Article

# The Book of Daniel - Number Three

Cartea lui Daniel - Numărul trei

Double Visions

Viziuni duble

Author

Jeff Pippenger

Published

November 25, 2023

Formats

PDF
Word

We are currently addressing the “seven times” of Leviticus twenty-six in the book of Daniel. It is hidden to those who have chosen to close their eyes, but it is there for those who wish to see. We will begin in Daniel chapter eight, and verse thirteen.

Abordăm în prezent, în Cartea lui Daniel, „de șapte ori” din Leviticul 26. Rămâne ascuns pentru cei care au ales să-și închidă ochii, dar este acolo pentru cei care doresc să vadă. Vom începe în Daniel, capitolul opt, versetul treisprezece.

> Then I heard one saint speaking, and another saint said unto that certain saint which spake, How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot? Daniel 8:13.

> Atunci am auzit pe un sfânt vorbind, iar un alt sfânt i-a zis acelui sfânt care vorbea: Până când va ține vedenia privitoare la jertfa necurmată și la fărădelegea pustiirii, pentru ca atât sfântul locaș, cât și oștirea să fie călcate în picioare? Daniel 8:13.

The verse begins with the word “then,” and is making a distinction between the vision of prophetic history Daniel has just seen in the previous ten verses. Verse one and two of the chapter, identify the year when Daniel received the vision and also that he received it by the Ulai river. From verse three to verse twelve, he “sees” the vision of prophetic history. “Then” he “hears” a heavenly dialogue consisting of a question and an answer. In verse fifteen, he begins to seek what the vision of prophetic history that he had just “seen” represented. It is essential to recognize the distinction between the vision that Daniel “saw” in verses three through twelve, and the heavenly dialogue, which he “heard”—for they are two different visions.

Versetul începe cu cuvântul „then” și face o distincție față de vedenia istoriei profetice pe care Daniel tocmai a văzut-o în cele zece versete anterioare. Versetele unu și doi ale capitolului identifică anul în care Daniel a primit vedenia și, de asemenea, faptul că a primit-o lângă râul Ulai. De la versetul trei până la versetul doisprezece, el „vede” vedenia istoriei profetice. „Then” el „aude” un dialog ceresc alcătuit dintr-o întrebare și un răspuns. În versetul cincisprezece, el începe să caute ce reprezenta vedenia istoriei profetice pe care tocmai o „văzuse”. Este esențial să se recunoască distincția dintre vedenia pe care Daniel a „văzut-o” în versetele trei până la doisprezece și dialogul ceresc, pe care l-a „auzit”, căci sunt două vedenii diferite.

> But blessed are your eyes, for they see: and your ears, for they hear. Matthew 13:16.

> Dar fericiți sunt ochii voștri, pentru că văd; și urechile voastre, pentru că aud. Matei 13:16.

The question in verse thirteen is, “How long shall be the vision,” and the word translated as “vision” is a different Hebrew word than the word translated as “vision” in verse sixteen.

Întrebarea din versetul treisprezece este: „Până când va fi vedenia?” Iar cuvântul tradus prin „vedenie” este un alt cuvânt ebraic decât cel tradus prin „vedenie” în versetul șaisprezece.

> And I heard a man’s voice between the banks of Ulai, which called, and said, Gabriel, make this man to understand the vision. Daniel 8:16.

> Și am auzit glas de om dintre malurile Ulaiului, care a strigat și a zis: „Gabriel, fă-l pe omul acesta să înțeleagă vedenia.” Daniel 8:16.

By translating two different Hebrew words into the English word “vision,” the “seven times” of Leviticus twenty-six, became “hidden in plain sight”. Biblical students who are satisfied to simply skim the surface consider these two different Hebrew words as the same word, but they do so at their own peril.

Traducând două cuvinte ebraice diferite prin cuvântul englezesc «vision», «cele șapte vremuri» din Leviticul douăzeci și șase au ajuns să fie «ascunse în văzul tuturor». Cei ce studiază Biblia și se mulțumesc cu o lectură superficială consideră aceste două cuvinte ebraice diferite drept același cuvânt, dar o fac pe riscul lor.

> “To skim over the surface will do little good. Thoughtful investigation and earnest, taxing study are required to comprehend it. There are truths in the word which are like veins of precious ore concealed beneath the surface. By digging for them, as the man digs for gold and silver, the hidden treasures are discovered. Be sure that the evidence of truth is in the Scripture itself. One scripture is the key to unlock other scriptures. The rich and hidden meaning is unfolded by the Holy Spirit of God, making plain the word to our understanding: ‘The entrance of Thy words giveth light; it giveth understanding unto the simple.’” Fundamentals of Christian Education, 390.

> A rămâne la suprafață nu va aduce mare folos. Pentru a-l înțelege sunt necesare o cercetare chibzuită și un studiu serios, solicitant. Cuvântul cuprinde adevăruri care sunt asemenea unor filoane de minereu prețios ascunse sub suprafață. Săpând după ele, precum sapă omul după aur și argint, comorile ascunse sunt descoperite. Fiți încredințați că dovada adevărului se găsește chiar în Scriptură. Un loc din Scriptură este cheia pentru a deschide alte locuri din Scriptură. Înțelesul bogat și ascuns este deslușit de Duhul Sfânt al lui Dumnezeu, făcând Cuvântul limpede pentru înțelegerea noastră: „Pătrunderea cuvintelor Tale dă lumină; dă pricepere celor simpli.” Fundamentele educației creștine, 390.

We are informed that “every fact has its bearing” in the Word of God, and if we choose to ignore the fact there are two different Hebrew words translated as “vision” in chapter eight, we are responsible for inflicting Laodicean blindness upon ourselves. The old adage is, “there are none so blind as those who will not see.”

Ni se spune că „fiecare fapt își are însemnătatea” în Cuvântul lui Dumnezeu, iar dacă alegem să ignorăm faptul că în capitolul opt există două cuvinte ebraice diferite traduse prin „vedenie”, ne facem vinovați de orbirea laodiceană pe care ne-o pricinuim nouă înșine. Vechiul adagiu este: „nu e nimeni atât de orb ca acela care nu vrea să vadă.”

> “The Bible contains all the principles that men need to understand in order to be fitted either for this life or for the life to come. And these principles may be understood by all. No one with a spirit to appreciate its teaching can read a single passage from the Bible without gaining from it some helpful thought. But the most valuable teaching of the Bible is not to be gained by occasional or disconnected study. Its great system of truth is not so presented as to be discerned by the hasty or careless reader. Many of its treasures lie far beneath the surface, and can be obtained only by diligent research and continuous effort. The truths that go to make up the great whole must be searched out and gathered up, ‘here a little, and there a little.’ Isaiah 28:10.

> Biblia cuprinde toate principiile pe care oamenii trebuie să le înțeleagă pentru a fi pregătiți fie pentru viața aceasta, fie pentru viața viitoare. Și aceste principii pot fi înțelese de toți. Nimeni care are o dispoziție de a prețui învățătura ei nu poate citi nici măcar un singur pasaj din Biblie fără a dobândi din el vreun gând folositor. Însă cea mai prețioasă învățătură a Bibliei nu se dobândește printr-un studiu ocazional sau fragmentar. Marele ei sistem al adevărului nu este prezentat astfel încât să poată fi discernut de cititorul pripit sau neglijent. Multe dintre comorile ei zac adânc sub suprafață și pot fi dobândite numai prin cercetare asiduă și efort continuu. Adevărurile care alcătuiesc marele întreg trebuie căutate și adunate, 'puțin aici, puțin acolo.' Isaia 28:10.

