Article

# The Revelation of Jesus Christ - Number Sixteen

Revelația lui Isus Hristos - Numărul șaisprezece

The Unveiling of the Seven Thunders: A Prophetic Analysis of Revelation and Hidden History

Dezvăluirea celor șapte tunete: o analiză profetică a Apocalipsei și a istoriei ascunse

Author

Jeff Pippenger

Published

November 15, 2023

Formats

PDF
Word

We have been setting forth the sequence of prophetic events that are identified by the hidden history of the seven thunders that is represented in Revelation chapters eleven through thirteen. We have not yet reached the point in the development of these events, where we will overlay the history of the horn of Protestantism and the horn of Republicanism. Nor have we yet prepared a platform of understanding to pinpoint the role of Islam in the message of the Midnight Cry. There is, though, a very important truth connected with these events, that identifies what a person must do when they understand the truths that are being unsealed. The blessing of Revelation includes the responsibility of “keeping” those things that are written.

Am prezentat succesiunea evenimentelor profetice care sunt identificate de istoria ascunsă a celor șapte tunete, istorie reprezentată în Apocalipsa, capitolele unsprezece până la treisprezece. Nu am ajuns încă la punctul în dezvoltarea acestor evenimente în care vom suprapune istoria cornului protestantismului și a cornului republicanismului. Nici nu am pregătit încă o platformă de înțelegere pentru a preciza rolul Islamului în mesajul Strigării de la Miezul Nopții. Există însă un adevăr foarte important legat de aceste evenimente, care identifică ceea ce trebuie să facă cineva atunci când înțelege adevărurile care sunt desigilate. Binecuvântarea Apocalipsei include responsabilitatea de a "păzi" acele lucruri care sunt scrise.

The line of history that is being unsealed conveys the creative power of God to those who would hear, read and keep those things written therein. It is therefore time to break away from our consideration of Isaiah’s last prophetic narrative, and Revelation chapters eleven through thirteen in order to establish the significance of the “three and a half days” that Elijah and Moses were dead in the street of the information super highway, that runs through the valley of dead dry bones. What we will identify now, is the symbolism of “the wilderness.”

Linia istoriei care este desigilată transmite puterea creatoare a lui Dumnezeu celor care ar auzi, ar citi și ar păzi cele scrise în ea. Este, așadar, vremea să ne desprindem de examinarea noastră a ultimei narațiuni profetice a lui Isaia și a capitolelor unsprezece până la treisprezece din Apocalipsă, pentru a stabili semnificația celor «trei zile și jumătate» în care Ilie și Moise au fost morți în strada superautostrăzii informației, care străbate valea oaselor moarte și uscate. Ceea ce vom identifica acum este simbolismul «pustiei».

In the last article we identified four prophetic witnesses of the sequence of events that are established by the hidden history of the seven thunders. The line of the image of Christ, the line of the two witnesses, the line of the image of the beast and the line of the counterfeit king of the north.

În ultimul articol am identificat patru martori profetici ai succesiunii de evenimente stabilite de istoria ascunsă a celor șapte tunete. Linia chipului lui Hristos, linia celor doi martori, linia chipului fiarei și linia falsului rege de la miazănoapte.

The second half of the line of the counterfeit king of the north, begins with the empowerment of the papacy in 538. Then the papacy, the spiritual counterfeit king of the north, trampled down spiritual Jerusalem and spiritual Israel for twelve hundred and sixty years.

A doua jumătate a liniei împăratului contrafăcut de la miazănoapte începe cu împuternicirea papalității în 538. Apoi, papalitatea, împăratul contrafăcut de la miazănoapte pe plan spiritual, a călcat în picioare Ierusalimul spiritual și Israelul spiritual timp de o mie două sute șaizeci de ani.

> And they shall fall by the edge of the sword, and shall be led away captive into all nations: and Jerusalem shall be trodden down of the Gentiles, until the times of the Gentiles be fulfilled. Luke 21:24.

> Și vor cădea sub ascuțișul sabiei și vor fi duși în robie printre toate neamurile; iar Ierusalimul va fi călcat în picioare de către neamuri, până când se vor împlini vremurile neamurilor. Luca 21:24.

John was told to measure both the sanctuary and the host, but he was also told to leave out the courtyard, for it had been given to the Gentiles for twelve hundred and sixty years.

Lui Ioan i s-a spus să măsoare atât sanctuarul, cât și oștirea, dar i s-a spus totodată să lase curtea pe dinafară, căci fusese dată neamurilor timp de o mie două sute șaizeci de ani.

> And there was given me a reed like unto a rod: and the angel stood, saying, Rise, and measure the temple of God, and the altar, and them that worship therein. But the court which is without the temple leave out, and measure it not; for it is given unto the Gentiles: and the holy city shall they tread under foot forty and two months. Revelation 11:1, 2.

> Și mi s-a dat o trestie asemenea unui toiag; iar îngerul stătea, zicând: Scoală-te și măsoară templul lui Dumnezeu, și altarul, și pe cei ce se închină în el. Iar curtea care este în afara templului las-o deoparte și n-o măsura, căci a fost dată neamurilor; și cetatea sfântă o vor călca în picioare patruzeci și două de luni. Apocalipsa 11:1, 2.

John and Luke testify that the Gentiles “tread under foot” “Jerusalem,” for “forty and two months.” John identifies the duration, and Luke marks the conclusion of the history. These two witnesses are addressing the question of Daniel chapter eight, and verse thirteen.

Ioan și Luca mărturisesc că Neamurile "calcă în picioare" "Ierusalimul", timp de "patruzeci și două de luni". Ioan precizează durata, iar Luca marchează încheierea istoriei. Acești doi martori abordează întrebarea din Daniel, capitolul opt, versetul treisprezece.

> Then I heard one saint speaking, and another saint said unto that certain saint which spake, How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot? Daniel 8:13.

