Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Seventy-Eight

Cartea lui Daniel - Numărul o sută șaptezeci și opt

Prophetic Parallels: The Unfolding of Daniel 11 in the Last Days

Paralele profetice: Desfășurarea capitolului 11 din Cartea lui Daniel în zilele de pe urmă

Author

Jeff Pippenger

Published

April 8, 2024

Formats

PDF
Word

Verses sixteen through nineteen of Daniel chapter eleven represents the history beginning at the soon coming Sunday law in the United States, until Michael stands up and human probation closes. It therefore also represents the history of verse forty-one through verse forty-five of the same chapter.

Versetele șaisprezece până la nouăsprezece din Daniel capitolul unsprezece reprezintă istoria care începe odată cu legea duminicală iminentă din Statele Unite și continuă până când Mihail Se ridică și timpul de probă al omului se încheie. Prin urmare, ele reprezintă de asemenea istoria din versetul patruzeci și unu până la versetul patruzeci și cinci din același capitol.

> But he that cometh against him shall do according to his own will, and none shall stand before him: and he shall stand in the glorious land, which by his hand shall be consumed. He shall also set his face to enter with the strength of his whole kingdom, and upright ones with him; thus shall he do: and he shall give him the daughter of women, corrupting her: but she shall not stand on his side, neither be for him. After this shall he turn his face unto the isles, and shall take many: but a prince for his own behalf shall cause the reproach offered by him to cease; without his own reproach he shall cause it to turn upon him. Then he shall turn his face toward the fort of his own land: but he shall stumble and fall, and not be found. Daniel 11:16–19.

> Dar cel ce vine împotriva lui va face după voia sa, și nimeni nu va putea sta înaintea lui; și va sta în țara cea minunată, care va fi mistuită de mâna lui. De asemenea, își va îndrepta fața să intre cu tăria întregii sale împărății, și cei drepți împreună cu el; așa va face: și i-o va da lui pe fiica femeilor, corupând-o; dar ea nu va sta de partea lui, nici nu va fi pentru el. După aceasta își va întoarce fața către ostroave și va cuceri multe; dar o căpetenie, pentru sine, va face să înceteze ocara adusă de el; fără să-și atragă ocară, o va întoarce asupra lui. Apoi își va întoarce fața spre cetățuia țării sale; dar se va poticni și va cădea, și nu se va mai afla. Daniel 11:16-19.

When Sister White addressed the final fulfillment of Daniel chapter eleven, she stated “that much of the history that has been fulfilled in this prophecy will be repeated.” Verses forty-one through forty-five repeat the prophetic history of these verses. The verses were fulfilled when pagan Rome took control of the world by first conquering three geographical areas.

Când Sora White a abordat împlinirea finală a capitolului unsprezece din Daniel, ea a afirmat „că o mare parte din istoria care s-a împlinit în această profeție se va repeta”. Versetele patruzeci și unu până la patruzeci și cinci repetă istoria profetică a acestor versete. Aceste versete s-au împlinit atunci când Roma păgână a preluat controlul asupra lumii, cucerind mai întâi trei regiuni geografice.

> “Although Egypt could not stand before Antiochus, the king of the north, Antiochus could not stand before the Romans, who now came against him. No kingdoms were longer able to resist this rising power. Syria was conquered, and added to the Roman empire, when Pompey, BC 65, deprived Antiochus Asiaticus of his possessions, and reduced Syria to a Roman province.

> „Deși Egiptul nu a putut sta împotriva lui Antiohus, împăratul de la miazănoapte, Antiohus nu a putut sta împotriva romanilor, care au venit acum împotriva lui. Nicio împărăție nu a mai fost în stare să se împotrivească acestei puteri în ascensiune. Siria a fost cucerită și adăugată imperiului roman, când Pompei, în anul 65 î.Hr., l-a lipsit pe Antiohus Asiaticus de posesiunile sale și a redus Siria la rangul de provincie romană.”

> “The same power was also to stand in the Holy Land, and consume it. Rome became connected with the people of God, the Jews, by alliance, BC 162, from which date it holds a prominent place in the prophetic calendar. It did not, however, acquire jurisdiction over Judea by actual conquest till BC 63; and then in the following manner.

> „Aceeași putere urma, de asemenea, să stea în Țara Sfântă și s-o mistuie. Roma a ajuns să fie legată de poporul lui Dumnezeu, iudeii, prin alianță, în anul 162 î.Hr., de la care dată ocupă un loc de seamă în calendarul profetic. Totuși, ea nu a dobândit jurisdicție asupra Iudeii prin cucerire efectivă decât în anul 63 î.Hr.; și aceasta în felul următor.

> “On Pompey’s return from his expedition against Mithridates, king of Pontus, two competitors, Hyrcanus and Aristobulus, were struggling for the crown of Judea. Their cause came before Pompey, who soon perceived the injustice of the claims of Aristobulus, but wished to defer decision in the matter till after his long-desired expedition into Arabia, promising then to return, and settle their affairs as should seem just and proper. Aristobulus, fathoming Pompey’s real sentiments, hastened back to Judea, armed his subjects, and prepared for a vigorous defense, determined, at all hazards, to keep the crown, which he foresaw would be adjudicated to another. Pompey closely followed the fugitive. As he approached Jerusalem, Aristobulus, beginning to repent of his course, came out to meet him, and endeavored to accommodate matters by promising entire submission and large sums of money. Pompey, accepting this offer, sent Gabinius, at the head of a detachment of soldiers, to receive the money. But when that lieutenant-general arrived at Jerusalem, he found the gates shut against him, and was told from the top of the walls that the city would not stand to the agreement.