> “When thus searched out and brought together, they will be found to be perfectly fitted to one another. Each Gospel is a supplement to the others, every prophecy an explanation of another, every truth a development of some other truth. The types of the Jewish economy are made plain by the gospel. Every principle in the word of God has its place, every fact its bearing. And the complete structure, in design and execution, bears testimony to its Author. Such a structure no mind but that of the Infinite could conceive or fashion.” Education, 123.

> Când, astfel, sunt cercetate și reunite, se va vedea că se potrivesc în chip desăvârșit unele cu altele. Fiecare Evanghelie este o completare a celorlalte, fiecare profeție o explicație a alteia, fiecare adevăr o dezvoltare a unui alt adevăr. Tipurile economiei iudaice sunt lămurite prin Evanghelie. Fiecare principiu din cuvântul lui Dumnezeu își are locul, fiecare fapt își are însemnătatea. Iar structura întreagă, în concepție și în înfăptuire, poartă mărturie despre Autorul ei. O asemenea structură nicio minte, în afară de cea a Celui Infinit, n-ar fi putut s-o conceapă sau s-o făurească. Educație, 123.

The word “vision” occurs ten times in Daniel chapter eight, but those ten times consist of two different Hebrew words, and the meanings of those words are not the same. If they meant the same thing, Daniel would have only used one of those words in each of the ten occurrences. Daniel wrote two words, for each of those two words possess their own meanings, and one represents a vision Daniel “saw”, and the other a vision he “heard”. In verse thirteen, the word translated as “vision” is châzôn, and it means “a sight”, or “a vision”, “a dream” or “an oracle”. I call it the “vision of prophetic history” based upon its definition and on how Daniel employs it.

Cuvântul "vedenie" apare de zece ori în capitolul opt din Daniel, dar aceste zece ocurențe rezultă din două cuvinte ebraice diferite, iar sensurile acelor cuvinte nu sunt aceleași. Dacă ar fi însemnat același lucru, Daniel ar fi folosit doar unul dintre acele cuvinte în toate cele zece ocurențe. Daniel a folosit două cuvinte, fiindcă fiecare dintre aceste două cuvinte are propriul său înțeles, iar unul reprezintă o vedenie pe care Daniel a "văzut-o", iar celălalt o vedenie pe care a "auzit-o". În versetul treisprezece, cuvântul tradus prin "vedenie" este châzôn și înseamnă "o vedere", sau "o vedenie", "un vis" ori "un oracol". Eu o numesc "vedenia istoriei profetice", pe baza definiției ei și a modului în care Daniel o utilizează.

In verse one, of Daniel chapter eight, Daniel says “a vision appeared unto me,” and in verse two he twice states that he “saw in a vision.” Then in verse thirteen, the question is raised of “how long shall be the vision.” All of those usages are the Hebrew word “châzôn.” Then in verse fifteen, we come to perhaps the most important time Daniel used that very same word, for he says, “when I”…“had seen the vision and sought for the meaning.” After Daniel had seen the châzôn vision, he wanted to understand what it meant. This is a fact that has great bearing on the hiding of the “seven times” of Leviticus twenty-six in the chapter.

În versetul unu, din capitolul opt al lui Daniel, Daniel spune: „o vedenie mi s-a arătat”, iar în versetul doi el afirmă de două ori că „a văzut în vedenie”. Apoi, în versetul treisprezece, este ridicată întrebarea: „până când va fi vedenia?”. Toate aceste ocurențe folosesc cuvântul ebraic „châzôn”. Apoi, în versetul cincisprezece, ajungem poate la cea mai importantă ocazie în care Daniel a folosit același cuvânt, căci el zice: „când eu”...„văzusem vedenia și am căutat înțelesul”. După ce Daniel văzuse vedenia châzôn, a dorit să înțeleagă ce însemna. Acesta este un fapt care are mare relevanță pentru ascunderea „celor șapte vremi” din Leviticul douăzeci și șase în acest capitol.

He also uses the word châzôn in verses seventeen and twenty-six. The word “vision” appears ten times in Daniel chapter eight, and the word châzôn represents seven of those occurrences. Daniel uses the other Hebrew word that is translated as “vision” four times. The other Hebrew word is mar’eh, and means “appearance”.

De asemenea, el folosește cuvântul châzôn în versetele șaptesprezece și douăzeci și șase. Cuvântul „vedenie” apare de zece ori în capitolul opt din Daniel, iar cuvântul châzôn reprezintă șapte dintre aceste ocurențe. Daniel folosește de patru ori celălalt cuvânt ebraic care este tradus prin „vedenie”. Celălalt cuvânt ebraic este mar'eh și înseamnă „înfățișare”.

Châzôn is found seven times in Daniel chapter eight, and mar’eh is found four times, and together they represent the ten times the English word “vision” occurs in Daniel chapter eight. Seven plus four is eleven, for one of the times Daniel employed the word mar’eh, it was translated just as it is defined, for in verse fifteen, when Daniel “sought for the meaning” of the châzôn vision of prophetic history, there “stood before” him “as the appearance of a man.” The word “appearance” is mar’eh. Therefore, mar’eh is used by Daniel four times in Daniel eight, and it is translated once in agreement with its primary definition of “appearance,” and the other three times it is translated as “vision.”

Châzôn se întâlnește de șapte ori în capitolul opt din Daniel, iar mar'eh se întâlnește de patru ori, și împreună corespund celor zece ocurențe ale cuvântului englezesc „vision” în capitolul opt din Daniel. Șapte plus patru fac unsprezece, pentru că într-una dintre dăți când Daniel a folosit cuvântul mar'eh, acesta a fost tradus întocmai după definiția sa; căci în versetul cincisprezece, când Daniel „a căutat înțelesul” viziunii châzôn a istoriei profetice, acolo „stătea înaintea” lui „ca înfățișarea unui om”. Cuvântul „înfățișare” este mar'eh. Prin urmare, mar'eh este folosit de Daniel de patru ori în Daniel opt, iar o dată este tradus în acord cu definiția sa primară de „appearance”, iar de celelalte trei ori este tradus ca „vision”.

I am not suggesting any criticism of the men who translated the King James Bible. It needs to be noted though, that in verse thirteen, is found the only added word in the King James Bible (sacrifice), that inspiration states definitively, “does not belong to the text.” Inspiration further states that the added word had been “added by human wisdom.” In the very same chapter, two different Hebrew words are both translated as the same English word. The reason it is essential to recognize the distinction between these two words is profoundly important.

Nu intenționez să aduc nicio critică la adresa bărbaților care au tradus Biblia King James. Trebuie însă menționat că, în versetul treisprezece, se găsește singurul cuvânt adăugat în Biblia King James (sacrifice), despre care Inspirația afirmă în mod definitiv că „nu aparține textului”. Inspirația mai afirmă că acest cuvânt adăugat fusese „adăugat prin înțelepciune omenească”. Chiar în același capitol, două cuvinte ebraice diferite sunt amândouă traduse prin același cuvânt englezesc. Motivul pentru care este esențial să se recunoască distincția dintre aceste două cuvinte este de o importanță profundă.