> Atunci am auzit pe un sfânt vorbind, iar un alt sfânt i-a zis acelui sfânt care vorbea: Până când va ține vedenia privitoare la jertfa necurmată și la fărădelegea pustiirii, pentru ca atât sfântul locaș, cât și oștirea să fie călcate în picioare? Daniel 8:13.

The question about the duration that the sanctuary and host were to be trodden under foot, identifies two desolating powers that would accomplish the act of treading down Jerusalem, which in Daniel is represented as the “sanctuary” and also the “host.” The correct foundational understanding of this verse, as expressed by J. N. Andrews, is that the verse identifies two desolating powers, which trampled down both the sanctuary and the host. The first desolating power identified in the verse is paganism, and the second is papalism. The word “host,” is Daniel’s expression for what John identifies as the “worshippers” in the temple, that is in Jerusalem.

Întrebarea cu privire la durata pentru care sanctuarul și oastea aveau să fie călcate în picioare identifică două puteri pustiitoare care urmau să împlinească actul călcării în picioare a Ierusalimului, care, la Daniel, este reprezentat prin „sanctuarul” și, de asemenea, „oastea”. Înțelegerea corectă, fundamentală, a acestui verset, așa cum a fost exprimată de J. N. Andrews, este că versetul identifică două puteri pustiitoare care au călcat în picioare atât sanctuarul, cât și oastea. Prima putere pustiitoare identificată în verset este păgânismul, iar a doua este papalismul. Cuvântul „oastea” este expresia lui Daniel pentru ceea ce Ioan identifică drept „închinătorii” din templu, adică din Ierusalim.

> “THERE ARE TWO ‘DESOLATIONS’ IN DANIEL 8.—This fact is made so plain by Josiah Litch that we present his words:

> Există două „pustiiri” în Daniel 8. — Acest fapt este arătat cu atâta limpezime de Josiah Litch, încât îi redăm cuvintele:

> “‘The daily sacrifice’ is the present reading of the English text. But no such thing as sacrifice is found in the original. This is acknowledged on all hands. It is a gloss or construction put on it by the translators. The true reading is, ‘the daily and the transgression of desolation,’ daily and transgression being connected together by “and;” the daily desolation and the transgression of desolation. They are two desolating powers, which were to desolate the sanctuary and the host.’—Prophetic Expositions, Volume 1, page 127.

> "'Jertfa necurmată' este lectura actuală a textului englezesc. Dar nimic de felul unei jertfe nu se găsește în original. Acest lucru este recunoscut de toți. Este o glosă sau o construcție atribuită de traducători. Lectura adevărată este: 'necurmatul și fărădelegea pustiirii', necurmatul și fărădelegea fiind legate împreună prin "și"; pustiirea necurmată și fărădelegea pustiirii. Ele sunt două puteri pustiitoare, care aveau să pustiiască sanctuarul și oștirea.'-Expuneri profetice, Volumul 1, pagina 127."

> “It is plain that the sanctuary and the host were to be trodden under foot by the daily and the transgression of desolation. The careful reading of verse 13 settles this point. And this fact establishes another, viz.: that these two desolations are the two grand forms under which Satan has attempted to overthrow the worship and the cause of Jehovah. Mr. Miller’s remarks on the meaning of these two terms, and the course pursued by himself in ascertaining that meaning, is presented under the following head:

> Este limpede că sanctuarul și oștirea urmau să fie călcate în picioare de către necurmata și fărădelegea pustiirii. O lectură atentă a versetului 13 stabilește acest punct. Iar acest fapt mai stabilește încă unul, și anume: că aceste două pustiiri sunt cele două mari forme sub care Satana a încercat să răstoarne închinarea și cauza lui Iehova. Observațiile domnului Miller privitoare la înțelesul acestor doi termeni, precum și demersul urmat de el pentru a stabili acel înțeles, sunt prezentate sub următorul titlu:

> “THE TWO DESOLATIONS ARE PAGANISM AND PAPACY

> CELE DOUĂ PUSTIIRI SUNT PĂGÂNISMUL ȘI PAPALITATEA

> “‘I read on, and could find no other case in which it [the daily] was found, but in Daniel. I then [by the aid of a concordance] took those words which stood in connection with it, ‘take way;’ he shall take away, ‘the daily;’ ‘from the time the daily shall be taken away’, etc. I read on, and thought I should find no light on the text; finally, I came to 2 Thessalonians 2:7, 8. ‘For the mystery of iniquity doth already work; only he who now letteth will let, until he be taken out of the way, and then shall that wicked be revealed,’ etc. And when I had come to that text, oh! how clear and glorious the truth appeared! There it is! That is ‘the daily!’ Well now, what does Paul mean by ‘he who now letteth,’ or hindereth? By ‘the man of sin,’ and the ‘wicked,’ popery is meant. Well, what is it which hinders popery from being revealed? Why, it is paganism; well, then, ‘the daily’ must mean paganism.’—Second Advent Manual, page 66.” J. N. Andrews, The Sanctuary and the 2300 Days, 33, 34.

> „Am citit mai departe și n-am putut găsi niciun alt caz în care [necurmatul] să fie găsit, decât în Daniel. Apoi, [cu ajutorul unei concordanțe], am luat acele cuvinte care stăteau în legătură cu el: 'a lua'; 'el va lua'; 'necurmatul'; 'de la vremea când necurmatul va fi luat', etc. Am citit mai departe și am crezut că nu voi găsi nicio lumină asupra textului; în cele din urmă, am ajuns la 2 Tesaloniceni 2:7, 8. 'Căci taina fărădelegii lucrează deja; numai cel ce acum oprește va opri, până va fi luat din cale; și atunci se va descoperi acel nelegiuit,' etc. Și când am ajuns la acel text, oh! cât de limpede și glorios s-a arătat adevărul! Iată-l! Acesta este 'necurmatul!' Ei bine, acum, ce vrea să spună Pavel prin 'cel ce acum oprește', sau 'împiedică'? Prin 'omul fărădelegii' și 'cel nelegiuit' se înțelege papismul. Ei bine, ce este ceea ce împiedică dezvăluirea papismului? Ei bine, este păgânismul; atunci, 'necurmatul' trebuie să însemne păgânismul.” -Manualul Celui de-al Doilea Advent, pagina 66. J. N. Andrews, Sanctuarul și cele 2300 de zile, 33, 34.