> La întoarcerea lui Pompei din expediția împotriva lui Mitridate, regele Pontului, doi pretendenți, Hircan și Aristobul, se luptau pentru coroana Iudeei. Cauza lor a fost adusă înaintea lui Pompei, care a înțeles curând nedreptatea pretențiilor lui Aristobul, dar a dorit să amâne hotărârea în această privință până după expediția sa mult dorită în Arabia, promițând că va reveni atunci și le va rândui treburile precum i se va părea drept și cuvenit. Aristobul, pătrunzând adevăratele sentimente ale lui Pompei, s-a grăbit înapoi în Iudeea, și-a înarmat supușii și s-a pregătit pentru o apărare viguroasă, hotărât, cu orice preț, să păstreze coroana, pe care prevăzuse că va fi adjudecată altuia. Pompei l-a urmat îndeaproape pe fugar. Pe măsură ce se apropia de Ierusalim, Aristobul, începând să se căiască de calea pe care apucase, i-a ieșit în întâmpinare și a căutat să ajungă la o învoială, promițând supunere deplină și sume mari de bani. Pompei, primind această ofertă, l-a trimis pe Gabinius, în fruntea unui detașament de soldați, să primească banii. Dar când acel locotenent-general a ajuns la Ierusalim, a găsit porțile închise în fața lui și i s-a spus de pe ziduri că cetatea nu va respecta învoiala.

> “Pompey, not to be deceived in this way with impunity, put Aristobulus, whom he had retained with him, in irons, and immediately marched against Jerusalem with his whole army. The partisans of Aristobulus were for defending the place; those of Hyrcanus, for opening the gates. The latter being in the majority, and prevailing, Pompey was given free entrance into the city. Whereupon the adherents of Aristobulus retired to the mountain of the temple, as fully determined to defend that place as Pompey was to reduce it. At the end of three months a breach was made in the wall sufficient for an assault, and the place was carried at the point of the sword. In the terrible slaughter that ensued, twelve thousand persons were slain. It was an affecting sight, observes the historian, to see the priests, engaged at the time in divine service, with calm hand and steady purpose pursue their accustomed work, apparently unconscious of the wild tumult, though all around them their friends were given to the slaughter, and though often their own blood mingled with that of their sacrifices.

> Pompei, nevrând să lase nepedepsită o asemenea înșelăciune, l-a pus în lanțuri pe Aristobul, pe care îl reținuse la sine, și îndată a pornit împotriva Ierusalimului cu întreaga sa armată. Partizanii lui Aristobul erau pentru apărarea cetății; cei ai lui Hircan, pentru deschiderea porților. Aceștia din urmă, fiind majoritari și impunându-se, i-au dat lui Pompei intrare liberă în cetate. Drept care adepții lui Aristobul s-au retras pe muntele templului, la fel de hotărâți să apere acel loc pe cât era Pompei de hotărât să-l supună. La capătul a trei luni s-a făcut în zid o breșă îndeajuns de mare pentru un asalt, iar locul a fost cucerit la tăișul sabiei. În măcelul cumplit care a urmat, douăsprezece mii de persoane au fost ucise. A fost o priveliște mișcătoare, observă istoricul, să-i vezi pe preoți, angajați atunci în slujba divină, urmându-și cu mână liniștită și hotărâre statornică lucrarea lor obișnuită, părând neconștienți de tumultul sălbatic, deși pretutindeni în jurul lor prietenii lor erau dați măcelului și, adesea, chiar sângele lor se amesteca cu sângele jertfelor lor.

> “Having put an end to the war, Pompey demolished the walls of Jerusalem, transferred several cities from the jurisdiction of Judea to that of Syria, and imposed tribute on the Jews. Thus for the first time was Jerusalem placed by conquest in the hands of that power which was to hold the ‘glorious land’ in its iron grasp till it had utterly consumed it.

> După ce a pus capăt războiului, Pompei a dărâmat zidurile Ierusalimului, a trecut mai multe cetăți de sub jurisdicția Iudeei sub aceea a Siriei și a impus iudeilor tribut. Astfel, pentru întâia oară, Ierusalimul a fost dat, prin cucerire, în mâinile acelei puteri care avea să țină 'țara cea slăvită' în strânsoarea sa de fier până când avea s-o mistuie cu desăvârșire.

> “‘VERSE 17. He shall also set his face to enter with the strength of his whole kingdom, and upright ones with him; thus shall he do: and he shall give him the daughter of women, corrupting her: but she shall not stand on his side, neither be for him.’

> 'VERSETUL 17. El își va îndrepta de asemenea fața să intre cu tăria întregii sale împărății, și cei drepți împreună cu el; așa va face: și i-o va da pe fiica femeilor, spre a o corupe; dar ea nu va sta de partea lui, nici nu va fi pentru el.'