> And it came to pass, when I, even I Daniel, had seen the vision, and sought for the meaning, then, behold, there stood before me as the appearance of a man. And I heard a man’s voice between the banks of Ulai, which called, and said, Gabriel, make this man to understand the vision. Daniel 8:15, 16.

> Și a fost că, atunci când eu, chiar eu, Daniel, am văzut vedenia și am căutat înțelesul ei, iată, stătea înaintea mea unul cu înfățișarea unui om. Și am auzit un glas de om între malurile Ulaiului, care a chemat și a zis: Gabriel, fă-l pe omul acesta să înțeleagă vedenia. Daniel 8:15, 16.

As Daniel “sought for the meaning” of the “châzôn vision” which he had just “seen,” Christ informs Gabriel to “make” Daniel to understand the “mar’eh vision” which he had just “heard”. Daniel wanted to understand the vision of prophetic history, but Christ, who had been identified in verse thirteen as Palmoni (that certain saint which spake), instructed Gabriel to make Daniel understand the “mar’eh vision”, not the “châzôn vision”. In verses fifteen and sixteen, the stated purpose for Gabriel is that he is to make Daniel understand the “mar’eh vision”, which is the word translated as “vision” which means “appearance,” not the vision of prophetic history which Daniel wanted to understand. Without recognizing Gabriel’s job assignment, the “seven times” of Leviticus twenty-six is hidden in plain sight.

Pe când Daniel „căuta înțelesul” vedeniei „châzôn” pe care tocmai o „văzuse”, Hristos îi spune lui Gavriil să-l „facă” pe Daniel să înțeleagă vedenia „mar'eh” pe care tocmai o „auzise”. Daniel dorea să înțeleagă vedenia istoriei profetice, dar Hristos, Care fusese identificat în versetul treisprezece ca Palmoni (acel anumit sfânt care vorbea), i-a poruncit lui Gavriil să-l facă pe Daniel să înțeleagă vedenia „mar'eh”, nu vedenia „châzôn”. În versetele cincisprezece și șaisprezece, scopul declarat pentru Gavriil este ca el să-l facă pe Daniel să înțeleagă vedenia „mar'eh”, care este termenul tradus prin „vedenie” și care înseamnă „arătare”, nu vedenia istoriei profetice pe care Daniel dorea s-o înțeleagă. Fără a recunoaște sarcina încredințată lui Gavriil, expresia „de șapte ori” din Leviticul douăzeci și șase rămâne ascunsă chiar la vedere.

In verse twenty-six both Hebrew words that are translated as “vision” are located in the same verse, and the verse becomes one of the primary keys to opening the truth of Daniel’s testimony of the “seven times.”

În versetul douăzeci și șase, ambele cuvinte ebraice care sunt traduse drept "vedenie" se află în același verset, iar versetul devine una dintre cheile principale pentru deschiderea adevărului mărturiei lui Daniel cu privire la "cele șapte vremuri".

> And the vision of the evening and the morning which was told is true: wherefore shut thou up the vision; for it shall be for many days. Daniel 8:26.

> Iar vedenia cu privire la seara și dimineața, despre care s-a vorbit, este adevărată; de aceea pecetluiește vedenia, căci ea este pentru multe zile. Daniel 8:26.

In verse twenty-six, the “vision of the evening and mornings” is the mar’eh vision, meaning “appearance”, but the vision that was to be “shut up,” is the châzôn vision of prophetic history. The expression “evening and mornings” is what isolates and identifies the distinction between the two visions. It does so with another illustration of the human factor in producing the Bible. The human factor consisted of both the prophets that recorded the words of the Bible, but also of those that translated the Bible. The Bible, as with Christ, represents a combination of divinity and humanity. That humanity descended down through history, from Adam after he sinned to those who recorded and translated the Bible. Christ and the Bible are both the Word of God, and the Word of God’s is pure, for the divinity of the combination always overruled any limitations that existed in the flesh.

În versetul douăzeci și șase, „vedenia serilor și dimineților” este vedenia mar'eh, care înseamnă „apariție”, dar vedenia care trebuia să fie „pecetluită” este vedenia châzôn a istoriei profetice. Expresia „seri și dimineți” este cea care izolează și identifică distincția dintre cele două vedenii. Lucrul acesta se realizează printr-o altă ilustrare a factorului uman în alcătuirea Bibliei. Factorul uman a cuprins atât pe profeții care au consemnat cuvintele Bibliei, cât și pe cei care au tradus Biblia. Biblia, asemenea lui Hristos, reprezintă o îmbinare a divinității și umanității. Acea umanitate s-a transmis de-a lungul istoriei, de la Adam după ce a păcătuit până la cei care au consemnat și au tradus Biblia. Atât Hristos, cât și Biblia sunt Cuvântul lui Dumnezeu, iar Cuvântul lui Dumnezeu este pur, căci divinitatea acestei îmbinări a prevalat întotdeauna asupra oricăror limitări care existau în trup.

> Paul, a servant of Jesus Christ, called to be an apostle, separated unto the gospel of God, (Which he had promised afore by his prophets in the holy scriptures,) Concerning his Son Jesus Christ our Lord, which was made of the seed of David according to the flesh. Romans 1:1–3.

> Pavel, rob al lui Isus Hristos, chemat să fie apostol, pus deoparte pentru Evanghelia lui Dumnezeu (pe care o făgăduise mai înainte prin prorocii Săi în Sfintele Scripturi), despre Fiul Său, Isus Hristos, Domnul nostru, care S-a născut din sămânța lui David, după trup. Romani 1:1-3.

The expression “evening and morning” is found repeatedly in God’s Word, and it is always translated as “evening and morning,” as it is in verse twenty-six, and as it is so often translated in the creation story in Genesis that repeatedly states, “and the evening and the morning were….” In fact, and every fact has its bearing (and this fact is essential to understand), the only place in the Bible that the expression “evening and morning” is not translated as “evening and morning” (as it is in verse twenty-six), is in verse fourteen of Daniel eight. There, and only there in God’s Word the phrase “evening and morning” is translated as simply “days.”

Expresia „seară și dimineață” apare în mod repetat în Cuvântul lui Dumnezeu și este întotdeauna tradusă „seară și dimineață”, așa cum este în versetul douăzeci și șase, și așa cum este tradusă atât de des în relatarea creației din Geneza, care afirmă în mod repetat: „și a fost seară și a fost dimineață...”. De fapt, și orice fapt are importanța sa (iar acest fapt este esențial de înțeles), singurul loc din Biblie în care expresia „seară și dimineață” nu este tradusă „seară și dimineață” (așa cum este în versetul douăzeci și șase) este în versetul paisprezece din Daniel opt. Acolo, și numai acolo, în Cuvântul lui Dumnezeu, expresia „seară și dimineață” este tradusă pur și simplu „zile”.

> And he said unto me, Unto two thousand and three hundred days; then shall the sanctuary be cleansed. Daniel 8:14.

> Și el mi-a zis: Până la două mii trei sute de zile; atunci sanctuarul va fi curățit. Daniel 8:14.