In fulfillment of the “seven times” of Leviticus twenty-six, paganism trampled down the sanctuary and host for twelve hundred and sixty years, and then papalism did the same work for an additional twelve hundred and sixty years. The papacy had trampled down Jerusalem for twelve hundred and sixty years according to Luke and John, until the papacy received its deadly wound in 1798. Subtracting twelve hundred and sixty years from 1798, arrives at 538. Subtracting twelve hundred and sixty years from 538, arrives at 723 BC, when Assyria, the literal king of the north at that time, took the northern kingdom of Israel into slavery.

În împlinirea „celor șapte vremi” din Leviticul douăzeci și șase, păgânismul a călcat în picioare sanctuarul și oștirea timp de o mie două sute șaizeci de ani, iar apoi papalismul a făcut aceeași lucrare pentru încă o mie două sute șaizeci de ani. Papalitatea a călcat în picioare Ierusalimul timp de o mie două sute șaizeci de ani, după Luca și Ioan, până când papalitatea a primit rana ei de moarte în 1798. Scăzând o mie două sute șaizeci de ani din 1798, se ajunge la 538. Scăzând o mie două sute șaizeci de ani din 538, se ajunge la 723 î.Hr., când Asiria, împăratul literal de la miazănoapte din acea vreme, a dus în robie împărăția de nord a lui Israel.

John only refers to the twelve hundred and sixty years that the papacy trampled down the sanctuary and the host, but Luke addresses both periods of twelve hundred and sixty years that paganism and papalism trampled down Jerusalem, for he states “until the times of the Gentiles be fulfilled.” Luke identifies the trampling down of Jerusalem as more than a single “time”, for he calls it the fulfillment of the “times” of the Gentiles.

Ioan se referă doar la cei o mie două sute șaizeci de ani în care papalitatea a călcat în picioare sanctuarul și oștirea, dar Luca tratează ambele perioade de o mie două sute șaizeci de ani în care păgânismul și papalismul au călcat în picioare Ierusalimul, căci el afirmă: "până când se vor împlini vremurile Neamurilor". Luca identifică călcarea în picioare a Ierusalimului ca fiind mai mult decât o singură "vreme", căci o numește împlinirea "vremurilor" Neamurilor.

Of course, in 1856, Millerite Adventism became Laodicean, and seven years later they rejected the truth of the “seven times” of Leviticus twenty-six, so it is impossible for Adventism to see these simple biblical facts. The fact that I am identifying is that the hidden history of the seven thunders, which identifies three waymarks, and a period of time between the first and second waymark, and then a second period of time between the second and third waymark, is represented within the prophetic line of the counterfeit king of the north.

Desigur, în 1856, Adventismul millerit a devenit laodiceean, iar șapte ani mai târziu a respins adevărul cu privire la „de șapte ori” din Leviticul douăzeci și șase, așadar este imposibil ca Adventismul să vadă aceste simple fapte biblice. Faptul pe care îl identific este că istoria ascunsă a celor șapte tunete, care identifică trei repere și o perioadă de timp între primul și al doilea reper, iar apoi o a doua perioadă de timp între al doilea și al treilea reper, este reprezentată în cadrul liniei profetice a împăratului de la miazănoapte contrafăcut.

That line started in 723 BC, with the northern kingdom of Israel going into slavery at the hands of the king of Assyria, a literal king of the north. Then in 538, the spiritual king of the north was empowered, and he then trampled down spiritual Jerusalem for another twelve hundred and sixty years, until he received a deadly wound in 1798. From 723 BC, until 538, the powers that held Israel in subjection were always pagan powers.

Acea linie a început în 723 î.Hr., când regatul de nord al lui Israel a intrat în robie în mâinile regelui Asiriei, un rege al nordului în sens literal. Apoi, în 538, regele spiritual al nordului a fost învestit cu putere și a călcat în picioare Ierusalimul spiritual timp de încă o mie două sute șaizeci de ani, până când a primit o rană de moarte în 1798. De la 723 î.Hr. până în 538, puterile care au ținut Israelul în subjugare au fost întotdeauna puteri păgâne.

The line of Christ identifies the anointing of the true king of the north at His baptism in the year 27, and twelve hundred and sixty prophetic days later, He was crucified. His disciples were then empowered to present the message of the true king of the north, until the stoning of Stephen in the year 34. The only time Christ did not walk in the entire twelve hundred and sixty days of His ministry, was when he rode into Jerusalem in the triumphal entry. He therefore trod down Jerusalem for twelve hundred and sixty days, as did His disciples after the cross. Both lines, the counterfeit king of the north and Christ, the true king of the north, trod down Jerusalem and the host for twelve hundred and sixty days.

Linia lui Hristos identifică momentul ungerii adevăratului împărat de la miazănoapte la botezul Său, în anul 27, iar după o mie două sute șaizeci de zile profetice, El a fost răstignit. Ucenicii Săi au fost apoi împuterniciți să prezinte mesajul adevăratului împărat de la miazănoapte, până la lapidarea lui Ștefan, în anul 34. Singura dată când Hristos nu a mers pe jos în toate cele o mie două sute șaizeci de zile ale slujirii Sale a fost când a intrat călare în Ierusalim, la intrarea Sa triumfală. Prin urmare, El a călcat în picioare Ierusalimul timp de o mie două sute șaizeci de zile, la fel cum au făcut ucenicii Săi după cruce. Ambele linii, cea a împăratului de la miazănoapte contrafăcut și cea a lui Hristos, adevăratul împărat de la miazănoapte, au călcat în picioare Ierusalimul și oastea timp de o mie două sute șaizeci de zile.

