Article

# Rome Establishes the Vision - Number Five

Roma statornicește vedenia - Numărul cinci

Unveiling the Repeated Prophetic Controversies in Adventism: Understanding the Robbers of Thy People

Dezvăluirea controverselor profetice recurente în Adventism: Înțelegerea jefuitorilor poporului tău

Author

Jeff Pippenger

Published

August 9, 2024

Formats

PDF
Word

In the last article we identified six prophetic lines of controversy which have occurred in the history of Adventism from the Millerite time period until the present day. I contend the first and the last controversy over the “robbers of thy people” in verse fourteen of Daniel chapter eleven are prophetically identical. The Millerites understood the “robbers” to be Rome, and the Protestants taught the “robbers” were a Syrian king named Antiochus Epiphanes.

În ultimul articol am identificat șase linii profetice de controversă care au avut loc în istoria Adventismului, din perioada milerită până în prezent. Susțin că prima și ultima controversă cu privire la „jefuitorii poporului tău” din versetul paisprezece al capitolului unsprezece din Daniel sunt identice din punct de vedere profetic. Mileriții au înțeles că „jefuitorii” erau Roma, iar protestanții au susținut că „jefuitorii” erau un rege sirian numit Antioh Epifanes.

> And in those times there shall many stand up against the king of the south: also the robbers of thy people shall exalt themselves to establish the vision; but they shall fall. Daniel 11:14.

> Și în acele vremuri mulți se vor ridica împotriva împăratului de la miazăzi; de asemenea, tâlhari din poporul tău se vor înălța ca să împlinească vedenia; dar vor cădea. Daniel 11:14.

Beginning in verse ten, and continuing through verse fifteen a warfare between the kingdoms of Egypt and Syria is represented. Egypt is the king of the south in the passage, and the Syrian king is represented as the king of the north. Verse ten identifies what the historians call the beginning of the Fourth Syrian war in 219 BC, verses eleven and twelve represent the battle of Raphia in 217 BC, and its aftermath. Then verses thirteen through fifteen identify the battle of Panium in 200 BC. In verses ten through fifteen the Syrian king is Antiochus Magnus, ruler of the Seleucid Empire.

Începând cu versetul zece și continuând până la versetul cincisprezece este reprezentat un război între regatele Egiptului și Siriei. Egiptul este regele de la miazăzi în pasaj, iar regele sirian este reprezentat ca regele de la miazănoapte. Versetul zece indică ceea ce istoricii numesc începutul celui de-al Patrulea Război Sirian, în 219 î.Hr., iar versetele unsprezece și doisprezece reprezintă bătălia de la Raphia, în 217 î.Hr., și urmările ei. Apoi, versetele treisprezece până la cincisprezece indică bătălia de la Panium, în 200 î.Hr. În versetele zece până la cincisprezece regele sirian este Antioh cel Mare, conducătorul Imperiului Seleucid.

Verse ten represents the history when Antiochus Magnus begins a war to regain territory that was taken from the Seleucid kingdom years before. In the verse he regains the lost territory in 219 BC, but he temporarily ceases his aggressions, and seeks to regroup his military strength. He had regained control of the lost territory, and made it all the way to the border of Egypt, the southern kingdom ruled by the Ptolemy dynasty. Between 219 BC and 217 BC, both the king of the south and the king of the north made plans for the approaching battle of Raphia.

Versetul zece redă istoria momentului în care Antioh cel Mare începe un război pentru a recâștiga teritoriul care fusese luat cu ani înainte de la regatul seleucid. În verset, el recucerește teritoriul pierdut în 219 î.Hr., dar își întrerupe temporar agresiunile și caută să-și regrupeze forțele militare. Își recăpătase controlul asupra teritoriului pierdut și ajunsese până la granița Egiptului, împărăția de la miazăzi, cârmuită de dinastia Ptolemeilor. Între 219 î.Hr. și 217 î.Hr., atât împăratul de la miazăzi, cât și împăratul de la miazănoapte au făcut planuri pentru apropiata bătălie de la Rafia.

The battle of Raphia took place in 217 BC, and the southern kingdom of Egypt, ruled by Ptolemy prevailed over the Syrian king Antiochus Magnus, king of the north in the prophetic passage. Then in verses thirteen through fifteen, seventeen years later in 200 BC, Antiochus Magnus, who had then formed an alliance with Philip of Macedon engaged Egypt in the battle of Panium. The southern kingdom of Egypt then had a child king of five or six years old, and Antiochus Magnis and Philip could not resist taking advantage of the child king of Egypt, and Antiochus Magnus prevailed in the battle of Panium. The three verses that represent the battle of Panium contain verse fourteen, where a new power is introduced into the prophetic narrative.

Bătălia de la Rafia a avut loc în anul 217 î.Hr., iar împărăţia de la miazăzi a Egiptului, condusă de Ptolemeu, a învins pe regele sirian Antioh cel Mare, numit în pasajul profetic împăratul de la miazănoapte. Apoi, în versetele treisprezece până la cincisprezece, la şaptesprezece ani distanţă, în anul 200 î.Hr., Antioh cel Mare, care între timp încheiase o alianţă cu Filip al Macedoniei, a purtat împotriva Egiptului bătălia de la Panium. Împărăţia de la miazăzi a Egiptului avea atunci un rege-copil de cinci sau şase ani, iar Antioh cel Mare şi Filip nu au putut să nu profite de regele-copil al Egiptului, iar Antioh cel Mare a biruit în bătălia de la Panium. Cele trei versete care prezintă bătălia de la Panium cuprind versetul paisprezece, în care este introdusă în naraţiunea profetică o putere nouă.

The robbers of thy people are a different power than the Egyptian king of the south, or the Seleucid king of the north, or Philip the Macedonian ruler. The Millerites recognized that Rome is the robbers of thy people. One of the Hebrew root words that is translated as “robbers,” means breaker. Pagan Rome is represented in prophecy as the power who would break in pieces.

Jefuitorii poporului tău constituie o putere diferită de regele egiptean de la miazăzi, de regele seleucid de la miazănoapte sau de Filip, stăpânitorul macedonean. Milleriții au recunoscut că Roma reprezintă „jefuitorii poporului tău”. Unul dintre cuvintele-rădăcină ebraice care este tradus ca „jefuitori” înseamnă „sfărâmător”. Roma păgână este reprezentată în profeție ca puterea care avea să sfărâme în bucăți.

> After this I saw in the night visions, and behold a fourth beast, dreadful and terrible, and strong exceedingly; and it had great iron teeth: it devoured and brake in pieces, and stamped the residue with the feet of it: and it was diverse from all the beasts that were before it; and it had ten horns. Daniel 7:7.

> După aceasta am văzut, în vedeniile de noapte, și iată: o a patra fiară, înfricoșătoare și groaznică, nespus de puternică; avea dinți mari de fier; devora și sfărâma, iar rămășița o călca în picioare cu picioarele ei; era deosebită de toate fiarele care fuseseră înaintea ei; și avea zece coarne. Daniel 7:7.

