost scris pasajul din Manuscript Releases (1910), el (Daniells) a avut o întrevedere cu Sora White cu privire la „the daily” și că ea l-a determinat să creadă că viziunea lui și a lui Prescott era corectă.

Este important să înțelegem această istorie, căci începem acum examinarea sporirii cunoștinței care a sosit în 1989, când liniile sacre ale reformei și ultimele șase versete din Daniel unsprezece au fost desigilate. Pentru a recunoaște lumina care a fost generată odată cu prăbușirea Uniunii Sovietice, în împlinirea versetului patruzeci din Daniel unsprezece, este necesar ca „necurmata” și istoria profetică reprezentată de „necurmata” să fie corect înțelese, căci acea istorie ilustrează repetarea acelei istorii în versetele patruzeci până la patruzeci și cinci din Daniel unsprezece. Acele versete identifică „veștile din răsărit și din miazănoapte” drept mesajul care este desigilat în ele, vești care provoacă prigoana finală a poporului lui Dumnezeu.

> Dar vești dinspre răsărit și dinspre miazănoapte îl vor tulbura; de aceea va porni cu mare mânie ca să nimicească și să piardă cu desăvârșire pe mulți. Și își va așeza corturile palatului său între mări, pe muntele cel slăvit al sfințeniei; însă își va avea sfârșitul, și nimeni nu-i va veni în ajutor. Daniel 11:44, 45.

Solia versetului patruzeci, care a fost desigilată la prăbușirea Uniunii Sovietice în 1989, este solia ploii târzii care va determina papalitatea (împăratul de la miazănoapte) să „iasă cu mare mânie, ca să distrugă și să nimicească cu desăvârșire pe mulți.” „Tidings” este, profetic, o solie.

> Și cum vor propovădui, dacă nu sunt trimiși? După cum este scris: Cât de frumoase sunt picioarele celor ce vestesc Evanghelia păcii și aduc vești de bucurie despre lucrurile bune! Romani 10:15.

Solia ploii târzii este solia prezentată de străjerii lui Dumnezeu din zilele de pe urmă, care cântă cântarea viei și cântarea lui Moise și a Mielului.

> Cât de frumoase pe munți sunt picioarele celui ce aduce vești bune, care vestește pacea; care aduce vești bune ale binelui, care vestește mântuirea; care zice Sionului: Dumnezeul tău împărățește! Străjerii tăi își vor înălța glasul; laolaltă, cu glasul, vor cânta: căci vor vedea față către față, când Domnul Se va întoarce în Sion. Isaia 52:7, 8.

„Veștile” din Daniel unsprezece, versetul patruzeci și patru, îl înfurie pe omul fărădelegii, iar ultimul măcel papal se săvârșește. Acea solie este solia îngerului al treilea, care se amplifică până la strigătul cel mare, odată cu apropiata promulgare a legii duminicale.

> „Nimeni nu este osândit până când nu a primit lumina și nu a înțeles obligația celei de-a patra porunci. Dar când va fi emis decretul care va impune sabatul contrafăcut, și strigătul puternic al „îngerului al treilea” îi va avertiza pe oameni împotriva închinării înaintea fiarei și a chipului ei, linia de demarcație va fi trasată clar între fals și adevăr. Atunci cei care vor continua încă în călcarea legii vor primi semnul fiarei.” Semnele Timpurilor, 8 noiembrie 1899.

„Veștile de la răsărit și de la miazănoapte”, care înfurie papalitatea, sporesc până la marea strigare la legea duminicală, iar acest mesaj este mesajul ploii târzii, care a început la 11 septembrie 2001. Expresia „glas tare” este un termen profetic care reprezintă o putere în creștere.

> „Adevărul pentru acest timp, solia celui de-al treilea înger, trebuie să fie proclamat cu glas tare, adică cu o putere crescândă, pe măsură ce ne apropiem de marea încercare finală.” Materialele din 1888, 1710.

„Veștile” din versetul patruzeci și patru reprezintă solia ploii târzii chiar înainte ca timpul de probă al omenirii să se încheie, pe când Mihail se ridică. Este aceeași solie a ploii târzii care a sosit la 11 septembrie 2001, dar care se amplifică până la strigătul cel mare, sau la un glas tare, când cei o sută patruzeci și patru de mii sunt pecetluiți, iar Duhul Sfânt este apoi turnat fără măsură. Este aceeași solie a ploii târzii care a marcat perioada pecetluirii celor o sută patruzeci și patru de mii.