Paganism was a counterfeit of the worship system of the earthly sanctuary service of the literal Jews, and papalism is a counterfeit of the heavenly sanctuary service of the spiritual Jews. Paganism’s twelve hundred and sixty years, was parallel to Christ’s twelve hundred and sixty days, and papalism’s twelve hundred and sixty years, was parallel to the disciples’ twelve hundred and sixty days.

Păgânismul a fost o contrafacere a sistemului de închinare din cadrul serviciului sanctuarului pământesc al evreilor literali, iar papalitatea este o contrafacere a serviciului sanctuarului ceresc al evreilor spirituali. Perioada de o mie două sute șaizeci de ani a păgânismului a fost paralelă cu cele o mie două sute șaizeci de zile ale lui Hristos, iar perioada de o mie două sute șaizeci de ani a papalității a fost paralelă cu cele o mie două sute șaizeci de zile ale ucenicilor.

Each of the two lines contain the identical prophetic structure of the hidden history of the seven thunders, that began to be publicly unsealed in July, 2023. The unsealing was accomplished in part by the recognition of the Millerite movement’s first disappointment. Their first disappointment ushered in a period of time, called the “tarrying time” in the parable of the ten virgins. The “tarrying time” ended at the Exeter, New Hampshire camp meeting, when the message of the Midnight Cry had been fully established. The Exeter camp meeting became the second waymark, which then ushered in a period of time where the message of the Midnight Cry was proclaimed, until the third waymark of judgment and the last disappointment arrived.

Fiecare dintre cele două linii conține structura profetică identică a istoriei ascunse a celor șapte tunete, care a început să fie despecetluită în mod public în iulie 2023. Despecetluirea a fost realizată în parte prin recunoașterea primei dezamăgiri a mișcării millerite. Prima lor dezamăgire a inaugurat un interval de timp, numit „timpul întârzierii” în pilda celor zece fecioare. „Timpul întârzierii” s-a încheiat la adunarea în tabără de la Exeter, New Hampshire, când mesajul Strigătului de la Miezul Nopții fusese pe deplin statornicit. Adunarea în tabără de la Exeter a devenit al doilea reper, care a inaugurat apoi un interval de timp în care mesajul Strigătului de la Miezul Nopții a fost proclamat, până când au sosit al treilea reper al judecății și ultima dezamăgire.

The three waymarks were the first disappointment, the Midnight Cry message and the last disappointment. Those three waymarks align with the Hebrew word “truth” which represent the first, thirteenth and last letter of the Hebrew alphabet. The first and the last both being disappointments, represents the signature of Alpha and Omega.

Cele trei repere au fost prima dezamăgire, mesajul Strigătului de la miezul nopții și ultima dezamăgire. Aceste trei repere corespund cuvântului ebraic „adevăr”, care reprezintă prima, a treisprezecea și ultima literă a alfabetului ebraic. Faptul că prima și ultima sunt amândouă dezamăgiri reprezintă semnătura lui Alfa și Omega.

There is no direct representation of twelve hundred and sixty days in the Millerite history, yet the Millerite history is the history of the first movement and therefore typifies the last movement. The history of the first disappointment in the last movement began on July 18, 2020, and it is illustrated in Revelation chapter eleven. In Revelation chapter eleven, the two witnesses are slain, marking the first disappointment in the last movement, that was typified by the first movement.

Nu există o reprezentare directă a perioadei de o mie două sute șaizeci de zile în istoria millerită; totuși, istoria millerită este istoria primei mișcări și, prin urmare, tipifică ultima mișcare. Istoria primei dezamăgiri din ultima mișcare a început la 18 iulie 2020 și este ilustrată în Apocalipsa, capitolul unsprezece. În Apocalipsa, capitolul unsprezece, cei doi martori sunt uciși, marcând prima dezamăgire din ultima mișcare; această ultimă mișcare a fost tipificată de prima mișcare.

In Revelation eleven the disappointment ushered in a period of twelve hundred and sixty days that their dead bodies were in the street, thus marking the tarrying time of the parable. At their resurrection they are lifted up as an ensign in the same hour as the judgment of the Sunday law. The history of the two witnesses includes a symbolic period of twelve hundred and sixty days.

În Apocalipsa, capitolul unsprezece, dezamăgirea a inaugurat o perioadă de o mie două sute șaizeci de zile în care trupurile lor moarte erau pe stradă, marcând astfel timpul de întârziere al parabolei. La învierea lor, ei sunt înălțați ca un stindard în același ceas cu judecata legii duminicale. Istoria celor doi martori include o perioadă simbolică de o mie două sute șaizeci de zile.

The details of the movement of the third angel in the hidden history of the seven thunders provides much more specification than the other parallel lines, but the line of the third angel, the line of the true king of the north, and the line of the counterfeit king of the north, all possess the same prophetic characteristics of a beginning point, followed by a period of time that reaches to a middle point, that is followed by a period of time that reaches to judgment at the end-point.

Detaliile mișcării îngerului al treilea din istoria ascunsă a celor șapte tunete oferă specificări mult mai amănunțite decât celelalte linii paralele, însă linia îngerului al treilea, linia adevăratului împărat de la miazănoapte și linia împăratului de la miazănoapte contrafăcut posedă toate aceleași caracteristici profetice: un punct de început, urmat de o perioadă de timp care se întinde până la un punct median, apoi o perioadă de timp care se întinde până la judecată la punctul final.

The twelve hundred and sixty days is a primary element of the hidden history of the seven thunders. The twelve hundred and sixty days is symbolized as a “wilderness” in Revelation chapter twelve.

Perioada de o mie două sute șaizeci de zile este un element principal al istoriei ascunse a celor șapte tunete. Perioada de o mie două sute șaizeci de zile este simbolizată drept „pustie” în capitolul doisprezece al Apocalipsei.

> And the woman fled into the wilderness, where she hath a place prepared of God, that they should feed her there a thousand two hundred and threescore days. Revelation 12:6.