When Uriah Smith comments on the robbers, he quotes a historian who points out that robbers represent breakers.

Când Uriah Smith comentează asupra jefuitorilor, el citează un istoric care subliniază că jefuitorii îi reprezintă pe încălcători.

> “A new power is now introduced,—‘the robbers of thy people;’ literally, says Bishop Newton, ‘the breakers of thy people.’ Far away on the banks of the Tiber, a kingdom had been nourishing itself with ambitious projects and dark designs. Small and weak at first, it grew with marvelous rapidity in strength and vigor, reaching out cautiously here and there to try its prowess, and test the vigor of its warlike arm, till, conscious of its power, it boldly reared its head among the nations of the earth, and seized with invincible hand the helm of their affairs. Henceforth the name of Rome stands upon the historic page, destined for long ages to control the affairs of the world, and exert a mighty influence among the nations even to the end of time.

> Este acum introdusă o nouă putere — «jefuitorii poporului tău»; literal, spune episcopul Newton, «cei ce sfărâmă poporul tău». Departe, pe malurile Tibrului, o împărăție se hrănea cu proiecte ambițioase și planuri întunecate. Mică și slabă la început, ea a crescut cu o rapiditate uimitoare în putere și vigoare, întinzându-se cu prudență când ici, când colo, pentru a-și încerca vitejia și a pune la probă vigoarea brațului său războinic, până când, conștientă de puterea ei, și-a ridicat cu îndrăzneală capul între neamurile pământului și a apucat cu mână neînvinsă cârma treburilor lor. De acum înainte, numele Romei stă pe pagina istoriei, sortit, pentru veacuri îndelungate, să cârmuiască treburile lumii și să exercite o influență puternică între neamuri până la sfârșitul timpului.

> “Rome spoke; and Syria and Macedonia soon found a change coming over the aspect of their dream. The Romans interfered in behalf of the young king of Egypt, determined that he should be protected from the ruin devised by Antiochus and Philip. This was BC 200, and was one of the first important interferences of the Romans in the affairs of Syria and Egypt.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 257.

> „Roma a vorbit; iar Siria și Macedonia au văzut curând o schimbare venind peste aspectul visului lor. Romanii au intervenit în favoarea tânărului împărat al Egiptului, hotărâți ca el să fie ocrotit de ruina pregătită de Antioh și Filip. Aceasta era în anul 200 î.Hr. și a fost una dintre primele intervenții importante ale romanilor în treburile Siriei și ale Egiptului.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 257.

The prediction set forth in the verses was fulfilled in roughly twenty years from 219 BC unto 200 BC, but the prophets speak more about the last days than the days in which they lived.

Profeția pe care o prezintă versetele s-a împlinit în aproximativ douăzeci de ani, din 219 î.Hr. până în 200 î.Hr., dar profeții vorbesc mai mult despre zilele de pe urmă decât despre zilele în care au trăit.

> “Each of the ancient prophets spoke less for their own time than for ours, so that their prophesying is in force for us. ‘Now all these things happened unto them for ensamples: and they are written for our admonition, upon whom the ends of the world are come.’ 1 Corinthians 10:11. ‘Not unto themselves, but unto us they did minister the things, which are now reported unto you by them that have preached the gospel unto you with the Holy Ghost sent down from heaven; which things the angels desire to look into.’ 1 Peter 1:12. . . .

> „Fiecare dintre profeții din vechime a vorbit mai puțin pentru timpul lor decât pentru al nostru, astfel încât profețirea lor este în vigoare pentru noi. «Și toate aceste lucruri li s-au întâmplat ca pilde și au fost scrise pentru avertizarea noastră, peste care au venit sfârșiturile veacurilor.» 1 Corinteni 10:11. «Lor le-a fost descoperit că nu pentru ei înșiși, ci pentru noi slujeau aceste lucruri, care acum v-au fost vestite prin cei ce v-au propovăduit Evanghelia prin Duhul Sfânt trimis din cer; lucruri în care chiar îngerii doresc să privească.» 1 Petru 1:12....”

> “The Bible has accumulated and bound up together its treasures for this last generation. All the great events and solemn transactions of Old Testament history have been, and are, repeating themselves in the church in these last days.” Selected Messages, book 3, 338, 339.

> „Biblia și-a adunat comorile și le-a strâns laolaltă pentru această ultimă generație. Toate marile evenimente și solemnele acte ale istoriei Vechiului Testament s-au repetat și se repetă în biserică în aceste zile din urmă.” Mesaje alese, cartea 3, 338, 339.

Although Daniel did not live in the twenty-year time period we are considering, inspiration through the writings of Sister White informs is that much of the history recorded in Daniel eleven is to be repeated in the final fulfillment of Daniel eleven.

Deși Daniel nu a trăit în perioada de douăzeci de ani pe care o avem în vedere, inspirația, prin scrierile sorei White, ne înștiințează că o mare parte din istoria consemnată în capitolul unsprezece din Daniel urmează să fie repetată în împlinirea finală a capitolului unsprezece din Daniel.

> “We have no time to lose. Troublous times are before us. The world is stirred with the spirit of war. Soon the scenes of trouble spoken of in the prophecies will take place. The prophecy in the eleventh of Daniel has nearly reached its complete fulfillment. Much of the history that has taken place in fulfillment of this prophecy will be repeated.” Manuscript Releases, number 13, 394.

> Nu avem timp de pierdut. Vremuri tulburi sunt înaintea noastră. Lumea este frământată de duhul războiului. Curând se vor desfășura scenele de strâmtorare despre care vorbesc profețiile. Profeția din capitolul al unsprezecelea al cărții lui Daniel aproape că a ajuns la împlinirea ei deplină. O mare parte din istoria care s-a petrecut în împlinirea acestei profeții se va repeta. Manuscript Releases, numărul 13, 394.

Verses ten through fifteen of Daniel eleven represent the history of the last days which leads up to the soon-coming Sunday law, for verse sixteen identifies when Rome, for the first time, conquered the “glorious land.”

Versetele zece până la cincisprezece din capitolul unsprezece al cărții lui Daniel reprezintă istoria zilelor de pe urmă care conduce la iminenta lege duminicală, căci versetul șaisprezece identifică momentul când Roma, pentru prima dată, a cucerit "țara slăvită".

> But he that cometh against him shall do according to his own will, and none shall stand before him: and he shall stand in the glorious land, which by his hand shall be consumed. Daniel 11:16.

> Dar cel ce vine împotriva lui va face după voia sa și nimeni nu va sta înaintea lui; și el va sta în țara cea slăvită, care va fi mistuită de mâna lui. Daniel 11:16.

Daniel employs the expression “glorious land” twice in his writings. The first is verse sixteen, when literal pagan Rome conquered the literal glorious land of Judah.

Daniel folosește expresia „țara glorioasă” de două ori în scrierile sale. Prima se află în versetul șaisprezece, când Roma păgână literală a cucerit țara glorioasă literală a lui Iuda.