> “Bishop Newton furnishes another reading for this verse, which seems more clearly to express the sense, as follows: ‘He shall also set his face to enter by force the whole kingdom.’ Verse 16 brought us down to the conquest of Syria and Judea by the Romans. Rome had previously conquered Macedon and Thrace. Egypt was now all that remained of the ‘whole kingdom’ of Alexander, not brought into subjection to the Roman power, which power now set its face to enter by force into that country.

> Episcopul Newton oferă o altă lectură pentru acest verset, care pare să exprime mai limpede sensul, după cum urmează: „De asemenea, își va îndrepta fața să intre cu forța în întreaga împărăție.” Versetul 16 ne-a adus până la cucerirea Siriei și a Iudeei de către romani. Roma cucerise deja Macedonia și Tracia. Egiptul era acum tot ceea ce mai rămăsese din „împărăția întreagă” a lui Alexandru, nefiind încă adus sub supunerea puterii romane, putere care acum își îndrepta fața să intre cu forța în acea țară.

> “Ptolemy Auletes died BC 51. He left the crown and kingdom of Egypt to his eldest son and daughter, Ptolemy and Cleopatra. It was provided in his will that they should marry together, and reign jointly; and because they were young, they were placed under the guardianship of the Romans. The Roman people accepted the charge, and appointed Pompey as guardian of the young heirs of Egypt.

> „Ptolemeu Auletes a murit în anul 51 î.Hr. El a lăsat coroana și regatul Egiptului fiului și fiicei sale cei mai mari, Ptolemeu și Cleopatra. În testamentul său s-a prevăzut ca ei să se căsătorească între ei și să domnească împreună; iar, deoarece erau tineri, au fost puși sub tutela romanilor. Poporul roman a acceptat această însărcinare și l-a numit pe Pompei ca tutore al tinerilor moștenitori ai Egiptului.”

> “A quarrel having not long after broken out between Pompey and Caesar, the famous battle of Pharsalia was fought between the two generals. Pompey, being defeated, fled into Egypt. Caesar immediately followed him thither; but before his arrival, Pompey was basely murdered by Ptolemy, whose guardian he had been appointed. Caesar therefore assumed the appointment which had been given to Pompey, as guardian of Ptolemy and Cleopatra. He found Egypt in commotion from internal disturbances, Ptolemy and Cleopatra having become hostile to each other, and she being deprived of her share in the government. Notwithstanding this, he did not hesitate to land at Alexandria with his small force, 800 horse and 3200 foot, take cognizance of the quarrel, and undertake its settlement. The troubles daily increasing, Caesar found his small force insufficient to maintain his position, and being unable to leave Egypt on account of the north wind which blew at that season, he sent into Asia, ordering all the troops he had in that quarter to come to his assistance as soon as possible.

> Nu mult după aceea, izbucnind o vrajbă între Pompei și Cezar, între cei doi generali s-a purtat vestita bătălie de la Farsalia. Pompei, fiind înfrânt, a fugit în Egipt. Cezar l-a urmat îndată acolo; însă, înainte de sosirea lui, Pompei a fost mișelește ucis de Ptolemeu, al cărui tutore fusese numit. Cezar, așadar, a asumat însărcinarea care îi fusese dată lui Pompei, aceea de tutore al lui Ptolemeu și al Cleopatrei. A găsit Egiptul tulburat de frământări interne, Ptolemeu și Cleopatra ajungând ostili unul altuia, iar ea fiind lipsită de partea ei în cârmuire. Cu toate acestea, nu a ezitat să debarce la Alexandria cu mica sa forță, 800 de călăreți și 3200 de pedestrași, să ia cunoștință de cearta dintre ei și să-și asume aplanarea ei. Tulburările sporind cu fiecare zi, Cezar a găsit mica sa forță insuficientă pentru a-și menține poziția și, neputând părăsi Egiptul din pricina vântului de nord care sufla în acea vreme a anului, a trimis în Asia, poruncind ca toate trupele pe care le avea în acea parte să vină în ajutorul său cât mai curând cu putință.

> “In the most haughty manner he decreed that Ptolemy and Cleopatra should disband their armies, appear before him for a settlement of their differences, and abide by his decision. Egypt being an independent kingdom, this haughty decree was considered an affront to its royal dignity, at which the Egyptians, highly incensed, flew to arms. Caesar replied that he acted by virtue of the will of their father, Auletes, who had put his children under the guardianship of the senate and people of Rome, the whole authority of which was now vested in his person as consul; and that, as guardian, he had the right to arbitrate between them.

> În chipul cel mai trufaș el a decretat ca Ptolemeu și Cleopatra să-și desființeze armatele, să se înfățișeze înaintea lui pentru reglementarea diferendelor lor și să se conformeze hotărârii lui. Egiptul fiind un regat independent, acest decret trufaș a fost socotit o ofensă adusă demnității sale regale, la care egiptenii, profund indignați, au sărit la arme. Cezar a răspuns că acționa în virtutea testamentului tatălui lor, Auletes, care își pusese copiii sub tutela Senatului și a Poporului Romei, a căror întreagă autoritate era acum învestită în persoana sa ca consul; și că, în calitate de tutore, avea dreptul să arbitreze între ei.