Twelve verses later, in the same chapter of Daniel, the Hebrew phrase “evening and morning” is translated as it always is; but in the verse that is the central pillar and foundation of Adventism, the phrase is simply translated as “days.” What influence led the translators of the King James Bible to make such a glaring contradiction? They had translated the phrase in verse twenty-six in agreement with every other occurrence of the phrase in the rest of the Bible. But twelve verses before verse twenty-six, in verse fourteen, their humanity placed a special distinction upon the answer to the question of verse thirteen. And the question of verse thirteen, included the one word (sacrifice), that was not to be added to the Bible. God wanted verse fourteen, to stand out in a very profound and distinctive way. In doing so, he also identified what Gabriel was instructed to make Daniel understand.

Douăsprezece versete mai târziu, în același capitol al lui Daniel, expresia ebraică „seară și dimineață” este tradusă ca întotdeauna; însă în versetul care reprezintă stâlpul central și temelia adventismului, expresia este pur și simplu tradusă drept „zile”. Ce influență i-a determinat pe traducătorii Bibliei King James să comită o asemenea contradicție flagrantă? Ei traduseseră expresia din versetul douăzeci și șase în armonie cu toate celelalte ocurențe ale expresiei din restul Bibliei. Dar cu douăsprezece versete înainte de versetul douăzeci și șase, în versetul paisprezece, natura lor omenească a conferit o distincție specială răspunsului la întrebarea din versetul treisprezece. Iar întrebarea din versetul treisprezece includea acel unic cuvânt (jertfă), care nu trebuia să fie adăugat Scripturii. Dumnezeu a vrut ca versetul paisprezece să se evidențieze într-un mod foarte profund și distinct. Procedând astfel, El a identificat de asemenea ceea ce Gabriel fusese însărcinat să-l facă pe Daniel să înțeleagă.

In verse sixteen, Jesus commanded Gabriel to make Daniel understand the mar’eh vision, in spite of the fact that Daniel was seeking to understand the châzôn vision of prophetic history. Verse twenty-six says the “vision of the evenings and mornings which was told” was “true.” The châzôn vision had been a prophetic “sight”, but the mar’eh vision was “told,” for it had been spoken. It had been spoken in verse fourteen when Palmoni said “unto two thousand and three hundred evenings and mornings; then shall the sanctuary be cleansed.” Verse twenty-six, employs the expression “evening and mornings,” as it identifies it as the vision that had been “spoken” to identify the distinction between the two visions in Daniel chapter eight. The vision of prophetic history that Daniel had “seen”, and that Daniel wished to understand, was different from the vision that was “spoken” which Daniel had “heard”. More importantly, the vision that Daniel “heard” was the vision that Gabriel was to give Daniel understanding of.

În versetul șaisprezece, Isus i-a poruncit lui Gabriel să-i dea lui Daniel pricepere asupra viziunii mar'eh, deși Daniel căuta să înțeleagă viziunea châzôn a istoriei profetice. Versetul douăzeci și șase spune că „viziunea serilor și dimineților care a fost spusă” era „adevărată”. Viziunea châzôn fusese o „vedere” profetică, iar viziunea mar'eh fusese „spusă”, fiindcă fusese rostită. Ea fusese rostită în versetul paisprezece, când Palmoni a zis: „până la două mii trei sute de seri și dimineți; apoi sanctuarul va fi curățit.” Versetul douăzeci și șase folosește expresia „seri și dimineți”, întrucât o identifică drept viziunea care fusese „spusă”, pentru a preciza deosebirea dintre cele două viziuni din capitolul opt al lui Daniel. Viziunea istoriei profetice pe care Daniel o „văzuse” și pe care dorea s-o înțeleagă era diferită de viziunea care fusese „spusă” și pe care Daniel o „auzise”. Mai important, viziunea pe care Daniel a „auzit-o” era viziunea asupra căreia Gabriel trebuia să-i dea lui Daniel pricepere.

The humanity that participated in creating the Holy Bible recorded the word “vision” ten times in Daniel chapter eight, and in so doing it hid the distinction of a vision that was “seen” and another vision that was “heard”. In doing so, it obscured the emphasis that identifies that Christ’s intent was for Daniel to understand the vision he had “heard”, above understanding the vision he had “seen”. We can now consider what Gabriel does in order to fulfill his job assignment.

Omenirea care a participat la crearea Sfintei Biblii a consemnat cuvântul „vedenie” de zece ori în capitolul opt din Daniel și, procedând astfel, a ascuns distincția dintre o vedenie care a fost „văzută” și o altă vedenie care a fost „auzită”. Astfel, a estompat accentul care indică faptul că intenția lui Hristos era ca Daniel să înțeleagă vedenia pe care o „auzise”, mai presus de înțelegerea vedeniei pe care o „văzuse”. Putem acum să analizăm ce face Gabriel pentru a-și duce la îndeplinire însărcinarea ce i-a fost încredințată.

> So he came near where I stood: and when he came, I was afraid, and fell upon my face: but he said unto me, Understand, O son of man: for at the time of the end shall be the vision. Now as he was speaking with me, I was in a deep sleep on my face toward the ground: but he touched me, and set me upright. And he said, Behold, I will make thee know what shall be in the last end of the indignation: for at the time appointed the end shall be. Daniel 8:17–19.

> Atunci el s-a apropiat de locul unde stăteam; și, când a venit, m-am înspăimântat și am căzut cu fața la pământ; dar el mi-a zis: Înțelege, fiule al omului, căci vedenia este pentru vremea sfârșitului. Iar pe când îmi vorbea, am căzut într-un somn adânc, cu fața la pământ; dar m-a atins și m-a pus în picioare. Și a zis: Iată, te voi face să cunoști ce va fi la sfârșitul de pe urmă al mâniei; căci la vremea hotărâtă va fi sfârșitul. Daniel 8:17-19.

Gabriel now begins his work of making Daniel to understand the vision of the twenty-three hundred evenings and mornings, which is true. He first informs him that the vision of prophetic history, the châzôn vision, would be at the “time of the end.” Then, while Daniel was in a prophetic sleep, Gabriel touched Daniel and set him upright. He informs him “I will make thee know.”

Gabriel începe acum lucrarea de a-l face pe Daniel să înțeleagă vedenia celor două mii trei sute de seri și dimineți, care este adevărată. Mai întâi îl informează că vedenia istoriei profetice, vedenia châzôn, avea să fie la „vremea sfârșitului”. Apoi, pe când Daniel se afla într-un somn profetic, Gabriel l-a atins pe Daniel și l-a ridicat în picioare. Îi spune: „Te voi face să cunoști.”

That is what Palmoni (Christ), had told Gabriel to do, when he said, “Gabriel, make this man to understand the mar’eh vision” of the evening and mornings. Gabriel says that he will make Daniel “know what shall be in the last end of the indignation.” There it is! There is the “seven times” of Leviticus twenty-six! It is hidden by the very prophetic technique which Gabriel had led the prophets repeatedly to testify to and employ in their writings! That technique is “line upon line, here a little and there a little”.

Aceasta este ceea ce Palmoni (Hristos) îi spusese lui Gabriel să facă, când a zis: „Gabriel, fă-l pe acest om să înțeleagă vedenia mar'eh a serii și a dimineților.” Gabriel spune că îl va face pe Daniel „să cunoască ceea ce va fi la sfârșitul mâniei”. Iată! Iată „cele șapte vremi” din Leviticul douăzeci și șase! Ele sunt ascunse prin însăși tehnica profetică pe care Gabriel îi îndrumase pe profeți, în mod repetat, să dea mărturie despre ea și s-o folosească în scrierile lor! Acea tehnică este „rând după rând, puțin aici și puțin acolo”.