> “Although Egypt could not stand before Antiochus, the king of the north, Antiochus could not stand before the Romans, who now came against him. No kingdoms were longer able to resist this rising power. Syria was conquered, and added to the Roman empire, when Pompey, BC 65, deprived Antiochus Asiaticus of his possessions, and reduced Syria to a Roman province.

> „Deși Egiptul nu a putut sta înaintea lui Antioh, împăratul de la miazănoapte, Antioh nu a putut sta înaintea romanilor, care au venit acum împotriva lui. Nicio împărăție nu mai era în stare să se împotrivească acestei puteri în ascensiune. Siria a fost cucerită și adăugată Imperiului Roman, când Pompei, în anul 65 î.Hr., l-a lipsit pe Antioh Asiaticul de posesiunile sale și a redus Siria la rangul de provincie romană.

> “The same power was also to stand in the Holy Land, and consume it. Rome became connected with the people of God, the Jews, by alliance, BC 162, from which date it holds a prominent place in the prophetic calendar. It did not, however, acquire jurisdiction over Judea by actual conquest till BC 63; and then in the following manner.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 259.

> „Aceeași putere trebuia, de asemenea, să stea în Țara Sfântă și să o mistuie. Roma a ajuns să fie legată de poporul lui Dumnezeu, iudeii, prin alianță, în anul 162 î.Hr., dată de la care ocupă un loc proeminent în calendarul profetic. Totuși, ea nu a dobândit jurisdicție asupra Iudeii prin cucerire efectivă decât în anul 63 î.Hr.; și atunci în modul următor.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 259.

The other verse where Daniel employs the “glorious land” is in verse forty-one.

Celălalt verset în care Daniel întrebuințează „țara cea minunată” este versetul patruzeci și unu.

> He shall enter also into the glorious land, and many countries shall be overthrown: but these shall escape out of his hand, even Edom, and Moab, and the chief of the children of Ammon. Daniel 11:41.

> Va intra și în țara cea minunată, iar multe țări vor cădea; însă aceștia vor scăpa din mâna lui: Edom, Moab și căpetenia copiilor lui Amon. Daniel 11:41.

Verse forty-one of course follows verse forty, and verse forty begins with the words “and at the time of the end.” In The Great Controversy, Sister White identifies 1798 as the “time of the end,” so verse forty-one is identifying history that follows after the time of the end in 1798.

Versetul patruzeci și unu urmează, desigur, versetului patruzeci, iar versetul patruzeci începe cu cuvintele „și la vremea sfârșitului”. În The Great Controversy, Sora White identifică anul 1798 drept „vremea sfârșitului”; așadar, versetul patruzeci și unu indică istoria care urmează după vremea sfârșitului din 1798.

> “But at the time of the end, says the prophet, “Many shall run to and fro, and knowledge shall be increased.’ Daniel 12:4. . . . Since 1798 the book of Daniel has been unsealed, knowledge of the prophecies has increased, and many have proclaimed the solemn message of the judgment near.” The Great Controversy, 356.

> Dar la vremea sfârșitului, spune profetul: „Mulți vor cutreiera încoace și încolo, iar cunoștința va spori.” Daniel 12:4. . . . „Din 1798, cartea lui Daniel a fost desigilată, cunoașterea profețiilor a sporit, iar mulți au proclamat solia solemnă a judecății apropiate.” The Great Controversy, 356.

The glorious land of verse forty-one is not literal ancient Judah of old, but spiritual modern Judah. The United States is spiritual modern Judah, and verse forty-one is identifying the soon-coming Sunday law in the United States.

„Țara slăvită” din versetul patruzeci și unu nu este Iuda cel antic, în sens literal, ci Iuda cel modern, în sens spiritual. Statele Unite reprezintă Iuda modern, spiritual, iar versetul patruzeci și unu identifică legea duminicală iminentă în Statele Unite.

> Howbeit that was not first which is spiritual, but that which is natural; and afterward that which is spiritual. 1 Corinthians 15:46.

> Însă nu ceea ce este duhovnicesc a fost întâi, ci ceea ce este firesc; apoi, ceea ce este duhovnicesc. 1 Corinteni 15:46.

That Sunday law is typified by verse sixteen, for “much of the history that has taken place” in the fulfillment of Daniel eleven is to be repeated. Verses ten through fifteen in the last days, represents the history preceding and leading up to the Sunday law.

Acea lege duminicală este prefigurată de versetul șaisprezece, căci „mare parte din istoria care a avut loc” în împlinirea capitolului unsprezece din Daniel urmează să se repete. În zilele din urmă, versetele zece până la cincisprezece reprezintă istoria care precede și conduce la legea duminicală.

The king of the north in those five verses, as well as the king of the south who were fulfilled by the Seleucid king Antiochus Magnus and the Egyptian kings of the Ptolemaic kingdom, typify powers that are the focus of the history that leads to the soon-coming Sunday law. These verses identify the history of the movement of the one hundred and forty-four thousand, for verse ten identifies the collapse of the Soviet Union in 1989, and verse sixteen the soon-coming Sunday law.

Regele de la miazănoapte din acele cinci versete, precum și regele de la miazăzi, care au avut în istorie împlinirea prin regele seleucid Antioh cel Mare și prin regii egipteni ai regatului ptolemaic, prefigurează puteri care se află în centrul istoriei ce conduce către legea duminicală care urmează să vină în curând. Aceste versete identifică istoria mișcării celor o sută patruzeci și patru de mii, căci versetul zece identifică prăbușirea Uniunii Sovietice în 1989, iar versetul șaisprezece identifică legea duminicală care urmează să vină în curând.

Christ emphasizes these verses by aligning verse ten with verse forty and verse sixteen with verse forty-one. The direct reference to the literal glorious land which typifies the spiritual glorious land of verse forty-one is the end of the six verses, and verse ten is the beginning.

Hristos accentuează aceste versete aliniind versetul zece cu versetul patruzeci și versetul șaisprezece cu versetul patruzeci și unu. Referirea directă la țara cea slăvită în sens literal, care tipizează țara cea slăvită în chip spiritual din versetul patruzeci și unu, constituie sfârșitul celor șase versete, iar versetul zece este începutul.

Just as Christ made sure verse sixteen has a direct connection with verse forty-one, and so too, verse ten has a direct connection with verse forty. The expression in verse ten “overflow, and pass through,” is the identical Hebrew phrase that is translated as “overflow and pass over,” in verse forty. The phrase is only found one other place in the Scriptures, but it is translated a little differently than verse ten and verse forty. Still, it is the same Hebrew phrase.

Așa cum Hristos S-a îngrijit ca versetul șaisprezece să aibă o legătură directă cu versetul patruzeci și unu, tot astfel versetul zece are o legătură directă cu versetul patruzeci. Expresia din versetul zece „se revarsă și trece prin” este aceeași expresie ebraică ce este tradusă drept „se revarsă și trece peste” în versetul patruzeci. Expresia se mai întâlnește într-un singur alt loc în Scriptură, dar este tradusă puțin altfel decât în versetul zece și în versetul patruzeci. Totuși, este aceeași expresie ebraică.