> “The matter was finally brought before him, and advocates appointed to plead the cause of the respective parties. Cleopatra, aware of the foible of the great Roman conqueror, judged that the beauty of her presence would be more effectual in securing judgment in her favor than any advocate she could employ. To reach his presence undetected, she had recourse to the following stratagem: Laying herself at full length in a bundle of clothes, Apollodorus, her Sicilian servant, wrapped it up in a cloth, tied it with a thong, and raising it upon his Herculean shoulders, sought the apartments of Caesar. Claiming to have a present for the Roman general, he was admitted through the gate of the citadel, entered into the presence of Caesar, and deposited the burden at his feet. When Caesar had unbound this animated bundle, lo! the beautiful Cleopatra stood before him. He was far from being displeased with the stratagem, and being of a character described in 2 Peter 2:14, the first sight of so beautiful a person, says Rollin, had all the effect upon him she had desired.

> Chestiunea a fost în cele din urmă adusă înaintea lui, iar apărători au fost desemnați să pledeze cauza părților respective. Cleopatra, conștientă de slăbiciunea marelui cuceritor roman, a socotit că frumusețea prezenței ei va fi mai eficace pentru a obține o hotărâre în favoarea ei decât orice apărător pe care l-ar fi putut angaja. Pentru a ajunge neobservată în prezența lui, a recurs la următoarea stratagemă: s-a întins cu totul într-un balot de haine; Apollodorus, slujitorul ei sicilian, l-a înfășurat într-o pânză, l-a legat cu o curea de piele și, ridicându-l pe umerii săi herculeeni, s-a îndreptat spre apartamentele lui Cezar. Pretinzând că are un dar pentru generalul roman, a fost admis prin poarta cetății, a intrat în prezența lui Cezar și a depus povara la picioarele lui. Când Cezar a dezlegat acest balot însuflețit, iată, frumoasa Cleopatra stătea înaintea lui. Era departe de a fi nemulțumit de stratagemă și, fiind de un caracter descris în 2 Petru 2:14, întâia vedere a unei persoane atât de frumoase, spune Rollin, a avut asupra lui tot efectul pe care ea îl dorise.

> “Caesar at length decreed that the brother and sister should occupy the throne jointly, according to the intent of the will. Pothinus, the chief minister of state, having been principally instrumental in expelling Cleopatra from the throne, feared the result of her restoration. He therefore began to excite jealousy and hostility against Caesar, by insinuating among the populace that he designed eventually to give Cleopatra the sole power. Open sedition soon followed. Achillas, at the head of 20,000 men, advanced to drive Caesar from Alexandria. Skillfully disposing his small body of men in the streets and alleys of the city, Caesar found no difficulty in repelling the attack. The Egyptians undertook to destroy his fleet. He retorted by burning theirs. Some of the burning vessels being driven near the quay, several of the buildings of the city took fire, and the famous Alexandrian library, containing nearly 400,000 volumes, was destroyed.

> Cezar a hotărât în cele din urmă ca fratele și sora să ocupe împreună tronul, potrivit voinței testamentare. Pothinus, prim-ministrul statului, fiind principalul artizan al înlăturării Cleopatrei de pe tron, se temea de consecințele readucerii ei pe tron. Prin urmare, a început să stârnească invidie și ostilitate împotriva lui Cezar, insinuând în rândul populației că acesta urmărea, în cele din urmă, să-i confere Cleopatrei puterea exclusivă. Curând a urmat o răzvrătire fățișă. Achillas, în fruntea a 20.000 de oameni, a înaintat pentru a-l alunga pe Cezar din Alexandria. Rânduindu-și cu pricepere micul său efectiv pe străzile și aleile orașului, Cezar nu a întâmpinat nicio dificultate în a respinge atacul. Egiptenii au încercat să-i distrugă flota. El a ripostat arzând flota lor. Câteva dintre vasele în flăcări fiind împinse aproape de cheiurile portului, mai multe clădiri ale orașului au luat foc, iar faimoasa bibliotecă alexandrină, care cuprindea aproape 400.000 de volume, a fost distrusă.

> “The war growing more threatening, Caesar sent into all the neighboring countries for help. A large fleet came from Asia Minor to his assistance. Mithridates set out for Egypt with an army raised in Syria and Cilicia. Antipater the Idumean joined him with 3,000 Jews. The Jews, who held the passes into Egypt, permitted the army to pass on without interruption. Without this co-operation on their part, the whole plan must have failed. The arrival of this army decided the contest. A decisive battle was fought near the Nile, resulting in a complete victory for Caesar. Ptolemy, attempting to escape, was drowned in the river. Alexandria and all Egypt then submitted to the victor. Rome had now entered into and absorbed the whole of the original kingdom of Alexander.

> Pe măsură ce războiul devenea tot mai amenințător, Cezar a trimis în toate țările învecinate după ajutor. O flotă numeroasă a venit din Asia Mică în ajutorul lui. Mitridate a pornit spre Egipt cu o armată ridicată în Siria și Cilicia. Antipater Idumeul i s-a alăturat cu 3.000 de iudei. Iudeii, care stăpâneau trecătorile spre Egipt, au îngăduit armatei să treacă mai departe fără opreliști. Fără această cooperare din partea lor, întregul plan ar fi eșuat. Sosirea acestei armate a hotărât soarta confruntării. S-a dat o bătălie decisivă lângă Nil, care s-a încheiat cu o victorie deplină pentru Cezar. Ptolemeu, încercând să scape, s-a înecat în râu. Alexandria și întregul Egipt s-au supus atunci învingătorului. Roma intrase acum în întregul regat originar al lui Alexandru și îl absorbise.