In the book “Thoughts on Daniel and the Revelation”, by Uriah Smith (which all Adventists, and even their neighbors, should be familiar with), Smith comments on verses seventeen to nineteen of Daniel chapter eight:

În cartea „Gânduri asupra lui Daniel și Apocalipsei”, de Uriah Smith (pe care toți adventiștii, ba chiar și vecinii lor, ar trebui s-o cunoască), Smith comentează asupra versetelor șaptesprezece până la nouăsprezece din capitolul opt al cărții lui Daniel:

> “With a general statement that at the time appointed the end shall be, and that he will make him to know what shall be in the last end of the indignation, he enters upon an interpretation of the vision. The indignation must be understood to cover a period of time. What time? God told his people Israel that he would pour upon them his indignation for their wickedness; and thus he gave directions concerning the ‘profane wicked prince of Israel:’ ‘Remove the diadem, and take off the crown. . . . I will overturn, overturn, overturn it: and it shall be no more, until he come whose right it is; and I will give it him.’ Ezekiel 21:25–27, 31.

> Cu o afirmație generală că la vremea rânduită va fi sfârșitul și că îi va face cunoscut ce va fi la sfârșitul de pe urmă al mâniei, el trece la interpretarea vedeniei. Mânia trebuie înțeleasă ca acoperind o perioadă de timp. Ce timp? Dumnezeu a spus poporului Său Israel că Își va vărsa peste ei mânia pentru nelegiuirea lor; și astfel a dat porunci cu privire la „prințul profan și nelegiuit al lui Israel”: „Dă jos diadema și scoate coroana. . . . O voi răsturna, o voi răsturna, o voi răsturna; și nu va mai fi, până va veni acela căruia îi aparține dreptul; și i-o voi da.” Ezechiel 21:25-27, 31.

> “Here is the period of God’s indignation against his covenant people; the period during which the sanctuary and host are to be trodden under foot. The diadem was removed, and the crown taken off, when Israel was subjected to the kingdom of Babylon. It was overturned again by the Medes and Persians, again by the Grecians, again by the Romans, corresponding to the three times the word is repeated by the prophet. The Jews then, having rejected Christ, were soon scattered abroad over the face of the earth; and spiritual Israel has taken the place of the literal seed; but they are in subjection to earthly powers, and will be till the throne of David is again set up,—till He who is its rightful heir, the Messiah, the Prince of peace, shall come, and then it will be given him. Then the indignation will have ceased. What shall take place in the last end of this period, the angel is now to make known to Daniel.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 201, 202.

> Iată perioada indignării lui Dumnezeu împotriva poporului legământului Său; perioada în care sanctuarul și oștirea vor fi călcate în picioare. Diadema a fost îndepărtată, iar coroana luată, când Israel a fost supus împărăției Babilonului. Răsturnarea a avut loc din nou prin mezi și perși, din nou prin greci, din nou prin romani, corespunzând celor trei dăți când cuvântul este repetat de profet. Iudeii, așadar, după ce L-au respins pe Hristos, au fost curând risipiți peste fața pământului; iar Israelul spiritual a luat locul sămânței literale; însă ei sunt supuși puterilor pământești și vor fi până când tronul lui David va fi din nou așezat, până când va veni Cel ce este moștenitorul lui de drept, Mesia, Prințul păcii, și atunci îi va fi dat. Atunci indignarea va fi încetat. Ceea ce urmează să aibă loc la capătul de pe urmă al acestei perioade, îngerul urmează acum să-i facă cunoscut lui Daniel. Uriah Smith, Daniel și Apocalipsa, 201, 202.

The “indignation” that Smith is identifying, began when Manasseh was carried to Babylon by the Assyrians in 677 BC. Unfortunately, Smith takes Zedekiah’s overthrow in 586 BC and assigns that as the starting point of the period of the “indignation” of verse nineteen. Smith simply does not address what it means that the verse states “the last end of the indignation.” He treats it as simply “indignation,” though if there is a “last end” of the indignation, grammar and logic demand that there is also at minimum a “first end” of the indignation. Smith knew the seventy years of captivity began with the first attack of Nebuchadnezzar against Jehoiakim in 606 BC, but determined the starting for the period of the indignation was the third of Nebuchadnezzar’s attacks, which was carried out against Zedekiah, the last Judean king.

„Indignarea” pe care o identifică Smith a început când Manase a fost dus la Babilon de către asirieni în 677 î.Hr. Din nefericire, Smith ia detronarea lui Zedechia în 586 î.Hr. și o stabilește drept punct de început al perioadei „indignării” din versetul nouăsprezece. Smith pur și simplu nu abordează ce înseamnă faptul că versetul afirmă „sfârșitul de pe urmă al indignării”. El o tratează pur și simplu ca pe „indignare”, deși, dacă există un „sfârșit de pe urmă” al indignării, gramatica și logica cer să existe cel puțin un „prim sfârșit” al indignării. Smith știa că cei șaptezeci de ani ai robiei au început cu primul atac al lui Nebucadnețar împotriva lui Ioiachim în 606 î.Hr., dar a stabilit că începutul perioadei indignării a fost al treilea dintre atacurile lui Nebucadnețar, care a fost îndreptat împotriva lui Zedechia, ultimul rege al lui Iuda.

> “Though we have a more minute account of his [Daniel’s] early life than is recorded of that of any other prophet, yet his birth and lineage are left in complete obscurity, except that he was of the royal line, probably of the house of David, which had at this time become very numerous. He first appears as one of the noble captives of Judah, in the first year of Nebuchadnezzar, king of Babylon, at the commencement of the seventy years’ captivity, BC 606. Jeremiah and Habakkuk were yet uttering their prophecies. Ezekiel commenced soon after, and a little later, Obadiah; but both these finished their work years before the close of the long and brilliant career of Daniel. Three prophets only succeeded him, Haggai and Zechariah, who exercised the prophetic office for a brief period contemporaneously, BC 520–518, and Malachi, the last of the Old Testament prophets, who flourished a little season about BC 397.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 19.

> „Deși avem o relatare mai amănunțită a vieții sale timpurii [a lui Daniel] decât s-a păstrat despre aceea a oricărui alt profet, totuși nașterea și descendența lui sunt lăsate într-o obscuritate deplină, în afară de faptul că era din neamul împărătesc, probabil din casa lui David, care în acel timp devenise foarte numeroasă. El apare mai întâi ca unul dintre captivii de seamă ai lui Iuda, în primul an al lui Nebucadnețar, împăratul Babilonului, la începutul celor șaptezeci de ani de robie, 606 î.Hr. Ieremia și Habacuc își rosteau încă profețiile. Ezechiel și-a început lucrarea curând după aceea și, puțin mai târziu, Obadia; însă amândoi și-au încheiat lucrarea cu ani înainte de sfârșitul îndelungatei și strălucitei cariere a lui Daniel. Numai trei profeți i-au urmat: Hagai și Zaharia, care au exercitat slujba profetică pentru o scurtă perioadă în același timp, 520–518 î.Hr., și Maleahi, ultimul dintre profeții Vechiului Testament, care a înflorit pentru puțină vreme în jurul anului 397 î.Hr.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 19.