> And he shall pass through Judah; he shall overflow and go over, he shall reach even to the neck; and the stretching out of his wings shall fill the breadth of thy land, O Immanuel. Isaiah 8:8.

> Și el va trece prin Iuda; va da peste maluri și va trece mai departe, va ajunge până la gât; și întinderea aripilor lui va umple lățimea țării tale, o, Emanuel. Isaia 8:8.

Isaiah’s “overflow and go over,” is the same as verse ten’s “overflow, and pass through,” and verse forty’s “overflow and pass over.” More than this, each of the three verses are describing an attack from the king of the north upon the king of the south. In Isaiah, the northern king of Assyria, Sennacherib, was attacking Judah, the southern kingdom of Israel. In verse ten Antiochus Magnus, the northern king of the Seleucid Empire was attacking the southern kingdom of Egypt. In verse forty, the king of the north, the papal power, who had received a deadly wound at the beginning of verse forty, was attacking the southern atheistic power of the Soviet Union. Each verse represents the same prophetic structure of a conflict between the kings of the north and south, and in each verse the northern king “overflows and passes over.”

„Se revarsă și trece peste” din Isaia este același lucru cu „se revarsă și trece prin” din versetul zece și cu „se revarsă și trece peste” din versetul patruzeci. Mai mult decât atât, fiecare dintre cele trei versete descrie un atac al regelui de la miazănoapte asupra regelui de la miazăzi. În Isaia, regele de la miazănoapte al Asiriei, Sanherib, ataca Iuda, regatul de sud al Israelului. În versetul zece, Antioh cel Mare, regele de la miazănoapte al Imperiului Seleucid, ataca regatul de la miazăzi, Egiptul. În versetul patruzeci, regele de la miazănoapte, puterea papală, care primise o rană de moarte la începutul versetului patruzeci, ataca puterea ateistă de la miazăzi, Uniunea Sovietică. Fiecare verset reprezintă aceeași structură profetică a unui conflict între regele de la miazănoapte și regele de la miazăzi, iar în fiecare verset regele de la miazănoapte „se revarsă și trece peste.”

Isaiah’s testimony and verse ten both identify that when the northern king attacks he ceases before entering into the capital of the southern kingdom. Sennacherib brought his warfare to the walls of Jerusalem, and no further. In 219 BC, Antiochus Magnus came to the border of Egypt and stopped. Then he lost the battle of Raphia that occurred two years later in 217 BC. Sennacherib came to the walls of Jerusalem and lost the battle as God intervened.

Mărturia lui Isaia și versetul zece indică amândouă că, atunci când regele de la nord atacă, el se oprește înainte de a intra în capitala regatului de la sud. Sanherib a dus războiul până la zidurile Ierusalimului și nu mai departe. În 219 î.Hr., Antioh cel Mare a ajuns la hotarul Egiptului și s-a oprit. Apoi a pierdut bătălia de la Rafia, care a avut loc doi ani mai târziu, în 217 î.Hr. Sanherib a ajuns la zidurile Ierusalimului și a pierdut lupta, întrucât Dumnezeu a intervenit.

> Therefore thus saith the Lord concerning the king of Assyria, He shall not come into this city, nor shoot an arrow there, nor come before it with shield, nor cast a bank against it. By the way that he came, by the same shall he return, and shall not come into this city, saith the Lord. For I will defend this city, to save it, for mine own sake, and for my servant David’s sake. And it came to pass that night, that the angel of the Lord went out, and smote in the camp of the Assyrians an hundred fourscore and five thousand: and when they arose early in the morning, behold, they were all dead corpses. So Sennacherib king of Assyria departed, and went and returned, and dwelt at Nineveh. And it came to pass, as he was worshipping in the house of Nisroch his god, that Adrammelech and Sharezer his sons smote him with the sword: and they escaped into the land of Armenia. And Esarhaddon his son reigned in his stead. 2 Kings 19:32–37.

> De aceea, așa zice Domnul cu privire la împăratul Asiriei: Nu va intra în cetatea aceasta, nici nu va trage acolo o săgeată, nici nu se va înfățișa înaintea ei cu scut, nici nu va ridica împotriva ei un val de asediu. Pe calea pe care a venit, pe aceea se va întoarce, și nu va intra în cetatea aceasta, zice Domnul. Căci Eu voi apăra cetatea aceasta, ca s-o izbăvesc, de dragul Meu și de dragul robului Meu David. Și s-a întâmplat că, în noaptea aceea, îngerul Domnului a ieșit și a lovit în tabăra asirienilor o sută optzeci și cinci de mii; și, sculându-se ei dis-de-dimineață, iată, toți erau trupuri moarte. Atunci Sanherib, împăratul Asiriei, a plecat, s-a dus și s-a întors, și a locuit la Ninive. Și s-a întâmplat că, pe când se închina în casa lui Nisroch, dumnezeul său, Adramelec și Șarețer, fiii lui, l-au lovit cu sabia; iar ei au fugit în țara Armeniei. Și în locul lui a domnit Esarhadon, fiul său. 2 Regi 19:32-37.

In 1989, the king of the north swept away the Soviet Union, but he did not overcome the capital of the Soviet Union. Russia was left standing. The next battle, typified in verses eleven and twelve, was the battle of Raphia, which was also typified by the overthrow of Sennacherib’s army and his subsequent death which identifies a victory for the southern king, which was Judah in the testimony of Sennacherib, and Raphia in the testimony of Antiochus Magnus.

În 1989, împăratul de la miazănoapte a spulberat Uniunea Sovietică, dar nu a cucerit capitala Uniunii Sovietice. Rusia a rămas în picioare. Următoarea bătălie, tipificată în versetele unsprezece și doisprezece, a fost bătălia de la Rafia, care a fost de asemenea tipificată prin nimicirea oștirii lui Sanherib și prin moartea lui ulterioară, ceea ce semnifică o biruință a împăratului de la miazăzi, care a fost Iuda în mărturia lui Sanherib, iar Rafia în mărturia lui Antioh cel Mare.

Verse ten provides a direct connection to verse forty and verse sixteen provides a direct connection with verse forty-one. Verses ten through sixteen represent the history of 1989 unto the Sunday law. The verse represents a hidden history in verse forty that begins with the collapse of the Soviet Union in 1989 and continues unto the Sunday law. Verse ten also directly connects the “seven times” of Leviticus twenty-six to the hidden history, but that line of truth is outside what we are here setting forth.

Versetul zece oferă o legătură directă cu versetul patruzeci, iar versetul șaisprezece oferă o legătură directă cu versetul patruzeci și unu. Versetele zece până la șaisprezece reprezintă istoria din 1989 până la legea duminicală. Versetul reprezintă o istorie ascunsă din versetul patruzeci, care începe cu prăbușirea Uniunii Sovietice în 1989 și continuă până la legea duminicală. Versetul zece leagă, de asemenea, în mod direct, „cele șapte vremuri” din Leviticul douăzeci și șase de istoria ascunsă, dar acea linie a adevărului se află în afara a ceea ce prezentăm aici.