> “By the ‘upright ones’ of the text are doubtless meant the Jews, who gave him the assistance already mentioned. With out this, he must have failed; with it, he completely subdued Egypt to his power, BC 47.

> Prin „cei neprihăniți” ai textului sunt, fără îndoială, înțeleși iudeii, care i-au dat ajutorul deja menționat. Fără acesta, el ar fi trebuit să eșueze; cu el, a supus pe deplin Egiptul puterii sale, 47 î.Hr.

> “‘The daughter of women, corrupting her.’ The passion which Caesar had conceived for Cleopatra, by whom he had one son is assigned by the historian as the sole reason of his undertaking so dangerous a campaign as the Egyptian war. This kept him much longer in Egypt than his affairs required, he spending whole nights in feasting and carousing with the dissolute queen. ‘But,’ said the prophet, ‘she shall not stand on his side, neither be for him.’ Cleopatra afterward joined herself to Antony, the enemy of Augustus Caesar, and exerted her whole power against Rome.

> "«Fiica femeilor, spre a o corupe.» Pasiunea pe care Cezar o concepuse pentru Cleopatra, cu care avea un fiu, este indicată de istoricul drept singurul motiv pentru care el a întreprins o campanie atât de primejdioasă precum războiul egiptean. Aceasta l-a ținut mult mai multă vreme în Egipt decât o cereau treburile lui, el petrecând nopți întregi în ospețe și chefuri cu regina desfrânată. «Dar», a zis prorocul, «ea nu va sta de partea lui, nici nu va fi pentru el.» Cleopatra s-a unit apoi cu Antoniu, dușmanul lui Augustus Cezar, și și-a exercitat întreaga putere împotriva Romei."

> “‘VERSE 18. After this shall he turn his face unto the isles, and shall take many: but a prince for his own behalf shall cause the reproach offered by him to cease; without his own reproach he shall cause it to turn upon him.’

> 'VERSETUL 18. După aceasta își va întoarce fața spre ostroave și va lua multe dintre ele: dar o căpetenie, pentru sine, va face să înceteze ocara adusă de el; fără ca el însuși să fie de ocară, o va întoarce asupra lui.'

> “War with Pharnaces, king of Cimmerian Bosphorus, at length drew him away from Egypt. ‘On his arrival where the enemy was,’ says Prideaux, ‘he, without giving any respite either to himself or them, immediately fell on, and gained an absolute victory over them; an account whereof he wrote to a friend of his in these three words: Veni, vidi, vici; I came, I saw, I conquered.’ The latter part of this verse is involved in some obscurity, and there is difference of opinion in regard to its application. Some apply it further back in Caesar’s life, and think they find a fulfilment in his quarrel with Pompey. But preceding and subsequent events clearly defined in the prophecy, compel us to look for the fulfilment of this part of the prediction between the victory over Pharnaces, and Caesar’s death at Rome, as brought to view in the following verse. A more full history of this period might bring to light events which would render the application of this passage unembarrassed.

> Războiul cu Farnace, regele Bosporului Cimerian, l-a îndepărtat în cele din urmă de Egipt. „La sosirea lui acolo unde era vrăjmașul”, spune Prideaux, „fără a acorda nici sieși, nici lor vreun răgaz, i-a atacat de îndată și a obținut asupra lor o victorie deplină; despre aceasta i-a scris unui prieten al său în aceste trei cuvinte: Veni, vidi, vici; Am venit, am văzut, am învins.” Partea de la urmă a acestui verset este învăluită într-o anumită obscuritate și există divergență de opinii cu privire la aplicarea ei. Unii o aplică unei perioade mai timpurii din viața lui Cezar și cred că găsesc o împlinire în conflictul lui cu Pompei. Însă evenimentele anterioare și ulterioare, clar definite în profeție, ne constrâng să căutăm împlinirea acestei părți a prezicerii între victoria asupra lui Farnace și moartea lui Cezar la Roma, așa cum este adusă în vedere în versetul următor. O istorie mai amplă a acestei perioade ar putea scoate la lumină evenimente care ar face aplicarea acestui pasaj lipsită de dificultăți.

> “‘VERSE 19. Then he shall turn his face toward the fort of his own land: but he shall stumble and fall, and not be found.’

> 'VERSETUL 19. Apoi își va întoarce fața către fortăreața țării sale; dar se va poticni și va cădea și nu se va mai afla.'