Smith correctly identified the “indignation” of verse nineteen as a period of time. He correctly identified the period as the treading down of the sanctuary and host in agreement with Daniel chapter eight verse thirteen, and he correctly identified the ending point as October 22, 1844.

Smith a identificat corect „mânia” din versetul nouăsprezece ca fiind o perioadă de timp. El a identificat în mod corect această perioadă ca fiind călcarea în picioare a sanctuarului și a oștirii, în acord cu Daniel, capitolul opt, versetul treisprezece, și a identificat în mod corect punctul de încheiere ca fiind 22 octombrie 1844.

Smith was partially correct, but missed the truth by doing what was the characteristic of his prophetic applications. He allowed history to guide his interpretation of the prophetic word, instead of allowing the prophetic word to guide his understanding of history. If we allow the Bible to define prophetic history, we then have the correct information to approach history.

Smith a avut dreptate în parte, dar a scăpat adevărul din vedere, procedând într-un mod caracteristic aplicațiilor sale profetice. El a lăsat istoria să-i călăuzească interpretarea cuvântului profetic, în loc să lase cuvântul profetic să-i călăuzească înțelegerea istoriei. Dacă lăsăm Biblia să definească istoria profetică, atunci avem informațiile corecte pentru a aborda istoria.

The Bible teaches that by whom a man is overcome, he is that man’s servant.

Biblia învață că de către cine este biruit un om, aceluia îi este rob.

> While they promise them liberty, they themselves are the servants of corruption: for of whom a man is overcome, of the same is he brought in bondage. 2 Peter 2:19.

> În timp ce le făgăduiesc libertatea, ei înșiși sunt robi ai stricăciunii; căci de cine este biruit un om, de acela este adus în robie. 2 Petru 2:19.

Manasseh was taken captive to Babylon in 677 BC. It is there that Judah was overcome and brought into bondage. This is the starting point that is represented on both the 1843 and the 1850 charts, which Sister White endorses as correct. Smith starts the treading down of Daniel chapter eight, and verse thirteen with Zedekiah, the last of Judah’s kings. Zedekiah was the end of a progressive judgment and not the beginning. Sister White identifies that Manasseh’s captivity in Babylon was an “earnest” of what was to come. An “earnest” is a down payment, and marks the beginning of a purchase that has other payments to follow.

Manase a fost dus în robie la Babilon în 677 î.Hr. Atunci Iuda a fost biruit și adus în robie. Acesta este punctul de plecare reprezentat pe ambele hărți din 1843 și 1850, pe care Sora White le confirmă drept corecte. Smith plasează începutul călcării în picioare din Daniel capitolul opt, versetul treisprezece, la Zedechia, ultimul rege al lui Iuda. Zedechia a fost sfârșitul unei judecăți progresive și nu începutul. Sora White afirmă că robia lui Manase în Babilon a fost o „arvună” a ceea ce avea să vină. O „arvună” este o plată în avans și marchează începutul unei cumpărări care are și alte plăți de urmat.

> “Faithfully the prophets continued their warnings and their exhortations; fearlessly they spoke to Manasseh and to his people; but the messages were scorned; backsliding Judah would not heed. As an earnest of what would befall the people should they continue impenitent, the Lord permitted their king to be captured by a band of Assyrian soldiers, who ‘bound him with fetters, and carried him to Babylon,’ their temporary capital. This affliction brought the king to his senses; ‘he besought the Lord his God, and humbled himself greatly before the God of his fathers, and prayed unto Him: and He was entreated of him, and heard his supplication, and brought him again to Jerusalem into his kingdom. Then Manasseh knew that the Lord He was God.’ 2 Chronicles 33:11–13. But this repentance, remarkable though it was, came too late to save the kingdom from the corrupting influence of years of idolatrous practices. Many had stumbled and fallen, never again to rise.” Prophets and Kings, 382.

> Cu credincioșie, profeții și-au continuat avertizările și îndemnurile; fără teamă, i-au vorbit lui Manase și poporului său; dar mesajele au fost disprețuite; Iuda, apostat, nu a luat aminte. Drept semn prevestitor a ceea ce avea să se abată asupra poporului, dacă stăruia în nepocăință, Domnul a îngăduit ca regele lor să fie capturat de un detașament de ostași asirieni, care „l-au legat cu lanțuri și l-au dus la Babilon”, capitala lor temporară. Această încercare l-a adus pe rege la simțiri; „el L-a implorat pe Domnul, Dumnezeul său, și s-a smerit foarte mult înaintea Dumnezeului părinților lui și I s-a rugat; și El S-a lăsat înduplecat de el, i-a auzit rugăciunea și l-a adus iarăși la Ierusalim, în împărăția lui. Atunci Manase a știut că Domnul este Dumnezeu.” 2 Cronici 33:11-13. Dar această pocăință, oricât de remarcabilă a fost, a venit prea târziu pentru a salva împărăția de influența corupătoare a anilor de practici idolatre. Mulți se poticniseră și căzuseră, fără să se mai ridice vreodată. Profeți și Regi, 382.

Manasseh marked the “down payment” that began the “curse” of the “seven times,” which was the last “indignation,” for the “first indignation,” had already begun when the northern kingdom was taken into captivity in 723 BC. Then at Jehoiakim’s overthrow, when Daniel was carried into captivity, the seventy years of captivity that Jeremiah identified began in 606 BC. Two kings after Jehoiakim, Jerusalem was destroyed and the last Judean king, Zedekiah, watched as his sons were slain before him, then he had his eyes gouged out and was carried captive into Babylon.

Manase a reprezentat "arvuna" care a inaugurat "blestemul" celor "șapte vremuri", acesta fiind "mânia" cea din urmă, căci "mânia" cea dintâi începuse deja când regatul de nord a fost dus în robie în 723 î.Hr. Apoi, la răsturnarea de pe tron a lui Ioiachim, când Daniel a fost dus în robie, au început în 606 î.Hr. cei șaptezeci de ani de robie pe care Ieremia i-a identificat. După doi regi care i-au succedat lui Ioiachim, Ierusalimul a fost distrus, iar ultimul rege al lui Iuda, Zedechia, a privit cum fiii lui erau uciși înaintea lui; apoi i-au fost scoși ochii și a fost dus în robie la Babilon.

Smith assigned the entire progressive judgment to Zedekiah and employed the judgment of Zedekiah as the proof text for his supposition. The judgment of Zedekiah, who was the “wicked and profane prince,” did identify that the crown of Judah was to be removed until Christ came to set up a kingdom. Smith said, “they are in subjection to earthly powers, and will be till the throne of David is again set up,—till He who is its rightful heir, the Messiah, the Prince of peace, shall come, and then it will be given him.” On October 22, 1844, in fulfillment of Daniel chapter seven, and verses thirteen and fourteen, Christ, represented as the Son of man, came before the Father to receive a kingdom.