Este solia ploii târzii aceea care a fost contrafăcută printr-o solie de pace și siguranță, prezentată de Adventismul laodicean din momentul sosirii „asinului” și până la sosirea „leului”. Perioada dintre 11 septembrie 2001 și iminenta lege duminicală marchează patul de moarte spirituală al Adventismului laodicean, iar cei care sunt judecați după ce casa lui Dumnezeu (Ierusalimul) este judecată, mor în același mormânt. Patul de moarte al Adventismului laodicean este între asin și leu, iar solia care este respinsă și le pricinuiește moartea constă în „veștile din «răsărit» (un simbol al Islamului) și din nord (un simbol al papalității)”. Este aceeași solie, care este solia îngerului al treilea.

Ultimele șase versete din Daniel 11, desigilate la timpul sfârșitului, în 1989, constituie solia ploii târzii, care este proclamată într-o vreme când se proclamă o falsă solie a ploii târzii, de "pace și siguranță". Testarea ploii târzii stă mai întâi înaintea casei lui Dumnezeu, căci acolo începe judecata, iar apoi stă înaintea celeilalte turme din afara casei lui Dumnezeu. Din acest motiv, este esențial să fie înțeleasă "minciuna" care a fost introdusă în adventismul laodicean în a treia generație, fiindcă, în timp ce Dumnezeu Își revarsă Duhul Său Sfânt peste cei pe care îi pecetluiește, El, concomitent, trimite o lucrare de rătăcire puternică asupra celor care nu primesc dragostea adevărului.

În timpul controversei din primul deceniu și jumătate al secolului al XX-lea cu privire la "the daily", unul dintre cei care au apărat poziția corectă a milleriților, potrivit căreia "the daily" este un simbol al păgânismului, a fost F. C. Gilbert. Gilbert a fost un convertit din iudaism și citea și vorbea perfect limba ebraică. El a apărat poziția pionierilor în cartea lui Daniel, întemeindu-se pe înțelegerea sa a limbii ebraice. În 1910, chiar în anul în care Sora White a scris manuscrisul care avea să fie îngropat pentru decenii, și care identifica faptul că concepția lui Daniells și a lui Prescott despre "the daily" provenea de la îngerii lui Satana, Gilbert a avut o întrevedere personală cu Sora White pe tema "the daily".

Știm că el a avut o întrevedere, căci imediat (a doua zi) a întocmit un rezumat al întrevederii pe care a avut-o cu Sora White. În 1931, A. G. Daniells a susținut că a avut o întrevedere cu Sora White pe tema "the daily" în același an-1910. Daniells a afirmat că Sora White nu i-a lăsat altă concluzie decât că "the daily" era un simbol al slujirii lui Hristos în sanctuar. Dar afirmația lui Daniells privind o întrevedere nu a fost doar o "minciună", ci este "minciuna" profeției care produce o amăgire puternică.

Pentru cei care ar putea să nu aibă acces la diagramele din 1843 și 1850, este important să se înțeleagă că, atunci când diagrama din 1843 a fost publicată în 1842, milleriții încă credeau că sanctuarul care urma să fie curățit, în împlinirea profeției de două mii trei sute de ani, era pământul. Când au publicat diagrama din 1850, atunci știau că sanctuarul care urma să fie curățit era sanctuarul ceresc. Din acest motiv, diagrama din 1843 NU are nicio ilustrație a sanctuarului lui Dumnezeu, dar diagrama din 1850 ARE o ilustrație a sanctuarului lui Dumnezeu. Acest lucru este important, deoarece Daniells a susținut că, în interviul său cu Sora White, i-a arătat diagrama din 1843 și i-a indicat sanctuarul pe diagramă. Acest lucru ar fi fost imposibil, întrucât pe diagrama din 1843 nu există niciun sanctuar. Afirmația sa că a avut un interviu a fost o „minciună”.

În 2009, pe când parcurgeam această istorie și am aflat că ambii bărbați, aflați de părți opuse ale problemei, susțineau că avuseseră o întrevedere cu Sora White cu privire la «Necurmatul», am trimis un e-mail Fundației Ellen G. White și am întrebat dacă au acces la registrul care consemna întrevederile Sorei White din 1910. Mi-au răspuns că încă mai dețin registrul. În cele ce urmează se află mesajul meu și răspunsul din partea Fundației Ellen G. White.

Luni, 19 ianuarie 2009

Cui poate interesa:

Am auzit că există un registru în care erau consemnate persoanele care au avut întrevederi cu Sora White și subiectele acestora. Încerc să verific sau să infirm dacă A. G. Daniells a avut o întrevedere cu Sora White în 1910 privind subiectul «daily». Sunt conștient că există mărturie istorică potrivit căreia întrevederea a avut loc, dar mă întreb dacă există vreo consemnare într-un registru oficial care să ateste în mod concret acest lucru. Totodată, mi s-a spus că și F. C. Gilbert a avut o întrevedere cu Sora White în 1910 pe tema «daily», și aș dori să știu dacă acest lucru poate fi confirmat de un registru ținut de personalul ei în acea perioadă. Poate că nu a existat niciun registru, sau poate că, dacă a existat, nu faceți publice aceste informații, ori poate că vă depășește posibilitățile să verificați acest lucru pentru mine, chiar dacă există. Așadar, în orice caz, am dorit să întreb. Orice ajutor pe care l-ați putea oferi ar fi apreciat în mod deosebit.