In Millerite history the first of six primary controversies within Adventism concerning the correct identification of Rome occurred, and it was over who the robbers of verse fourteen represented. The Protestants held they represented Antiochus Epiphanes, and the Millerites identified them as Rome. In the last controversy of Adventism concerning the correct identification of Rome it is also over the robbers of verse fourteen. One class, represented by the Millerites, is upholding the foundational understanding of the Millerites, which was endorsed by the Spirit of Prophecy.

În istoria millerită a avut loc prima dintre cele șase controverse majore din cadrul adventismului privind identificarea corectă a Romei, iar disputa privea pe cine îi reprezentau jefuitorii din versetul paisprezece. Protestanții susțineau că aceștia îl reprezentau pe Antioh Epifanes, iar milleriții i-au identificat cu Roma. În ultima controversă a adventismului privind identificarea corectă a Romei, dezbaterea se poartă, de asemenea, asupra jefuitorilor din versetul paisprezece. O clasă, reprezentată de milleriți, susține înțelegerea fundamentală a milleriților, care a fost confirmată de Spiritul Profeției.

> “I have seen that the 1843 chart was directed by the hand of the Lord, and that it should not be altered; that the figures were as He wanted them; that His hand was over and hid a mistake in some of the figures, so that none could see it, until His hand was removed.” Early Writings, 74.

> Am văzut că planșa din 1843 a fost călăuzită de mâna Domnului și că nu trebuia alterată; că numerele erau așa cum a voit El; că mâna Sa era deasupra și a ascuns o greșeală în unele dintre numere, astfel încât nimeni nu o putea vedea, până când mâna Sa a fost îndepărtată. Scrieri timpurii, 74.

That sacred chart identifies the controversy with the notation of 164 BC.

Acea diagramă sacră identifică controversa prin mențiunea anului 164 î.Hr.

> “164 Death of Antiochus Epiphanes, who of course, stood not up against the Prince of Princes, as he had been 164 yrs. dead before the Prince of Princes was born.”

> 164 Moartea lui Antioh Epifanes, care, firește, nu s-a ridicat împotriva Prințului Prinților, întrucât murise de 164 de ani înainte ca Prințul Prinților să Se nască.

The reference of that controversy upon the sacred chart represents the only truth represented upon the sacred chart that is not based upon a prophetic passage from God’s Word. In doing so it identifies a waymark, not of biblical history, but of Advent history, and “it should not be altered,” for the controversy identifies how the prophetic vision is established. To reject that foundational truth is to simultaneously reject the authority of the Spirit of Prophecy’s endorsement of the sacred chart.

Mențiunea acelei controverse consemnată pe planșa sacră constituie singurul adevăr înfățișat pe planșa sacră care nu se întemeiază pe un pasaj profetic din Cuvântul lui Dumnezeu. Procedând astfel, ea identifică un reper, nu al istoriei biblice, ci al istoriei advente, și „nu ar trebui alterată”, căci controversa identifică modul în care este stabilită viziunea profetică. A respinge acel adevăr fundamental înseamnă, simultan, a respinge autoritatea confirmării din partea Spiritului Profetic a planșei sacre.

> “The very last deception of Satan will be to make of none effect the testimony of the Spirit of God. ‘Where there is no vision, the people perish’ (Proverbs 29:18). Satan will work ingeniously, in different ways and through different agencies, to unsettle the confidence of God’s remnant people in the true testimony. He will bring in spurious visions to mislead, and will mingle the false with the true, and so disgust people that they will regard everything that bears the name of visions as a species of fanaticism; but honest souls, by contrasting false and true, will be enabled to distinguish between them.” Selected Messages, book 2, 78.

> Însăși ultima înșelăciune a lui Satana va fi de a face zadarnică mărturia Duhului lui Dumnezeu. „Unde nu este vedenie, poporul piere” (Proverbe 29:18). Satana va lucra cu ingeniozitate, în felurite moduri și prin diferite instrumente, pentru a zdruncina încrederea poporului de rămășiță al lui Dumnezeu în adevărata mărturie. El va introduce vedenii contrafăcute spre a înșela și va amesteca falsul cu adevărul, dezgustând astfel oamenii într-atât încât vor socoti tot ce poartă numele de vedenii drept o specie de fanatism; dar sufletele cinstite, punând în contrast falsul cu adevărul, vor putea să facă deosebirea între ele. Mesaje alese, cartea 2, 78.

The last controversy of “the robbers of thy people”, is the same as the first, and without an understanding of the symbol which establishes the vision, “the people perish.” They “perish” because they “make of none effect the testimony of the Spirit of God.”

Ultima controversă a "tâlharilor poporului tău" este aceeași cu cea dintâi, iar fără înțelegerea simbolului care statornicește vedenia, "poporul piere". Ei "pier" pentru că "fac zadarnică mărturia Duhului lui Dumnezeu".

The other class claims that the United States is represented as the robbers of verse fourteen. That class is unable or unwilling to see that Antiochus Magnus in verses ten through fifteen represents the United States. Just as the Protestants of Millerite history claimed the robbers were Antiochus, the class who is unwilling to see identifies the robbers as the power (the United States) that is typified by Antiochus.

Cealaltă clasă susține că Statele Unite sunt reprezentate drept tâlharii din versetul paisprezece. Acea clasă nu poate sau nu este dispusă să vadă că Antioh cel Mare în versetele zece până la cincisprezece reprezintă Statele Unite. Așa cum protestanții din istoria millerită au susținut că tâlharii erau Antioh, clasa care nu este dispusă să vadă îi identifică pe tâlhari drept puterea (Statele Unite) care este tipificată de Antioh.

Sennacherib’s attack upon Judah that reached to the capital, Jerusalem, and that failed, was led by Sennacherib’s general, the Rabshakeh.

Atacul lui Sanherib împotriva lui Iuda, care a ajuns până la capitală, Ierusalim, și care a eșuat, a fost condus de generalul lui Sanherib, Rabsache.

> Now therefore, I pray thee, give pledges to my lord the king of Assyria, and I will deliver thee two thousand horses, if thou be able on thy part to set riders upon them. How then wilt thou turn away the face of one captain of the least of my master’s servants, and put thy trust on Egypt for chariots and for horsemen? Am I now come up without the Lord against this place to destroy it? The Lord said to me, Go up against this land, and destroy it. Then said Eliakim the son of Hilkiah, and Shebna, and Joah, unto Rabshakeh, Speak, I pray thee, to thy servants in the Syrian language; for we understand it: and talk not with us in the Jews’ language in the ears of the people that are on the wall. But Rabshakeh said unto them, Hath my master sent me to thy master, and to thee, to speak these words? hath he not sent me to the men which sit on the wall, that they may eat their own dung, and drink their own piss with you? Then Rabshakeh stood and cried with a loud voice in the Jews’ language, and spake, saying, Hear the word of the great king, the king of Assyria. 2 Kings 18:23–28.