> Și femeia a fugit în pustie, unde are un loc pregătit de Dumnezeu, ca să fie hrănită acolo o mie două sute șaizeci de zile. Apocalipsa 12:6.

The church fled into the wilderness to escape the treading down of the papal power for twelve hundred and sixty years. Verse fourteen provides another witness.

Biserica a fugit în pustie pentru a scăpa de călcarea în picioare din partea puterii papale timp de o mie două sute șaizeci de ani. Versetul paisprezece oferă o altă mărturie.

> And to the woman were given two wings of a great eagle, that she might fly into the wilderness, into her place, where she is nourished for a time, and times, and half a time, from the face of the serpent. Revelation 12:14.

> Și femeii i s-au dat două aripi ale unui vultur mare, ca să zboare în pustie, în locul ei, unde este hrănită o vreme, vremi și jumătate de vreme, departe de fața șarpelui. Apocalipsa 12:14.

The church fled from the persecution of the dragon and the papacy for twelve hundred and sixty years, and therefore the “wilderness” is a symbol of the twelve hundred and sixty days. That number occurs directly seven times in the books of Daniel and Revelation, but it is represented several other ways in the Scriptures. In each case, it represents the “seven times” of Leviticus twenty-six.

Biserica a fugit din fața persecuției din partea balaurului și a papalității timp de o mie două sute șaizeci de ani și, prin urmare, «pustia» este un simbol al celor o mie două sute șaizeci de zile. Acest număr apare în mod direct de șapte ori în cărțile lui Daniel și Apocalipsa, dar este reprezentat în câteva alte moduri în Scriptură. În fiecare caz, el reprezintă «cele șapte vremi» din Leviticul douăzeci și șase.

Whether it was paganism trampling down the sanctuary and host from 723 BC to the year 538, or the papacy trampling down spiritual Jerusalem and the worshippers therein, it was an illustration of the scattering of God’s people, that was brought about by God’s people breaking the “sabbaths-of-the-land” covenant as represented in Leviticus chapters twenty-five and twenty-six. In chapter twenty-six it is called the quarrel of God’s covenant.

Fie că a fost păgânismul călcând în picioare sanctuarul și oștirea din 723 î.Hr. până în anul 538, fie că a fost papalitatea călcând în picioare Ierusalimul spiritual și pe închinătorii dinlăuntrul lui, aceasta a fost o ilustrare a împrăștierii poporului lui Dumnezeu, care a fost pricinuită de încălcarea de către poporul lui Dumnezeu a legământului „sabatelor țării”, așa cum este prezentat în Levitic, capitolele douăzeci și cinci și douăzeci și șase. În capitolul douăzeci și șase aceasta este numită „cearta legământului lui Dumnezeu”.

> And I will bring a sword upon you, that shall avenge the quarrel of my covenant: and when ye are gathered together within your cities, I will send the pestilence among you; and ye shall be delivered into the hand of the enemy. Leviticus 26:25.

> Voi aduce asupra voastră sabia, care va răzbuna pricina legământului Meu; iar când veți fi adunați laolaltă înăuntrul cetăților voastre, voi trimite molima între voi; și veți fi dați în mâna vrăjmașului. Levitic 26:25.

The rebellion against God’s covenant brought upon God’s people the slavery and scattering that is represented as the “quarrel of my covenant.” Without understanding the punishment, which Daniel calls Moses’ “curse” and “oath”, that is also called the “quarrel of my covenant,” blinds a person from seeing the deeper meaning of Christ’s work as represented in Daniel chapter nine. A consistent evaluation of God’s people who are in Laodicean blindness in the writings of Ellen White is that they cannot “reason from cause, to effect.” You may profess to understand the twelve hundred and sixty years of the Dark Ages, but if you don’t know the “cause” of that trampling down you are blind.

Răzvrătirea împotriva legământului lui Dumnezeu a adus asupra poporului lui Dumnezeu robia și împrăștierea, reprezentate drept „cearta legământului Meu”. Neînțelegerea pedepsei, pe care Daniel o numește „blestemul” și „jurământul” lui Moise, și care este numită, de asemenea, „cearta legământului Meu”, îl orbește pe om, împiedicându-l să vadă înțelesul mai adânc al lucrării lui Hristos, așa cum este ea reprezentată în Daniel, capitolul nouă. O evaluare consecventă, prezentă în scrierile lui Ellen White, a poporului lui Dumnezeu aflat în orbirea laodiceană este că ei nu pot „raționa de la cauză la efect”. Poți pretinde că înțelegi cei o mie două sute șaizeci de ani ai Evului Mediu Întunecat, dar dacă nu cunoști „cauza” acelei călcări în picioare, ești orb.

> And he shall confirm the covenant with many for one week: and in the midst of the week he shall cause the sacrifice and the oblation to cease, and for the overspreading of abominations he shall make it desolate, even until the consummation, and that determined shall be poured upon the desolate. Daniel 9:27.

> El va întări legământul cu mulți pentru o săptămână; iar la mijlocul săptămânii va face să înceteze jertfa și prinosul, și, din pricina întinderii urâciunilor, îl va face pustiu, chiar până la sfârșit; iar ceea ce este hotărât se va vărsa peste cel pustiit. Daniel 9:27.

Christ’s confirmation of the covenant is directly associated with the “quarrel of His covenant.” The duration of the “curse” was twenty-five hundred and twenty years, and the duration of Christ confirming that very same covenant was twenty-five hundred and twenty days. In agreement with the Hebrew word “truth” which provides the structure of the hidden history of the seven thunders, the prophetic week that Christ was to confirm His covenant possessed three waymarks that are represented by the first, thirteenth and last letters of the Hebrew alphabet.

Confirmarea legământului de către Hristos este asociată în mod direct cu „cearta legământului Său”. Durata „blestemului” a fost de două mii cinci sute douăzeci de ani, iar durata confirmării de către Hristos a aceluiași legământ a fost de două mii cinci sute douăzeci de zile. În acord cu cuvântul ebraic „adevăr”, care stabilește structura istoriei ascunse a celor șapte tunete, săptămâna profetică în care Hristos avea să-Și confirme legământul poseda trei repere, care sunt reprezentate de prima, a treisprezecea și ultima literă a alfabetului ebraic.