> “After this conquest, Caesar defeated the last remaining fragments of Pompey’s party, Cato and Scipio in Africa and Labienus and Varus in Spain. Returning to Rome, the ‘fort of his own land,’ he was made perpetual dictator; and such other powers and honors were granted him as rendered him in fact absolute sovereign of the whole empire. But the prophet had said that he should stumble and fall. The language implies that his overthrow would be sudden and unexpected, like a person accidentally stumbling in his walk. And so this man, who fought and won five hundred battles, taken one thousand cities, and slain one million one hundred and ninety-two thousand men, fell, not in the din of battle and the hour of strife, but when he thought his pathway was smooth and strewn with flowers, and when danger was supposed to be far away; for, taking his seat in the senate chamber upon his throne of gold, to receive at the hands of that body the title of king, the dagger of treachery suddenly struck him to the heart. Cassius, Brutus, and other conspirators rushed upon him, and he fell, pierced with twenty-three wounds. Thus he suddenly stumbled and fell, and was not found, BC 44.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 258–264.

> „După această cucerire, Cezar a înfrânt ultimele fragmente rămase ale partidei lui Pompei, pe Cato și Scipio în Africa și pe Labienus și Varus în Spania. Întorcându-se la Roma, «fortăreața țării sale», a fost făcut dictator pe viață; și i-au fost acordate și alte puteri și onoruri, care l-au făcut, în fapt, suveran absolut al întregului imperiu. Dar profetul spusese că el avea să se poticnească și să cadă. Limbajul implică faptul că răsturnarea lui avea să fie bruscă și neașteptată, ca a unei persoane care se poticnește din întâmplare în mersul său. Și astfel acest om, care a luptat și a câștigat cinci sute de bătălii, a cucerit o mie de cetăți și a ucis un milion o sută nouăzeci și două de mii de oameni, a căzut nu în vuietul luptei și în ceasul conflictului, ci atunci când credea că drumul său este neted și presărat cu flori și când se presupunea că primejdia era departe; căci, luându-și locul în sala senatului pe tronul său de aur, pentru a primi din mâinile acelui corp titlul de rege, pumnalul trădării l-a lovit deodată în inimă. Cassius, Brutus și alți conspiratori s-au năpustit asupra lui, iar el a căzut, străpuns de douăzeci și trei de răni. Astfel s-a poticnit și a căzut deodată și n-a mai fost găsit, în anul 44 î.Hr.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 258–264.

The historical fulfillment of pagan Rome (the king of the north), being established upon the throne is a history that prefigures the history of modern Rome’s enthronement at the threefold union which takes place at the soon coming Sunday law. The history is also typified in verses thirty through thirty-six, which identified when the papacy was first placed upon the throne in 538. Verses sixteen through nineteen, and verses thirty-one through thirty-six both represent the final rise and fall of the whore of Tyre. That history was also represented in verses five through nine, when the first king of the north was established after conquering three geographical areas. Thereafter he entered into a treaty with the king of the south, but broke the treaty, and in response the king of the south delivered a deadly wound, and the king of the north died in the captivity of Egypt.

Împlinirea istorică a Romei păgâne (împăratul de la miazănoapte), fiind așezată pe tron, este o istorie care prefigurează istoria întronării Romei moderne la întreita unire care are loc la legea duminicală ce va veni în curând. Istoria este, de asemenea, tipificată în versetele treizeci până la treizeci și șase, care au identificat momentul când papalitatea a fost mai întâi așezată pe tron, în 538. Versetele șaisprezece până la nouăsprezece și versetele treizeci și unu până la treizeci și șase reprezintă amândouă ridicarea și căderea finală a curvei din Tir. Acea istorie a fost de asemenea reprezentată în versetele cinci până la nouă, când primul împărat de la miazănoapte a fost așezat după ce a cucerit trei zone geografice. După aceea a încheiat un tratat cu împăratul de la miazăzi, dar a încălcat tratatul, iar ca răspuns împăratul de la miazăzi a dat o rană de moarte, iar împăratul de la miazănoapte a murit în captivitatea Egiptului.

Verses five through nine, verses sixteen through nineteen, and verses thirty through thirty-six provide three prophetic lines that are fulfilled in verses forty through forty-five. When Sister White identified that “much of the history that has been fulfilled in this prophecy will be repeated,” it actually meant that the entire chapter illustrates verses forty through forty-five. Verses twenty through twenty-two identify the birth and the death of Christ, thus representing the time of the end in both 1798 and 1989 by His birth, and then His death on the cross represented October 22, 1844, and the Sunday law.

Versetele cinci până la nouă, versetele șaisprezece până la nouăsprezece și versetele treizeci până la treizeci și șase oferă trei linii profetice care își găsesc împlinirea în versetele patruzeci până la patruzeci și cinci. Când Sora White a arătat că „mult din istoria care s-a împlinit în această profeție se va repeta”, aceasta însemna de fapt că întregul capitol ilustrează versetele patruzeci până la patruzeci și cinci. Versetele douăzeci până la douăzeci și doi identifică nașterea și moartea lui Hristos, reprezentând astfel timpul sfârșitului atât în 1798, cât și în 1989 prin nașterea Sa, iar apoi moartea Sa pe cruce a reprezentat 22 octombrie 1844 și legea duminicală.

Verse twenty-three identifies the league between the Jews and Rome, during the history of the Maccabean revolt. The “league” in that history is represented by the dates of 161 BC and 158 BC. The Maccabean history represents an internal line that finds its beginning with a “league” between Rome and the Maccabean Jews that was initiated by the Jews, and ultimately ended with the Jews pronouncing that they have no king but Caesar. Verse twenty-three of course follows verses twenty-one and twenty-two, and verse twenty-one identifies the birth of Christ, which is a prophetic time of the end, and verse twenty-two identifies the cross, which represents the Sunday law.