> Acum dar, te rog, dă zălog stăpânului meu, împăratului Asiriei, și îți voi da două mii de cai, dacă vei putea din partea ta să pui călăreți pe ei. Cum vei putea atunci să ții piept unei singure căpetenii dintre cei mai mici slujitori ai stăpânului meu și să-ți pui încrederea în Egipt pentru care de război și pentru călăreți? M-am suit eu oare acum fără Domnul împotriva acestui loc, ca să-l nimicesc? Domnul mi-a zis: Suie-te împotriva acestei țări și nimicește-o. Atunci Eliakim, fiul lui Hilchia, și Șebna, și Ioah i-au zis lui Rabșache: Te rugăm, vorbește cu slujitorii tăi în limba siriană, căci o înțelegem; și nu vorbi cu noi în limba iudaică, în auzul poporului care este pe zid. Dar Rabșache le-a zis: M-a trimis oare stăpânul meu la stăpânul tău și la tine ca să spun aceste cuvinte? Nu m-a trimis, oare, la bărbații care stau pe zid, ca să-și mănânce balega lor și să-și bea urina lor împreună cu voi? Apoi Rabșache a stat și a strigat cu glas tare în limba iudaică și a vorbit, zicând: Ascultați cuvântul marelui împărat, împăratul Asiriei. 2 Împărați 18:23-28.

The Rabshakeh was presenting not his words, but the words of Sennacherib, king of Assyria. In Daniel eleven verse forty the king of the north is the papal power who at the time of the end in 1798 received a deadly wound at the hands of atheistic France, the southern king. In the verse the king of the north ultimately retaliates and overflows the southern kingdom (the USSR) in 1989. When the king of the north accomplished that work, he brought with him “chariots, and with horsemen, and many ships.” “Chariots and horsemen” represent military might and “ships” represent economic power. Those symbols identify the United States as papal Rome’s proxy army in the victory of 1989, as typified by Rabshakeh. Antiochus Magnus in verse ten through fifteen represents the United States, and as William Miller correctly identified that the word “also” in verse fourteen establishes a new power entering the prophetic narrative, the “robbers” must represent a power distinct from either the Ptolemaic kings of the south, or Antiochus the king of the north or Philip of Macedon.

Rabsache nu prezenta cuvintele sale, ci cuvintele lui Sanherib, regele Asiriei. În Daniel unsprezece, versetul patruzeci, împăratul de la miazănoapte este puterea papală care, la timpul sfârșitului, în 1798, a primit o rană de moarte din partea Franței ateiste, împăratul de la miazăzi. În verset, împăratul de la miazănoapte, în cele din urmă, ripostează și copleșește împărăția de la miazăzi (URSS) în 1989. Când împăratul de la miazănoapte a împlinit acea lucrare, a adus cu el „care, călăreți și multe corăbii”. „Carele și călăreții” reprezintă puterea militară, iar „corăbiile” reprezintă puterea economică. Acele simboluri identifică Statele Unite drept armata prin interpuși a Romei papale în biruința din 1989, așa cum este tipificat de Rabsache. Antioh cel Mare, în versetele zece până la cincisprezece, reprezintă Statele Unite și, întrucât William Miller a identificat corect că termenul „de asemenea” din versetul paisprezece introduce o nouă putere care intră în narațiunea profetică, „jefuitorii” trebuie să reprezinte o putere distinctă de regii ptolemeici ai miazăzii, de Antioh, regele de la miazănoapte, sau de Filip al Macedoniei.

> “The king of the south, in this verse, without any doubt, means king of Egypt; but what the robbers of thy people means remains yet a doubt perhaps to some. That it cannot mean Antiochus, or any king of Syria, it is plain; for the angel had been talking about that nation for a number of verses previous, and now says, ‘also the robbers of thy people,’ etc., evidently implying some other nation. I will admit that Antiochus did perhaps rob the Jews; but how could this ‘establish the vision,’ as Antiochus is not spoken of anywhere in the vision as performing any act of that kind; for he belonged to what is called the Grecian kingdom in the vision. Again, ‘to establish the vision,’ must mean to make sure, complete, or fulfill the same.” William Miller, Miller’s Works, Lecture 6, 89.

> Împăratul de la miazăzi, în acest verset, fără nicio îndoială, înseamnă împăratul Egiptului; dar ce înseamnă „jefuitorii poporului tău” rămâne încă o îndoială, poate, pentru unii. Că nu poate însemna pe Antioh sau vreun împărat al Siriei este limpede; căci îngerul vorbise despre acel neam în mai multe versete anterioare, iar acum spune: „de asemenea, și jefuitorii poporului tău” etc., ceea ce, în chip vădit, implică un alt neam. Voi admite că, poate, Antioh i-a jefuit pe iudei; dar cum ar putea aceasta „întări vedenia”, de vreme ce Antioh nu este pomenit nicăieri în vedenie că ar fi săvârșit o astfel de faptă; căci el aparținea a ceea ce, în vedenie, este numit împărăția grecească. Iarăși, „a întări vedenia” trebuie să însemne a o face sigură, deplină sau a o împlini. William Miller, Lucrările lui Miller, Prelegerea 6, 89.

“Antiochus” was a name selected by many of the kings of the Syrian Seleucid Empire. The founder of that empire was Seleucid Nicator, and somewhere between twenty-six to thirty kings made up the entire list of Seleucid kings. Many of those kings chose the name “Antiochus”, just as the many popes choose throne-names when they are selected as popes. The popes are all “antichrist,” which means “against Christ”. The word “anti” meaning “against”. As antichrists they have taken the name of their spiritual forefather, who is Satan. Satan and the popes are both identified as the antichrist in inspiration.

«Antiochus» a fost un nume ales de mulți dintre regii Imperiului seleucid sirian. Întemeietorul acelui imperiu a fost Seleucid Nicator, iar lista completă a regilor seleucizi numără între douăzeci și șase și treizeci de regi. Mulți dintre acei regi au ales numele «Antiochus», întocmai cum mulți papi își aleg nume de tron atunci când sunt aleși papă. Toți papii sunt «antihrist», ceea ce înseamnă «împotriva lui Hristos». Cuvântul «anti» înseamnă «împotriva». Ca antihristi, au luat numele strămoșului lor spiritual, care este Satana. Atât Satana, cât și papii sunt identificați, prin inspirație, drept antihristul.

> “The determination of antichrist to carry out the rebellion he began in heaven will continue to work in the children of disobedience.” Testimonies, volume 9, 230.

> "Hotărârea Antihristului de a duce la îndeplinire răzvrătirea pe care a început-o în cer va continua să lucreze în fiii neascultării." Mărturii, volumul 9, 230.

A pope is a representative of Satan, and thus they are both against Christ, and therefore are the “antichrist.” They choose a name when they take the position as pope, and become Satan’s earthly representative.