The first waymark of the week was His baptism, the second waymark was the cross and the last was the death of Stephen. To refuse to see the “seven times” of Leviticus twenty-six, as the heavenly angels led William Miller to see the “seven times,” eliminates the ability to fully see the very prophecy where Christ shed His blood and confirmed the very covenant that His literal ancient people had rejected. Everyone that is ultimately saved will have only a partial and incomplete understanding of “truth.” But no one gets saved that purposely refuses to see the “truth.” There is only one way to the Father, and that is through Jesus, and Jesus is the “truth.”

Primul reper al săptămânii a fost botezul Său, al doilea reper a fost crucea, iar ultimul a fost moartea lui Ștefan. A refuza să vezi „cele șapte vremi” din Leviticul douăzeci și șase, așa cum îngerii cerești l-au călăuzit pe William Miller să vadă „cele șapte vremi”, anulează capacitatea de a vedea pe deplin chiar profeția în care Hristos Și-a vărsat sângele și a confirmat tocmai legământul pe care poporul Său literal din vechime îl respinsese. Oricine este, în cele din urmă, mântuit va avea doar o înțelegere parțială și incompletă a „adevărului”. Însă nimeni care refuză în mod voit să vadă „adevărul” nu este mântuit. Există o singură cale către Tatăl, și aceasta este prin Isus, iar Isus este „adevărul”.

This is a worthwhile understanding to ponder, for it speaks to the covenant of Leviticus twenty-five and twenty-six. The “curse” of the “seven times” was brought upon ancient literal Israel through their unwillingness to implement the guidelines of allowing the land to rest, and of fulfilling the Jubilee instructions. It was a sin of omission. The curse was brought upon them for their omitting a work they were commanded to do, rather than because they had directly broken a commandment, such as thou shalt not kill or thou shalt not steal. They simply ignored the guidelines associated with allowing the land to rest. Adventists that simply do not accept the “seven times” (that the angels led William Miller to discover) because for whatever unsanctified reason, simply have never taken the time to truly investigate the truth, and are accomplishing the same type of rebellion of omission by disregarding the very same covenant information that ancient literal Israel disregarded. The beginning illustrates the ending.

Aceasta este o înțelegere vrednică de cugetare, căci ea se referă la legământul din Levitic 25 și 26. „Blestemul” celor „șapte vremuri” a fost adus asupra Israelului literal antic prin refuzul lor de a pune în aplicare rânduielile privitoare la lăsarea pământului să se odihnească și la împlinirea rânduielilor Jubileului. A fost un păcat de omisiune. Blestemul a venit asupra lor pentru omisiunea unei lucrări pe care li se poruncise s-o împlinească, și nu pentru că ar fi încălcat în mod direct o poruncă, precum: Să nu ucizi sau Să nu furi. Ei pur și simplu au ignorat rânduielile legate de lăsarea pământului să se odihnească. Adventiștii care pur și simplu nu acceptă „cele șapte vremuri” (pe care îngerii l-au călăuzit pe William Miller să le descopere), pentru că, din orice motiv nesfințit, pur și simplu nu și-au făcut niciodată timp să cerceteze cu adevărat adevărul, săvârșesc același tip de răzvrătire prin omisiune, nesocotind aceleași prescripții ale legământului pe care le-a nesocotit Israelul literal antic. Începutul ilustrează sfârșitul.

The twelve hundred and sixty days in Revelation twelve that is identified as a “wilderness,” is a symbol of the “seven times.” Both the twelve hundred and sixty days of Christ’s ministry, and the twelve hundred and sixty days of the disciple’s ministry represent the entire week that the covenant was being confirmed. Both the twelve hundred and sixty years that paganism trampled down God’s people, and the twelve hundred and sixty years that papalism trampled down God’s people, represent the entire “seven times” of the curse of Moses.

Perioada de o mie două sute șaizeci de zile din Apocalipsa, capitolul doisprezece, numită „pustie”, este un simbol al „celor șapte vremi”. Atât cele o mie două sute șaizeci de zile ale lucrării lui Hristos, cât și cele o mie două sute șaizeci de zile ale lucrării ucenicilor reprezintă întreaga săptămână în care legământul era confirmat. Atât cei o mie două sute șaizeci de ani în care păgânismul a călcat în picioare poporul lui Dumnezeu, cât și cei o mie două sute șaizeci de ani în care papalismul a călcat în picioare poporul lui Dumnezeu reprezintă în întregime „cele șapte vremi” ale blestemului lui Moise.

In Revelation eleven, after twelve hundred and sixty days, the dead bones are brought back to life in order to enter into covenant as the one hundred and forty-four thousand. But in order for them to accomplish that covenant relationship, they are required to fulfill the terms of the covenant, just as Daniel did in chapter nine. The terms of the covenant of the “seven times” contains specific directions for those who find themselves in the land of the enemy. When those who wake up to the reality that they have been scattered desire to return to the Lord, Leviticus twenty-six provides directions for how they are to return.

În Apocalipsa, capitolul unsprezece, după o mie două sute șaizeci de zile, oasele moarte sunt readuse la viață pentru a intra în legământ ca cei o sută patruzeci și patru de mii. Dar, pentru ca ei să realizeze acea relație de legământ, li se cere să împlinească termenii legământului, așa cum a făcut Daniel în capitolul nouă. Termenii legământului celor «șapte vremi» cuprind îndrumări specifice pentru cei care se află în țara vrăjmașului. Când cei care se trezesc la realitatea faptului că au fost risipiți doresc să se întoarcă la Domnul, Leviticul, capitolul douăzeci și șase, oferă îndrumări cu privire la modul în care trebuie să se întoarcă.