Versetul douăzeci și trei identifică alianța dintre iudei și Roma, în cadrul istoriei răscoalei Macabeilor. „Alianța” din acea istorie este reprezentată de datele 161 î.Hr. și 158 î.Hr. Istoria Macabeilor reprezintă o linie internă care își are începutul într-o „alianță” între Roma și Macabeii, inițiată de iudei, și care s-a încheiat, în cele din urmă, cu iudeii declarând că nu au alt împărat decât Cezar. Versetul douăzeci și trei urmează, desigur, versetelor douăzeci și unu și douăzeci și doi, iar versetul douăzeci și unu identifică nașterea lui Hristos, care este un timp profetic al sfârșitului, iar versetul douăzeci și doi identifică crucea, care reprezintă legea duminicală.

At the cross the Jews identified Caesar (Rome) as their king, and the “league” of verse twenty-three references the beginning of the Jews’ choice to serve Rome, right at the ending point of the Jews proclaiming their allegiance to Rome. The ending of the Jews, as represented at the cross, is followed by the beginning of the Jews’ association with Rome.

La cruce, iudeii l-au recunoscut pe Cezar (Roma) drept împăratul lor, iar „legământul” din versetul douăzeci și trei face referire la începutul alegerii iudeilor de a sluji Romei, tocmai la punctul de încheiere al proclamării de către iudei a loialității lor față de Roma. Sfârșitul iudeilor, așa cum este reprezentat la cruce, este urmat de începutul asocierii iudeilor cu Roma.

Verses twenty-four through thirty describe the three hundred and sixty years that pagan Rome ruled supremely from the Battle of Actium in 31 BC, unto the transfer of the capital from Rome to Constantinople in the year 330. The period of three hundred and sixty years typifies the twelve hundred and sixty years papal Rome ruled supremely, and together they represent the period from verse forty-one, and the threefold union that occurs at the soon coming Sunday law, unto the close of probation.

Versetele douăzeci și patru până la treizeci descriu cei trei sute șaizeci de ani în care Roma păgână a deținut supremația, de la bătălia de la Actium din 31 î.Hr., până la mutarea capitalei de la Roma la Constantinopol în anul 330. Perioada de trei sute șaizeci de ani tipifică cei o mie două sute șaizeci de ani în care Roma papală a deținut supremația, iar împreună ele reprezintă perioada de la versetul patruzeci și unu și unirea tripartită care are loc la iminenta lege duminicală, până la închiderea timpului de probă.

All the prophetic lines of history in chapter eleven, align with the last six verses of Daniel eleven, but it is the prophetic history from the time of the end in 1989, represented in verse forty through to the Sunday law in verse forty-one, that is “that portion of the prophecy of Daniel relating to the last days.” The history that is left blank in verse forty, is the Revelation of Jesus Christ that is unsealed when the time is at hand, just before probation closes.

Toate liniile profetice ale istoriei din capitolul unsprezece se armonizează cu ultimele șase versete din Daniel 11, dar istoria profetică de la timpul sfârșitului, în 1989, reprezentată de la versetul patruzeci până la legea duminicală din versetul patruzeci și unu, este „acea porțiune a profeției lui Daniel referitoare la zilele de pe urmă”. Istoria care este lăsată neprecizată în versetul patruzeci este Descoperirea lui Isus Hristos, care este desigilată atunci când vremea este aproape, chiar înainte de închiderea timpului de probă.

We will continue this study in the next article.

Vom continua acest studiu în articolul următor.

> “We have the commandments of God and the testimony of Jesus Christ, which is the spirit of prophecy. Priceless gems are to be found in the word of God. Those who search this word should keep the mind clear. Never should they indulge perverted appetite in eating or drinking.

> Avem poruncile lui Dumnezeu și mărturia lui Isus Hristos, care este duhul profeției. În Cuvântul lui Dumnezeu se găsesc nestemate neprețuite. Cei care cercetează acest Cuvânt ar trebui să-și păstreze mintea limpede. Niciodată nu ar trebui să dea curs poftei pervertite în mâncare sau băutură.

> “If they do this, the brain will be confused; they will be unable to bear the strain of digging deep to find out the meaning of those things which relate to the closing scenes of this earth’s history.

> Dacă vor face aceasta, mintea va fi confuză; nu vor putea suporta încordarea cercetării în profunzime pentru a afla înțelesul acelor lucruri care se referă la scenele de încheiere ale istoriei acestui pământ.

> “When the books of Daniel and Revelation are better understood, believers will have an entirely different religious experience. They will be given such glimpses of the open gates of heaven that heart and mind will be impressed with the character that all must develop in order to realize the blessedness which is to be the reward of the pure in heart.

> Când cărțile lui Daniel și Apocalipsa vor fi înțelese mai bine, credincioșii vor avea o cu totul altă experiență religioasă. Le vor fi date asemenea întrezăriri ale porților deschise ale cerului, încât inima și mintea vor fi pătrunse de caracterul pe care toți trebuie să-l dezvolte, pentru a dobândi fericirea care va fi răsplata celor cu inima curată.