Un papă este un reprezentant al Satanei și, astfel, amândoi sunt împotriva lui Hristos și, prin urmare, sunt "antihristul". La preluarea demnității papale, își alege un nume și devine reprezentantul pământesc al Satanei.

> “To secure worldly gains and honors, the church was led to seek the favor and support of the great men of earth; and having thus rejected Christ, she was induced to yield allegiance to the representative of Satan—the bishop of Rome.” The Great Controversy, 50.

> Pentru a-și asigura câștiguri și onoruri lumești, biserica a fost îndemnată să caute favoarea și sprijinul marilor oameni ai pământului; și, lepădându-L astfel pe Hristos, a fost determinată să se supună reprezentantului Satanei — episcopului Romei. Marea Controversă, 50.

By their works you shall know them, and the popes carry on the same work as Satan.

După faptele lor îi veți cunoaște, iar papii continuă aceeași lucrare ca a Satanei.

> “Through the pope of Rome the same work has been carried on here on earth as was carried on in the courts of heaven before the expulsion of the prince of darkness. Satan sought to correct the law of God in heaven, and to supply an amendment of his own. He exalted his own judgment above that of his Creator, and placed his will above the will of Jehovah, and in this way virtually declared God to be fallible. The pope also takes the same course and, claiming infallibility for himself, seeks to adjust the law of God to meet his own ideas, thinking himself able to correct the mistakes he thinks he sees in the statutes and commands of the Lord of heaven and earth. He virtually says to the world, I will give you better laws than those of Jehovah. What an insult is this to the God of heaven!” Signs of the Times, November 19, 1894.

> Prin Papa Romei, aceeași lucrare a fost dusă mai departe aici, pe pământ, ca aceea care se desfășura în curțile cerului înainte de izgonirea prințului întunericului. Satan a căutat să corecteze legea lui Dumnezeu în cer și să aducă un amendament propriu. El și-a înălțat propria judecată deasupra celei a Creatorului său și și-a așezat voia deasupra voii lui Iehova și, în felul acesta, practic a declarat că Dumnezeu este falibil. Papa urmează același drum și, revendicând pentru sine infailibilitatea, caută să ajusteze legea lui Dumnezeu pentru a corespunde propriilor sale idei, socotindu-se în stare să corecteze greșelile pe care crede că le vede în statutele și poruncile Domnului cerului și al pământului. El spune, în fapt, lumii: Vă voi da legi mai bune decât cele ale lui Iehova. Ce insultă la adresa Dumnezeului cerului! Semnele Timpurilor, 19 noiembrie 1894.

Though Seleucus Nicator established the Seleucid Empire, many of the following kings chose the name “Antiochus,” in honor, not of Seleucus, but of his father. Seleucus’ father, Antiochus, was a nobleman and a general in the service of King Philip II of Macedon, who was the father of Alexander the Great. This noble status and military background helped establish the foundation for Seleucus’s own prominent role and subsequent rise to power after the death of Alexander the Great.

Deși Seleucus Nicator a întemeiat Imperiul Seleucid, mulți dintre regii care i-au succedat au ales numele „Antiochus”, în onoarea nu a lui Seleucus, ci a tatălui său. Tatăl lui Seleucus, Antiochus, a fost un nobil și un general în slujba regelui Filip al II-lea al Macedoniei, tatăl lui Alexandru cel Mare. Acest statut nobil și această carieră militară au stat la baza rolului proeminent al lui Seleucus însuși și a ascensiunii sale ulterioare la putere după moartea lui Alexandru cel Mare.

Seleucus’ kingdom was established when he took control of three of the four areas of Alexander’s kingdom. Rome also conquers three geographical powers in order to take control and become the king of the north. When Seleucus had secured the east, the west and the north he became the king of the north in the historical narrative, and his capital was the city of Babylon. Many of the following kings chose the name “Antiochus” when they took the northern throne in order to honor their political forefather. The parallel is easy to see, if you choose to see. If you don’t, you don’t.

Regatul lui Seleuc a fost întemeiat când a preluat controlul asupra a trei dintre cele patru părți ale regatului lui Alexandru. Roma cucerește, de asemenea, trei puteri geografice, pentru a prelua controlul și a deveni împăratul de la miazănoapte. Când Seleuc a asigurat controlul asupra răsăritului, apusului și miazănoaptei, el a devenit, în narațiunea istorică, împăratul de la miazănoapte, iar capitala sa era orașul Babilon. Mulți dintre regii care au urmat au ales numele „Antioh” când au urcat pe tronul de la miazănoapte, pentru a-și onora strămoșul politic. Paralela este ușor de văzut, dacă alegi s-o vezi. Dacă nu, nu.

The name “Antiochus” (Ἀντίοχος in Greek) comes from the Greek elements’ “anti” (meaning “against” or “opposite”) and “ocheo” (meaning “to hold fast” or “to maintain”). The northern kings chose the name to maintain their political heritage with the father, just as the antichrist (popes) choose names when they begin to rule. Just as the popes are representatives of their father, the devil, so too the Antiochus’ of the Syrian Empire typify representatives of their father. In this application Antiochus represents a proxy of their father. The proxy of the papal power in 1989 was the United States, and the secular testimony upholds the relationship between the antichrist, Pope John Paul II, and Ronald Reagan in their work to bring down the former Soviet Union.

Numele „Antioh” (Ἀντίοχος în greacă) provine din elementele grecești „anti” (însemnând „împotriva” sau „opus”) și „ocheo” (însemnând „a ține strâns” sau „a menține”). Regii din nord au ales acest nume pentru a-și menține moștenirea politică pe linia tatălui lor, așa cum și anticristul (papii) își aleg nume atunci când încep să domnească. Așa cum papii sunt reprezentanții tatălui lor, diavolul, tot astfel Antiohii din Imperiul Sirian sunt tipuri ale reprezentanților tatălui lor. În această aplicare, Antioh reprezintă un locțiitor al tatălui lor. Locțiitorul puterii papale în 1989 a fost Statele Unite, iar mărturia seculară atestă relația dintre anticristul, Papa Ioan Paul al II-lea, și Ronald Reagan în lucrarea lor de a răsturna fosta Uniune Sovietică.

In verses ten through sixteen, the first and last verse possess direct references to verses forty and forty-one. Verse ten directly represents verse forty. Verse sixteen directly represents verse forty-one. The verses represent the portion of the prophecy of Daniel that relates to the last days.

În versetele zece până la șaisprezece, primul și ultimul verset conțin trimiteri directe la versetele patruzeci și patruzeci și unu. Versetul zece reprezintă în mod direct versetul patruzeci. Versetul șaisprezece reprezintă în mod direct versetul patruzeci și unu. Aceste versete reprezintă partea din profeția lui Daniel care se referă la zilele de pe urmă.