> And they that are left of you shall pine away in their iniquity in your enemies’ lands; and also in the iniquities of their fathers shall they pine away with them. If they shall confess their iniquity, and the iniquity of their fathers, with their trespass which they trespassed against me, and that also they have walked contrary unto me; And that I also have walked contrary unto them, and have brought them into the land of their enemies; if then their uncircumcised hearts be humbled, and they then accept of the punishment of their iniquity: Then will I remember my covenant with Jacob, and also my covenant with Isaac, and also my covenant with Abraham will I remember; and I will remember the land. Leviticus 26:39–42.

> Iar cei ce vor mai rămâne dintre voi se vor topi în nelegiuirea lor în țările vrăjmașilor voștri; și, de asemenea, pentru nelegiuirile părinților lor, împreună cu ale lor, se vor topi. Dacă își vor mărturisi nelegiuirea lor și nelegiuirea părinților lor, împreună cu necredincioșia prin care Mi-au fost necredincioși, și că, de asemenea, au umblat împotriva Mea; și că și Eu am umblat împotriva lor și i-am adus în țara vrăjmașilor lor; dacă atunci inimile lor netăiate împrejur se vor smeri, și atunci vor primi pedeapsa nelegiuirii lor: Atunci Îmi voi aduce aminte de legământul Meu cu Iacov, și, de asemenea, de legământul Meu cu Isaac, și de legământul Meu cu Avraam Îmi voi aduce aminte; și Îmi voi aduce aminte de țară. Leviticul 26:39-42.

The expression “pine away” in the Scriptures means to be dissolved, corrupted and consumed away. To pine away is to deteriorate into dead dry bones. And the instruction identifies death, for it represents those that awaken to their condition as being “in your enemies land.”

Expresia „pine away” din Sfintele Scripturi înseamnă a se descompune, a intra în stricăciune și a fi mistuit. A „pine away” înseamnă a decădea până la starea de oase moarte și uscate. Iar învățătura identifică moartea, căci îi înfățișează pe cei ce se trezesc la conștiința stării lor ca fiind „în țara vrăjmașilor voștri”.

> The last enemy that shall be destroyed is death. 1 Corinthians 15:26.

> Vrăjmașul cel din urmă care va fi nimicit este moartea. 1 Corinteni 15:26.

July 18, 2020, the first disappointment in the movement of the third angel took place. It has been typified by all the other first disappointments in the sacred prophetic reform lines. Ezekiel chapter thirty-seven identifies God’s people in the last days as having been dissolved, corrupted and consumed away until they were simply a valley of dead dry bones. They are in the enemy’s land, which is the land of death. In Revelation eleven, the two witnesses were slain and left in the street. All the prophets agree with each other. Moses is therefore speaking to those that are dead in the street that runs through Ezekiel’s valley. In their disappointed condition they are given instruction through Jeremiah.

La 18 iulie 2020 a avut loc prima dezamăgire în mișcarea celui de-al treilea înger. Ea a fost prefigurată de toate celelalte prime dezamăgiri din liniile sacre ale reformei profetice. Ezechiel, capitolul treizeci și șapte, identifică poporul lui Dumnezeu din zilele de pe urmă ca fiind dizolvat, corupt și mistuit, până când a ajuns să fie pur și simplu o vale de oase moarte și uscate. El se află în țara vrăjmașului, care este țara morții. În Apocalipsa, capitolul unsprezece, cei doi martori au fost uciși și lăsați în stradă. Toți profeții sunt de acord unii cu alții. Prin urmare, Moise le vorbește celor care sunt morți în strada care străbate valea lui Ezechiel. În starea lor de dezamăgire li se dă învățătură prin Ieremia.

> Therefore thus saith the Lord, If thou return, then will I bring thee again, and thou shalt stand before me: and if thou take forth the precious from the vile, thou shalt be as my mouth: let them return unto thee; but return not thou unto them. Jeremiah 15:19.

> De aceea, așa zice Domnul: Dacă te întorci, te voi aduce iarăși și vei sta înaintea Mea; iar dacă vei scoate ce este de preț din ceea ce este josnic, vei fi ca gura Mea: ei să se întoarcă la tine, dar tu să nu te întorci la ei. Ieremia 15:19.

Jeremiah is informed that if he desires to speak for God, he must return, and in so doing he must separate the precious from the vile. The context of the passage identifies that the vile are those that he is not to return unto. When he is represented in the passage as being in his disappointed state, he identifies that he was alone.

Ieremia este înștiințat că, dacă dorește să vorbească pentru Dumnezeu, trebuie să se întoarcă și, făcând aceasta, trebuie să deosebească ceea ce este de preț de ceea ce este josnic. Contextul pasajului arată că cei josnici sunt aceia la care el nu trebuie să se întoarcă. Când este înfățișat în pasaj ca aflându-se în starea sa de dezamăgire, el afirmă că era singur.

> I sat not in the assembly of the mockers, nor rejoiced; I sat alone because of thy hand: for thou hast filled me with indignation. Jeremiah 15:17.

> N-am șezut în adunarea batjocoritorilor, nici nu m-am veselit; am șezut singur din pricina mâinii Tale, căci Tu m-ai umplut de indignare. Ieremia 15:17.

Jeremiah was not seated in the “assembly of mockers,” for he was seated alone. He was not to return to the vile, who are the assembly of mockers. In 1863, Adventism began its return to the “assembly of mockers” when it returned to the biblical methodology of the daughters of Babylon in order to reject Moses’ “seven times.” But Jeremiah is more specifically speaking of the last days, than the Millerite history. When those in the valley of dead bones awaken to the fact that they are in the enemies’ land, they are never to return to those that rejoiced over their death in the street. That group can return unto Jeremiah, but he cannot return unto them.