Smith a atribuit întreaga judecată progresivă lui Zedechia și a folosit judecata lui Zedechia drept text‑probă pentru presupunerea sa. Judecata lui Zedechia, care era „prințul nelegiuit și profan”, a indicat că coroana lui Iuda avea să fie înlăturată până când Hristos avea să vină să întemeieze o împărăție. Smith a spus: "ei sunt supuși puterilor pământești și vor fi până când tronul lui David va fi din nou restabilit,—până când va veni Cel care este moștenitorul lui de drept, Mesia, Prințul păcii, și atunci îi va fi dat." La 22 octombrie 1844, în împlinirea capitolului șapte din Daniel și a versetelor treisprezece și paisprezece, Hristos, reprezentat ca Fiul omului, a venit înaintea Tatălui ca să primească o împărăție.

> I saw in the night visions, and, behold, one like the Son of man came with the clouds of heaven, and came to the Ancient of days, and they brought him near before him. And there was given him dominion, and glory, and a kingdom, that all people, nations, and languages, should serve him: his dominion is an everlasting dominion, which shall not pass away, and his kingdom that which shall not be destroyed. Daniel 7:13, 14.

> Am văzut în vedeniile nopții și, iată, unul ca Fiul Omului a venit pe norii cerului și a venit la Cel Îmbătrânit de zile, și l-au adus aproape înaintea Lui. Și i s-a dat stăpânire, slavă și o împărăție, pentru ca toate popoarele, neamurile și oamenii de toate limbile să-I slujească: stăpânirea Lui este o stăpânire veșnică, care nu va trece, iar Împărăția Lui este cea care nu va fi nimicită. Daniel 7:13, 14.

Sister White confirms that Daniel chapter seven, and verses thirteen and fourteen were fulfilled on October 22, 1844.

Sora White confirmă că Daniel, capitolul șapte, și versetele treisprezece și paisprezece s-au împlinit la 22 octombrie 1844.

> “The coming of Christ as our high priest to the most holy place, for the cleansing of the sanctuary, brought to view in Daniel 8:14; the coming of the Son of man to the Ancient of Days, as presented in Daniel 7:13; and the coming of the Lord to His temple, foretold by Malachi, are descriptions of the same event; and this is also represented by the coming of the bridegroom to the marriage, described by Christ in the parable of the ten virgins, of Matthew 25.” The Great Controversy, 426.

> Venirea lui Hristos, ca Marele nostru Preot, în Sfânta Sfintelor, pentru curățirea sanctuarului, prezentată în Daniel 8:14; venirea Fiului omului la Cel Îmbătrânit de zile, așa cum este prezentată în Daniel 7:13; și venirea Domnului la templul Său, prorocită de Maleahi, sunt descrieri ale aceluiași eveniment; iar acesta este, de asemenea, reprezentat prin venirea mirelui la nuntă, descrisă de Hristos în pilda celor zece fecioare din Matei 25. Marea Luptă, 426.

Smith did not address the key element of the “last end of the indignation.” He avoided the biblical principle that identified that Judah was overcome in the time of Manasseh, and that the captivity which began two kings before Zedekiah, also represented that Judah was already in subjection to Babylon, before Zedekiah met his fate. With these blatant omissions, he still stated, “here is the period of God’s indignation against his covenant people; the period during which the sanctuary and host are to be trodden under foot.” He therefore, directly associates “the period of God’s indignation” with Daniel chapter eight, and verse thirteen’s question of “how long.” The answer in verse fourteen, was until October 22, 1844.

Smith nu a abordat elementul-cheie al „sfârșitului de pe urmă al mâniei”. El a ocolit principiul biblic potrivit căruia Iuda a fost biruit în vremea lui Manase și că robia, începută cu doi regi înaintea lui Zedechia, reprezenta totodată faptul că Iuda era deja subjugat Babilonului, înainte ca Zedechia să-și întâmpine soarta. Cu aceste omisiuni flagrante, el a afirmat totuși: „aici este perioada mâniei lui Dumnezeu împotriva poporului Său de legământ; perioada în care sanctuarul și oștirea urmează să fie călcate în picioare.” Prin urmare, el asociază în mod direct „perioada mâniei lui Dumnezeu” cu întrebarea „până când?” din Daniel capitolul opt, versetul treisprezece. Răspunsul din versetul paisprezece a fost: până la 22 octombrie 1844.

The scattering into Babylonian slavery was a progressive history beginning in 677 BC, and continuing until 1844. That period equates to twenty-five hundred and twenty years, which is of course the “seven times” of Leviticus twenty-six. The end of that period of time on October 22, 1844 provided Daniel with a second witness to the “mar’eh vision” of the twenty-three hundred evening and mornings.

Împrăștierea în robia babiloniană a reprezentat o desfășurare istorică progresivă, începută în 677 î.Hr. și continuată până în 1844. Acea perioadă echivalează cu două mii cinci sute douăzeci de ani, care, desigur, reprezintă „cele șapte vremi” din Leviticul douăzeci și șase. Sfârșitul acelei perioade, la 22 octombrie 1844, a constituit pentru Daniel un al doilea martor cu privire la „vedenia mar'eh” a celor două mii trei sute de seri și dimineți.

Gabriel was told to make Daniel understand that vision, and what Gabriel did was provide a second witness to the termination date of October 22, 1844. Not only did he provide a second witness to establish the date of the fulfillments of both time prophecies, but as Smith correctly pointed out, the period of time associated with the second witness to 1844, had been identified in verse thirteen, as the period that the sanctuary and host were to be trodden under foot. The question in verse thirteen is, “How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot?” That period of time was the “seven times” of Leviticus twenty-six.

I s-a spus lui Gabriel să-l facă pe Daniel să înțeleagă acea vedenie, iar ceea ce a făcut Gabriel a fost să ofere un al doilea martor pentru data încheierii din 22 octombrie 1844. El nu doar că a oferit un al doilea martor pentru a stabili data împlinirii ambelor profeții de timp, ci, după cum a subliniat pe bună dreptate Smith, perioada de timp asociată celui de-al doilea martor pentru 1844 fusese identificată în versetul treisprezece ca perioada în care sanctuarul și oastea urmau să fie călcate în picioare. Întrebarea din versetul treisprezece este: „Până când va fi vedenia privitoare la jertfa necurmată și la fărădelegea pustiirii, pentru a da atât sanctuarul, cât și oastea spre a fi călcate în picioare?” Acea perioadă de timp era „cele șapte vremi” din Leviticul douăzeci și șase.

What Smith did not see, or avoided identifying, was that the “indignation” of verse nineteen, was the “last end” of that indignation. If there is a “last” then there is also a “first”, and Daniel identifies when the “first indignation” ended, in chapter eleven. He is identifying the papacy reigning during the Dark Ages, and he states that the papacy would prosper until the indignation was accomplished, or ended.

Ce Smith nu a văzut, sau a evitat să identifice, a fost că „indignarea” din versetul nouăsprezece era „sfârșitul de pe urmă” al acelei indignări. Dacă există un „ultim”, atunci există și un „prim”, iar Daniel identifică momentul când s-a încheiat „prima indignare”, în capitolul unsprezece. El identifică papalitatea care a domnit în Evul Întunecat și afirmă că papalitatea avea să prospere până când indignarea avea să fie împlinită, sau încheiată.

> And the king shall do according to his will; and he shall exalt himself, and magnify himself above every god, and shall speak marvellous things against the God of gods, and shall prosper till the indignation be accomplished: for that that is determined shall be done. Daniel 11:36.

> Și împăratul va face după voia sa; se va înălța și se va slăvi mai presus de orice dumnezeu și va rosti lucruri nemaiauzite împotriva Dumnezeului dumnezeilor și va propăși până ce mânia va fi împlinită: căci ceea ce este hotărât se va face. Daniel 11:36.