> “The Lord will bless all who will seek humbly and meekly to understand that which is revealed in the Revelation. This book contains so much that is large with immortality and full of glory that all who read and search it earnestly receive the blessing to those ‘that hear the words of this prophecy, and keep those things which are written therein.’

> Domnul îi va binecuvânta pe toți cei care vor căuta cu smerenie și blândețe să înțeleagă ceea ce este descoperit în Apocalipsa. Această carte conține atât de mult, încărcat de nemurire și plin de slavă, încât toți cei care o citesc și o cercetează cu sârguință primesc binecuvântarea celor „ce aud cuvintele acestei profeții și păzesc cele care sunt scrise în ea”.

> “One thing will certainly be understood from the study of Revelation—that the connection between God and His people is close and decided.

> Un lucru va fi neîndoielnic înțeles din studiul Apocalipsei — că legătura dintre Dumnezeu și poporul Său este strânsă și hotărâtă.

> “A wonderful connection is seen between the universe of heaven and this world. The things revealed to Daniel were afterward complemented by the revelation made to John on the Isle of Patmos. These two books should be carefully studied. Twice Daniel inquired, How long shall it be to the end of time?

> Se vede o legătură minunată între universul ceresc și această lume. Lucrurile descoperite lui Daniel au fost ulterior completate de revelația făcută lui Ioan pe Insula Patmos. Aceste două cărți ar trebui cercetate cu atenție. De două ori, Daniel a întrebat: "Cât va mai fi până la sfârșitul timpului?"

> “‘And I heard, but I understood not: then said I, O my Lord, what shall be the end of these things? And He said, Go thy way, Daniel: for the words are closed up and sealed till the time of the end. Many shall be purified, and made white, and tried; but the wicked shall do wickedly: and none of the wicked shall understand; but the wise shall understand. And from the time that the daily sacrifice shall be taken away, and the abomination that maketh desolate set up, there shall be a thousand two hundred and ninety days. Blessed is he that waiteth, and cometh to the thousand three hundred and five and thirty days. But go thou thy way till the end be: for thou shalt rest, and stand in thy lot at the end of the days.’

> Eu am auzit, dar n-am înțeles; atunci am zis: O, Doamne, care va fi sfârșitul acestor lucruri? Iar El a zis: Du-te pe drumul tău, Daniele; căci cuvintele sunt închise și pecetluite până la vremea sfârșitului. Mulți vor fi curățiți, albiți și lămuriți; iar cei răi vor face răul; și niciunul dintre cei răi nu va înțelege, dar cei înțelepți vor înțelege. Iar de la vremea când jertfa necurmată va fi înlăturată și când va fi așezată urâciunea pustiirii vor fi o mie două sute nouăzeci de zile. Fericit este cel ce așteaptă și ajunge până la o mie trei sute treizeci și cinci de zile. Iar tu, du-te pe drumul tău până la sfârșit; căci te vei odihni și te vei ridica la sorțul tău la sfârșitul zilelor.

> “It was the Lion of the tribe of Judah who unsealed the book and gave to John the revelation of what should be in these last days.

> A fost Leul din seminția lui Iuda cel care a rupt pecețile cărții și i-a dat lui Ioan descoperirea a ceea ce are să fie în aceste zile de pe urmă.

> “Daniel stood in his lot to bear his testimony which was sealed until the time of the end, when the first angel’s message should be proclaimed to our world. These matters are of infinite importance in these last days; but while ‘many shall be purified, and made white, and tried,’ ‘the wicked shall do wickedly: and none of the wicked shall understand.’ How true this is! Sin is the transgression of the law of God; and those who will not accept the light in regard to the law of God will not understand the proclamation of the first, second, and third angel’s messages. The book of Daniel is unsealed in the revelation to John, and carries us forward to the last scenes of this earth’s history.

> Daniel a stat la sorţul lui pentru a-şi depune mărturia, care a fost pecetluită până la vremea sfârşitului, când solia îngerului dintâi avea să fie proclamată lumii noastre. Aceste lucruri sunt de o importanţă infinită în aceste zile din urmă; dar, pe când „mulţi vor fi curăţiţi, albiţi şi lămuriţi”, „cei răi vor face răul, şi niciunul dintre cei răi nu va înţelege”. Cât de adevărat este lucrul acesta! Păcatul este călcarea Legii lui Dumnezeu; iar cei care nu vor primi lumina cu privire la Legea lui Dumnezeu nu vor înţelege proclamarea soliilor primului, celui de-al doilea şi celui de-al treilea înger. Cartea lui Daniel este desigilată în revelaţia dată lui Ioan şi ne poartă înainte până la ultimele scene ale istoriei acestui pământ.

> “Will our brethren bear in mind that we are living amid the perils of the last days? Read Revelation in connection with Daniel. Teach these things.” Testimonies to Ministers, 114, 115.

> „Vor ține frații noștri seama de faptul că trăim în mijlocul primejdiilor zilelor din urmă? Citiți Apocalipsa în legătură cu Daniel. Predați aceste lucruri.” Mărturii pentru slujitori, 114, 115.

Back to Articles