Ieremia nu era așezat în „adunarea batjocoritorilor”, căci ședea singur. Nu trebuia să se întoarcă la cei ticăloși, care sunt adunarea batjocoritorilor. În 1863, Adventismul și-a început întoarcerea la „adunarea batjocoritorilor” când a revenit la metodologia biblică a fiicelor Babilonului, pentru a respinge „de șapte ori” al lui Moise. Dar Ieremia vorbește mai precis despre zilele de pe urmă decât despre istoria milerită. Când cei din Valea oaselor moarte se trezesc la realitatea că se află în țara vrăjmașilor, nu trebuie nicicând să se întoarcă la cei ce s-au bucurat de moartea lor pe stradă. Acel grup se poate întoarce la Ieremia, dar el nu se poate întoarce la ei.

But if they are to return, they also must fulfill the directions given by Moses that are directly associated with the “seven times.” Those that are dead in the street in Revelation eleven, are dead for three and a half days, which prophetically is the “wilderness.”

Dar dacă urmează să se întoarcă, ei trebuie, de asemenea, să împlinească prescripțiile date de Moise, care sunt în mod direct asociate cu „cele șapte vremuri”. Cei care sunt morți pe uliță în Apocalipsa, capitolul unsprezece, sunt morți timp de trei zile și jumătate, ceea ce, în sens profetic, este „pustia”.

This is why the initial awakening of the dead is accomplished by a message that causes the bones to be formed together, but they are not yet alive. It takes the message of the four winds, which is the sealing message, to turn them into a mighty army. The first message that brings them together comes from a “voice.”

De aceea, trezirea inițială a celor morți este înfăptuită printr-un mesaj care face ca oasele să se adune laolaltă, dar încă nu au viață. Este nevoie de mesajul celor patru vânturi, care este mesajul pecetluirii, pentru a-i transforma într-o oștire puternică. Primul mesaj care îi adună laolaltă vine de la o „voce”.

> Comfort ye, comfort ye my people, saith your God. Speak ye comfortably to Jerusalem, and cry unto her, that her warfare is accomplished, that her iniquity is pardoned: for she hath received of the Lord’s hand double for all her sins. The voice of him that crieth in the wilderness, Prepare ye the way of the Lord, make straight in the desert a highway for our God. Every valley shall be exalted, and every mountain and hill shall be made low: and the crooked shall be made straight, and the rough places plain. Isaiah 40:1–4.

> Mângâiați, mângâiați pe poporul Meu, zice Dumnezeul vostru. Vorbiți pe inima Ierusalimului și strigați-i că lupta ei s-a sfârșit, că nelegiuirea ei este iertată; căci din mâna Domnului a primit îndoit pentru toate păcatele ei. Glasul celui ce strigă în pustie: Pregătiți calea Domnului, îndreptați în pustiu o cale pentru Dumnezeul nostru. Orice vale va fi înălțată, și orice munte și orice deal vor fi coborâte; și cele strâmbe vor fi îndreptate, și locurile aspre vor fi netezite. Isaia 40:1-4.

The voice comes from the wilderness, which is a symbol of the scattering of the “seven times.” That voice is in the wilderness, for Ezekiel was also taken to the valley of dead bones. He was testifying from the very valley, not from a distance.

Glasul vine din pustie, care este un simbol al împrăștierii „celor șapte vremi”. Acel glas este în pustie, căci și Ezechiel a fost luat în valea oaselor moarte. El mărturisea din însăși acea vale, nu de la depărtare.

> The hand of the Lord was upon me, and carried me out in the spirit of the Lord, and set me down in the midst of the valley which was full of bones. Ezekiel 37:1.

> Mâna Domnului a fost asupra mea și m-a dus în Duhul Domnului și m-a așezat în mijlocul văii, care era plină de oase. Ezechiel 37:1.

The valley is the wilderness of three and a half days. The promise of the voice is that Jerusalem’s iniquity is pardoned and that her warfare is finished. The promise is representing the sealing of the one hundred and forty-four thousand that is accomplished in the last days. But the pardoning of her iniquity is associated with her receiving “double” for all her sins. The remedy offered by Moses requires a confession of not only their iniquities, but also the iniquities of their fathers. If they will fulfill that command, their iniquity will be pardoned.

Valea este pustia celor trei zile și jumătate. Făgăduința glasului este că nelegiuirea Ierusalimului este iertată și că războiul ei s-a sfârșit. Această făgăduință reprezintă pecetluirea celor o sută patruzeci și patru de mii, care se împlinește în zilele de pe urmă. Însă iertarea nelegiuirii ei este asociată cu faptul că ea primește „dublu” pentru toate păcatele ei. Remediul oferit de Moise cere o mărturisire nu numai a nelegiuirilor lor, ci și a nelegiuirilor părinților lor. Dacă vor împlini acea poruncă, nelegiuirea lor va fi iertată.

We will continue these truths in the next article.

Vom continua expunerea acestor adevăruri în articolul următor.

> Yea, all Israel have transgressed thy law, even by departing, that they might not obey thy voice; therefore the curse is poured upon us, and the oath that is written in the law of Moses the servant of God, because we have sinned against him. And he hath confirmed his words, which he spake against us, and against our judges that judged us, by bringing upon us a great evil: for under the whole heaven hath not been done as hath been done upon Jerusalem. As it is written in the law of Moses, all this evil is come upon us: yet made we not our prayer before the Lord our God, that we might turn from our iniquities, and understand thy truth. Daniel 9:11–13.

> Da, tot Israelul a călcat legea ta, abătându-se, ca să nu asculte de glasul tău; de aceea s-a revărsat peste noi blestemul și jurământul care este scris în legea lui Moise, slujitorul lui Dumnezeu, fiindcă am păcătuit împotriva lui. Și el a împlinit cuvintele sale, pe care le-a rostit împotriva noastră și împotriva judecătorilor noștri care ne-au judecat, aducând asupra noastră un mare rău: căci sub tot cerul nu s-a făcut așa cum s-a făcut asupra Ierusalimului. După cum este scris în legea lui Moise, tot acest rău a venit peste noi; și totuși nu ne-am rugat înaintea Domnului, Dumnezeului nostru, ca să ne întoarcem de la fărădelegile noastre și să înțelegem adevărul tău. Daniel 9:11-13.

Back to Articles