Verse thirty-six is widely understood to be the verse the apostle Paul paraphrases in his second letter to the Thessalonians.

Versetul treizeci și șase este, în general, recunoscut ca fiind versetul pe care apostolul Pavel îl parafrazează în a doua sa epistolă către Tesaloniceni.

> Let no man deceive you by any means: for that day shall not come, except there come a falling away first, and that man of sin be revealed, the son of perdition; Who opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshipped; so that he as God sitteth in the temple of God, showing himself that he is God. 2 Thessalonians 2:3, 4.

> Nimeni să nu vă amăgească în niciun chip: căci ziua aceea nu va veni, dacă nu va veni mai întâi lepădarea de credință și nu va fi descoperit omul păcatului, fiul pierzării; care se împotrivește și se înalță mai presus de tot ce se numește Dumnezeu sau primește închinare; așa încât el, ca Dumnezeu, se așază în templul lui Dumnezeu, arătându-se pe sine ca fiind Dumnezeu. 2 Tesaloniceni 2:3, 4.

Paul’s “man of sin” who is also “the son of perdition,” who “opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshipped,” is also the “king” who “shall do according to his will; and he shall exalt himself, and magnify himself above every god.” Both passages refer to the pope of Rome. Daniel writes that the pope would prosper, which means push forward, until the “indignation be accomplished.” The indignation in verse thirty-six had been “determined.” The word “determined” means “to wound”.

„Omul păcatului” al lui Pavel, care este și „fiul pierzării”, care „se împotrivește și se înalță pe sine deasupra a tot ce se numește Dumnezeu sau este venerat”, este, de asemenea, „regele” care „va face după voia sa; și se va înălța pe sine și se va mări mai presus de orice dumnezeu”. Ambele pasaje se referă la papa de la Roma. Daniel scrie că papa avea să propășească, ceea ce înseamnă a împinge înainte, până când „indignarea va fi împlinită”. Indignarea din versetul treizeci și șase fusese „determined”. Cuvântul „determined” înseamnă „a răni”.

The papacy received its “deadly wound” in 1798, and at that point the “first indignation” was accomplished or terminated. The word “accomplish” means to end or cease. The end of “the indignation” in chapter eight, and verse nineteen identified the end of the period that the sanctuary and host were to be trampled down. It ended in 1844, but the “first” indignation ended in 1798.

Papalitatea a primit "rana de moarte" în 1798, iar în acel moment "prima mânie" a fost încheiată sau terminată. Cuvântul "accomplish" înseamnă a se încheia sau a înceta. Sfârșitul "mâniei" din capitolul opt, versetul nouăsprezece a identificat sfârșitul perioadei în care sanctuarul și oștirea urmau să fie călcate în picioare. Aceasta s-a încheiat în 1844, dar "prima" mânie s-a încheiat în 1798.

The “last indignation” ended in 1844, twenty-five hundred and twenty years after king Manasseh was carried to Babylon by the Assyrians in 677 BC. The “first” indignation ended in 1798, twenty-five hundred and twenty years after the northern kingdom of Israel was carried into slavery by the Assyrians in 723 BC.

„Ultima indignare” s-a încheiat în 1844, două mii cinci sute douăzeci de ani după ce regele Manase a fost dus în Babilon de către asirieni în 677 î.Hr. „Prima” indignare s-a încheiat în 1798, două mii cinci sute douăzeci de ani după ce regatul de nord al lui Israel a fost dus în robie de către asirieni în 723 î.Hr.

There is more to say about the hidden “seven times” in the book of Daniel and we will address that in our next article.

Mai este încă de spus despre „șapte vremi” ascunse în Cartea lui Daniel, iar aceasta o vom aborda în articolul nostru următor.

> “‘And unto the angel of the church of the Laodiceans write: These things saith the Amen, the faithful and true Witness, the beginning of the creation of God; I know thy works, that thou art neither cold nor hot: I would thou wert cold or hot. So then because thou art lukewarm, and neither cold nor hot, I will spew thee out of My mouth. Because thou sayest, I am rich, and increased with goods, and have need of nothing; and knowest not that thou art wretched, and miserable, and poor, and blind, and naked.’

> „Și îngerului Bisericii laodiceenilor scrie: Așa zice Aminul, Martorul credincios și adevărat, începutul creației lui Dumnezeu: Cunosc faptele tale, că nu ești nici rece, nici fierbinte; o, de-ai fi rece sau fierbinte! Așadar, fiindcă ești căldicel și nici rece, nici fierbinte, te voi vărsa din gura Mea. Pentru că zici: Sunt bogat, m-am îmbogățit și nu duc lipsă de nimic; și nu știi că ești nenorocit, vrednic de milă, sărac, orb și gol.”

> “The Lord here shows us that the message to be borne to His people by ministers whom He has called to warn the people is not a peace-and-safety message. It is not merely theoretical, but practical in every particular. The people of God are represented in the message to the Laodiceans as in a position of carnal security. They are at ease, believing themselves to be in an exalted condition of spiritual attainments. ‘Because thou sayest, I am rich, and increased with goods, and have need of nothing; and knowest not that thou art wretched, and miserable, and poor, and blind, and naked.’

> Domnul ne arată aici că mesajul care trebuie dus poporului Său de către slujitorii pe care i-a chemat să-l avertizeze nu este un mesaj de pace și siguranță. El nu este doar teoretic, ci practic în fiecare privință. Poporul lui Dumnezeu este reprezentat, în mesajul către Laodiceeni, ca aflându-se într-o stare de siguranță firească. Ei sunt fără grijă, crezându-se într-o stare înălțată a dobândirilor duhovnicești. „Pentru că zici: Sunt bogat, m-am îmbogățit și nu duc lipsă de nimic; și nu știi că ești ticălos, nenorocit, sărac, orb și gol.”

> “What greater deception can come upon human minds than a confidence that they are right when they are all wrong! The message of the True Witness finds the people of God in a sad deception, yet honest in that deception. They know not that their condition is deplorable in the sight of God. While those addressed are flattering themselves that they are in an exalted spiritual condition, the message of the True Witness breaks their security by the startling denunciation of their true condition of spiritual blindness, poverty, and wretchedness. The testimony, so cutting and severe, cannot be a mistake, for it is the True Witness who speaks, and His testimony must be correct.” Testimonies, volume 3, 252.

> „Ce amăgire mai mare poate veni asupra minților omenești decât încrederea că au dreptate atunci când sunt cu totul în greșeală! Solia Martorului Adevărat găsește poporul lui Dumnezeu într-o tristă amăgire, și totuși sincer în acea amăgire. Ei nu știu că starea lor este deplorabilă în ochii lui Dumnezeu. În timp ce cei cărora li se adresează se măgulesc pe ei înșiși cu gândul că se află într-o stare spirituală înaltă, solia Martorului Adevărat le spulberă siguranța prin mustrarea zguduitoare a adevăratei lor stări de orbire spirituală, sărăcie și nenorocire. Mărturia, atât de tăioasă și de aspră, nu poate fi o eroare, căci vorbește Martorul Adevărat, iar mărturia Sa trebuie să fie adevărată.” Mărturii, volumul 3, 252.

Back to Articles