> “The book that was sealed was not the book of Revelation, but that portion of the prophecy of Daniel which related to the last days. The Scripture says, ‘But thou, O Daniel, shut up the words, and seal the book, even to the time of the end: many shall run to and fro, and knowledge shall be increased’ (Daniel 12:4). When the book was opened, the proclamation was made, ‘Time shall be no longer.’ (See Revelation 10:6.) The book of Daniel is now unsealed, and the revelation made by Christ to John is to come to all the inhabitants of the earth. By the increase of knowledge a people is to be prepared to stand in the latter days. . . .

> Cartea care a fost pecetluită nu a fost Cartea Apocalipsei, ci acea parte a profeției lui Daniel care se referea la zilele din urmă. Scriptura spune: «Iar tu, Daniele, închide cuvintele și pecetluiește cartea până la vremea sfârșitului; mulți vor alerga încoace și încolo, iar cunoștința va spori» (Daniel 12:4). Când cartea a fost deschisă, s-a proclamat: «Nu va mai fi vreme». (Vezi Apocalipsa 10:6.) Cartea lui Daniel este acum despecetluită, iar descoperirea făcută de Hristos lui Ioan trebuie să ajungă la toți locuitorii pământului. Prin sporirea cunoștinței, un popor urmează să fie pregătit să stea în picioare în zilele din urmă. . . .

> “In the first angel’s message men are called upon to worship God, our Creator, who made the world and all things that are therein. They have paid homage to an institution of the Papacy, making of no effect the law of Jehovah, but there is to be an increase of knowledge on this subject.” Selected Messages, book 2, 105, 106.

> În solia primului înger, oamenii sunt chemați să I se închine lui Dumnezeu, Creatorul nostru, care a făcut lumea și tot ce se află în ea. Ei au adus omagiu unei instituții a papalității, anulând legea lui Iehova, dar cunoașterea cu privire la acest subiect va spori. Selected Messages, cartea 2, 105, 106.

At the time of the end in 1989 the last six verses of Daniel chapter eleven represent the “portion of the prophecy of Daniel which related to the last days.” It was recognized when it was then unsealed, and that unsealing produced an increase of knowledge on the “institution of the Papacy, making of no effect the law of Jehovah.” The Alpha and Omega always illustrates the end with the beginning, and the testing process that began in 1989, was designed to produce two classes of worshippers.

La vremea sfârșitului, în 1989, ultimele șase versete ale capitolului unsprezece din Daniel reprezintă „partea profeției lui Daniel care se referea la zilele din urmă”. Această parte a fost recunoscută atunci când a fost desigilată, iar acea desigilare a produs o creștere a cunoașterii cu privire la „instituția Papalității, făcând fără efect legea lui Iehova”. Alfa și Omega ilustrează întotdeauna sfârșitul prin început, iar procesul de testare care a început în 1989 a fost conceput să producă două clase de închinători.

> And he said, Go thy way, Daniel: for the words are closed up and sealed till the time of the end. Many shall be purified, and made white, and tried; but the wicked shall do wickedly: and none of the wicked shall understand; but the wise shall understand. Daniel 12:9, 10.

> Și el a zis: Du-te pe calea ta, Daniele; căci cuvintele sunt ascunse și pecetluite până la vremea sfârșitului. Mulți vor fi curățiți, albiți și lămuriți; dar cei nelegiuiți vor săvârși nelegiuirea; și niciunul dintre cei nelegiuiți nu va înțelege; iar cei înțelepți vor înțelege. Daniel 12:9, 10.

We are now in the final period of that testing process, for the controversy of the robbers at the beginning of Adventism is now being repeated. To identify the robbers as the United States is to identify Antiochus as the robbers. It is the identical controversy of the Millerites and Protestants.

Ne aflăm acum în perioada finală a acelui proces de încercare, căci controversa tâlharilor de la începutul Adventismului se repetă acum. A-i identifica pe tâlhari cu Statele Unite înseamnă a-l identifica pe Antioh cu tâlharii. Este controversa identică cu cea dintre mileriți și protestanți.

At the end of the testing process, just as in the beginning of the testing process, which began in 1989, the Lion of the tribe of Judah unseals “that portion of the prophecy of Daniel which related to the last days.” In 1989 it was the last six verses of Daniel eleven, and at the ending it is the hidden history of verse forty, that is typified by verses ten through sixteen.

La sfârșitul procesului de încercare, la fel ca la începutul acestuia, care a început în 1989, Leul din seminția lui Iuda desigilează "acea porțiune din profeția lui Daniel care se referea la zilele din urmă". În 1989, acea porțiune a fost reprezentată de ultimele șase versete din Daniel unsprezece, iar la încheiere ea este istoria ascunsă a versetului patruzeci, tipificată de versetele zece până la șaisprezece.

We will continue our consideration of the six lines of controversies within the history of Adventism in the following articles. The first of those six controversies illustrates the last of those six controversies. We will use the first and last controversies to overlay the other four controversies as we unfold the elements involved with the efforts of the enemy of righteousness to prevent God’s people from rightly dividing “the vision”, which is established with the symbol of Rome.

Vom continua analiza noastră a celor șase linii de controverse din cadrul istoriei adventismului în articolele următoare. Prima dintre aceste șase controverse o ilustrează pe ultima dintre ele. Vom folosi prima și ultima controversă pentru a le suprapune peste celelalte patru controverse, pe măsură ce expunem elementele implicate în eforturile vrăjmașului neprihănirii de a împiedica poporul lui Dumnezeu să împartă drept "vedenia", care este stabilită prin simbolul Romei.

> “Unless we understand the importance of the moments that are swiftly passing into eternity, and make ready to stand in the great day of God, we shall be unfaithful stewards. The watchman is to know the time of night. Everything is now clothed with a solemnity that all who believe the truth for this time should realize. They should act in reference to the day of God. The judgments of God are about to fall upon the world, and we need to be preparing for that great day.

> Dacă nu înțelegem importanța clipelor care se scurg cu repeziciune în veșnicie și nu ne pregătim să stăm în picioare în marea zi a lui Dumnezeu, vom fi ispravnici necredincioși. Străjerul trebuie să știe ceasul nopții. Totul este acum învăluit de o solemnitate pe care toți cei ce cred adevărul pentru vremea aceasta ar trebui să o înțeleagă. Ei ar trebui să acționeze în vederea zilei lui Dumnezeu. Judecățile lui Dumnezeu sunt pe punctul de a se abate asupra lumii și trebuie să ne pregătim pentru acea mare zi.

> “Our time is precious. We have but few, very few days of probation in which to make ready for the future, immortal life. We have no time to spend in haphazard movements. We should fear to skim the surface of the word of God.” Testimonies, volume 6, 407.

> „Timpul nostru este prețios. Avem doar puține, foarte puține zile din timpul de probă în care să ne pregătim pentru viața viitoare, nemuritoare. Nu avem timp de irosit în demersuri la întâmplare. Ar trebui să ne temem să rămânem la suprafața Cuvântului lui Dumnezeu.” Mărturii, volumul 6, 407.

Back to Articles