Dragă Jeff,

Vă mulțumesc pentru e-mailul dumneavoastră. Dispunem de o consemnare destul de completă a itinerarului lui Ellen White, întemeiată pe scrisorile și jurnalele ei, precum și pe angajamentele publicate, dar nu de un „jurnal de bord” propriu-zis.

Fără îndoială ați citit despre vizita lui A G Daniells la Ellen White în vol. 6 al Biografiei EGW, The Later Elmshaven Years, pp. 256, 257. Nu am găsit nicio consemnare independentă a acestei întâlniri. Avem însă o scrisoare de la prezbiterul Gilbert, datată 1 iunie 1910, în care își indica planul de a fi la St. Helena (unde locuia Ellen White) în zilele de 6–9 iunie. Aceasta este întreaga documentație de susținere de care sunt la curent.

Dumnezeu să vă binecuvânteze — Tim Poirier, director adjunct, Ellen G. White Estate

Nu există nicio consemnare independentă că Daniells ar fi avut vreodată o întrevedere pe tema „the daily”, dar există o scrisoare de la Gilbert care indică intenția sa de a se afla la domiciliul ei în perioada 6–9 iunie 1910.

În biografia Sorei White, la care face referire Ellen White Estate, unde nepotul ei abordează chestiunea interviului lui Daniells, el a consemnat susținerea lui Daniells cu privire la interviul fabricat din 1910:

> La un moment dat, ceva mai târziu în cursul discuțiilor, presbiterul Daniells, însoțit de W. C. White și C. C. Crisler, dornic să afle chiar de la Ellen White care era sensul exact al afirmației ei din Scrieri timpurii, a mers la ea și i-a prezentat problema. Daniells a luat cu el Scrieri timpurii și planșa din 1843. S-a așezat lângă Ellen White și i-a adresat numeroase întrebări. Relatarea lui despre acest interviu a fost confirmată de W. C. White:

> 'Mai întâi i-am citit sorei White afirmația redată mai sus în Scrieri timpurii. Apoi i-am pus înainte diagrama noastră profetică, folosită de pastorii noștri în interpretarea profețiilor din Daniel și Apocalipsa. I-am atras atenția asupra reprezentării sanctuarului și, de asemenea, asupra perioadei de 2300 de ani, așa cum apăreau pe diagramă.

> 'Apoi am întrebat dacă își putea aminti ce i se arătase cu privire la acest subiect.

> 'După câte îmi amintesc, răspunsul ei a început prin a relata cum unii dintre conducătorii care făcuseră parte din Mișcarea din 1844 s-au străduit să găsească noi date pentru încheierea perioadei de 2300 de ani. Acest demers avea ca scop stabilirea unor noi date pentru venirea Domnului. Aceasta provoca confuzie în rândul celor care făcuseră parte din Mișcarea Adventă.

> 'În această confuzie, Domnul i-a descoperit, a spus ea, că înțelegerea care fusese susținută și prezentată cu privire la datele calendaristice era corectă și că nu trebuie să se mai stabilească niciodată un alt timp, nici să se mai dea o altă solie de timp.

> 'Atunci am rugat-o să relateze ceea ce îi fusese descoperit cu privire la restul "daily"-ului - Prințul, oștirea, înlăturarea "daily"-ului și aruncarea la pământ a sanctuarului.

> "'Ea a răspuns că aceste aspecte nu i-au fost prezentate în viziune așa cum i-a fost prezentată partea temporală. Nu avea să fie călăuzită să dea o explicație a acelor puncte ale profeției.

> 'Întrevederea a făcut o profundă impresie asupra minții mele. Fără ezitare, ea a vorbit liber, clar și pe larg despre perioada de 2300 de ani, dar cu privire la cealaltă parte a profeției a păstrat tăcerea."

> „Singura concluzie pe care o puteam deduce din explicația ei liberă cu privire la timp și din tăcerea ei în ceea ce privește înlăturarea «necurmatului» și aruncarea la pământ a sanctuarului a fost că viziunea care i-a fost dată privea timpul și că ea nu a primit nicio explicație cu privire la celelalte părți ale profeției.—DF 201b, declarație AGD, 25 sept. 1931.” Arthur White, Ellen G. White, volumul 6, 257.

Daniells a pretins că i-a arătat planșa din 1843 și a întrebat-o despre sanctuarul care nu este reprezentat pe planșă. El a mai susținut că a luat și cartea Scrieri timpurii și a copleșit-o cu întrebări cu privire la ceea ce a intenționat când a aprobat în mod clar înțelegerea pionierilor despre „necurmata” și că planșa a fost îndrumată de mâna Domnului. Fiul lui Ellen White, care era tatăl lui Arthur L. White, biograful care a scris prezentarea generală a acestui presupus eveniment, acceptase concepția satanică a lui Daniells și Prescott despre „necurmata” și a atestat afirmația lui Daniells cu privire la ceea ce auzise în interviu. Pur și simplu nu au fost atenți cu povestea lor fabricată, deoarece planșa din 1843 nu înfățișează niciun sanctuar la care Daniells ar fi putut să indice.

O altă falsitate prezentată în interviu este minciuna potrivit căreia pasajul din „Scrieri timpurii” a fost un avertisment împotriva „fixării timpului”. Pasajul despre care se presupune că Daniells a întrebat este următorul:

> Am văzut că tabelul din 1843 a fost călăuzit de mâna Domnului și că nu trebuie să fie modificat; că cifrele erau așa cum a voit El; că mâna Lui era asupra lui și a ascuns o greșeală în unele dintre cifre, astfel încât nimeni nu o putea vedea, până când Și-a retras mâna.

> Atunci am văzut, în legătură cu „necurmata” (Daniel 8:12), că cuvântul „jertfă” a fost adăugat de înțelepciunea omului și nu aparține textului, și că Domnul le-a dat înțelegerea corectă privitoare la aceasta celor care au dat strigătul orei judecății. Când exista unitate, înainte de 1844, aproape toți erau uniți cu privire la înțelegerea corectă a „necurmatei”; dar, în confuzia de după 1844, au fost îmbrățișate alte vederi și au urmat întuneric și confuzie. Timpul nu a mai fost o probă de la 1844 încoace și nu va mai fi niciodată o probă. Scrieri timpurii, 74, 75.

Willie C. White, fiul Sorei White, acceptase concepția falsă cu privire la „the daily”, iar fiul său, Arthur, a căutat să perpetueze „minciuna” asociată interviului care nu a avut loc niciodată, încercând să sugereze că avertismentul din pasajul din „Scrieri timpurii” era pur și simplu și în mod exclusiv un avertisment împotriva fixării timpului. Acest argument a fost inventat în anii 1930 și devine o parte principală a „minciunii”.

Vom aborda respectivul argument în articolul următor.

> La 23 septembrie, Domnul mi-a arătat că Își întinsese mâna a doua oară pentru a recupera rămășița poporului Său și că eforturile trebuie să fie dublate în acest timp al adunării. În timpul împrăștierii, Israel a fost lovit și sfâșiat; dar acum, în timpul adunării, Dumnezeu va vindeca poporul Său și îi va lega rănile. În timpul împrăștierii, eforturile făcute pentru răspândirea adevărului au avut prea puțin efect, au înfăptuit puțin sau nimic; dar în timpul adunării, când Dumnezeu Și-a întins mâna să-Și adune poporul, eforturile de a răspândi adevărul vor avea efectul urmărit. Toți ar trebui să fie uniți și plini de râvnă în lucrare. Am văzut că este o rușine ca cineva să se refere la timpul împrăștierii pentru a lua de acolo exemple după care să ne călăuzim acum, în timpul adunării; căci dacă Dumnezeu nu ar face acum pentru noi mai mult decât a făcut atunci, Israel nu ar fi niciodată adunat. Este la fel de necesar ca adevărul să fie publicat într-o publicație, precum să fie predicat.

> Domnul mi-a arătat că diagrama din 1843 a fost călăuzită de mâna Sa și că nicio parte a ei nu trebuia modificată; că cifrele erau așa cum le voia El. Că mâna Sa era deasupra ei și a ascuns o greșeală în unele dintre cifre, astfel încât nimeni să nu o poată vedea, până când Și-a luat mâna.

> Atunci am văzut, cu privire la „Necurmatul”, că termenul „jertfă” a fost adăugat de înțelepciunea omenească și nu aparține textului; și că Domnul a dat înțelegerea corectă a acestuia celor care au proclamat strigătul orei judecății. Când exista unitate, înainte de 1844, aproape toți erau uniți asupra înțelegerii corecte a „Necurmatului”; dar de la 1844 încoace, în mijlocul confuziei, au fost îmbrățișate alte vederi, iar întunericul și confuzia au urmat. Review and Herald, 1 noiembrie 1850.

Back to Articles