Article

# Panium - Number Nineteen

Panium - Numărul Nouăsprezece

The Greats: Antiochus, Constantine, and the Last President

Cei mari: Antioh, Constantin și ultimul președinte

Author

Jeff Pippenger

Published

March 1, 2026

Formats

PDF
Word

The key to rightly dividing verses ten through sixteen of Daniel eleven is found in the basic prophetic applications that were employed over thirty years ago, in 1996, when The Time of the End magazine was published. Thirty years later, the Lord has revealed that another prophetic message is to be formalized as was the Millerite message formalized in 1831. In the omega history of these thirty years the message to be formalized is represented as a correction of a previous message of Islam, as represented by Josiah Litch and also a corrected message of the closed door, as represented by Samuel Snow, which is the symbol of the parable of the ten virgins. A message of Islam, accompanied with a warning of the progressive closing doors of probation as Christ finishes His work of judgment will be proclaimed. The message is twofold, possessing and internal and external line, which in turn represent the first two steps of the three-step testing process that always occurs when a prophecy is unsealed, as was the revelation of Jesus Christ on December 31, 2023.

Cheia pentru interpretarea corectă a versetelor zece până la șaisprezece din Daniel unsprezece se găsește în aplicațiile profetice fundamentale care au fost utilizate cu peste treizeci de ani în urmă, în 1996, când a fost publicată revista The Time of the End. Trei decenii mai târziu, Domnul a descoperit că un alt mesaj profetic urmează să fie formalizat, așa cum mesajul milerit a fost formalizat în 1831. În istoria omega a acestor treizeci de ani, mesajul ce urmează să fie formalizat este prezentat ca o corectare a unui mesaj anterior privitor la Islam, așa cum a fost reprezentat de Josiah Litch, și, de asemenea, ca o corectare a mesajului ușii închise, care este simbolul din pilda celor zece fecioare, așa cum a fost reprezentat de Samuel Snow. Va fi proclamat un mesaj privitor la Islam, însoțit de un avertisment cu privire la închiderea progresivă a ușilor harului pe măsură ce Isus Hristos Își încheie lucrarea de judecată. Mesajul este dublu, având o linie internă și una externă, care, la rândul lor, reprezintă primii doi pași ai procesului de încercare în trei etape ce are loc întotdeauna atunci când o profeție este desigilată, așa cum a fost revelația lui Isus Hristos la 31 decembrie 2023.

The Time of the End magazine contains the basic overview of the future for America as represented in the last six verses of Daniel eleven which were unsealed at the time of the end in 1989. The magazine has been in the public record for thirty years and no one saw that a main theme of the magazine was the religious struggle between communism and the churches under the influence of Catholicism, especially in the Ukraine. That religious battle from the period of 1989, explains the context of the religious demise of Putin as represented by Ptolemy and Uzziah in the rebellion they both manifested at the temple in Jerusalem. The temple in Jerusalem was Uzziah’s temple, not Ptolemy’s temple. Both Putin and Zelenskyy desecrate the same temple in two different ways; one as an Egyptian and one as a Jew.

Revista „The Time of the End” conține prezentarea generală de bază a viitorului Americii, așa cum este reprezentat în ultimele șase versete ale capitolului unsprezece din Daniel, care au fost desigilate la timpul sfârșitului, în 1989. Revista se află în spațiul public de treizeci de ani și nimeni nu a observat că una dintre temele principale ale ei era lupta religioasă dintre comunism și bisericile aflate sub influența Catolicismului, în special în Ucraina. Acea bătălie religioasă din perioada anului 1989 explică contextul căderii religioase a lui Putin, așa cum este reprezentată prin Ptolemeu și Ozia, în răzvrătirea pe care amândoi au manifestat-o la templul din Ierusalim. Templul din Ierusalim era templul lui Ozia, nu templul lui Ptolemeu. Atât Putin, cât și Zelenskyy profanează același templu în două moduri diferite; unul ca egiptean, celălalt ca evreu.

The church that was struggling against the king of the south in 1989 was the Catholic church. And why not? Atheism of France delivered the deadly wound to the king of the north in 1798, so why wouldn’t the papacy retaliate against atheism’s long-drawn-out persecution of the Catholic church, especially in the Ukraine? More significant is that this clear testimony about the Ukraine came from a publication in 1996, that was citing the secular historians about the history of 1989. Now that the Lord is unsealing the hidden history of verse forty, He has pointed to the struggle between two orthodox churches to provide the prophetic and historical context of the battle of Raphia and its aftermath, and He had already included the necessary insights in The Time of the End magazine that was published thirty years ago.

Biserica care se lupta împotriva împăratului de la miazăzi în 1989 era Biserica Catolică. Și de ce nu? Ateismul Franței i-a pricinuit rana de moarte împăratului de la miazănoapte în 1798; așadar, de ce nu s-ar răzbuna papalitatea împotriva persecuției îndelungate exercitate de ateism asupra Bisericii Catolice, mai ales în Ucraina? Mai semnificativ este că această mărturie clară despre Ucraina a provenit dintr-o publicație din 1996, care îi cita pe istoricii seculari cu privire la istoria anului 1989. Acum, când Domnul desigilează istoria ascunsă a versetului patruzeci, El a îndreptat atenția către lupta dintre două Biserici Ortodoxe, pentru a oferi contextul profetic și istoric al bătăliei de la Rafia și al consecințelor acesteia, iar El inclusese deja perspectivele necesare în revista The Time of the End, publicată în urmă cu treizeci de ani.

The demise of Napoleon aligns with the progressive demise of Lenin, Stalin and the system of the Soviet Union. When the prophetic southern kingdom moved its capital to Russia there were two major revolutions in 1917. The first is what is called the Russian revolution when the Czar was overthrown, and then in the same year the Bolshevik Revolution followed, which led to the civil war of 1917 unto 1922. In 1922 the Soviet Union was formed.

Declinul lui Napoleon se corelează cu declinul progresiv al lui Lenin, al lui Stalin și al sistemului Uniunii Sovietice. Când regatul profetic din sud și-a mutat capitala în Rusia, au avut loc două revoluții majore în 1917. Prima este ceea ce se numește Revoluția Rusă, când Țarul a fost înlăturat, iar apoi, în același an, a urmat Revoluția bolșevică, care a dus la războiul civil din 1917 până în 1922. În 1922 a fost constituită Uniunea Sovietică.

The beginning of Russia as the spiritual king of the south represented a two-step revolution that led to civil war, then the formation of a confederacy of countries. The collapse of the Soviet Union was also two steps, beginning with the tearing down of the Berlin wall on November 9, 1989, which then led to the dissolution of the Soviet Union on December 31, 1991. As the last ruler of Russia, the king of the south, Vladimir Putin was typified by the first Russian ruler—Vladimir Lenin.

Începutul Rusiei ca regele spiritual al sudului a reprezentat o revoluție în două etape, care a condus la război civil, apoi la formarea unei confederații de state. Prăbușirea Uniunii Sovietice a fost, de asemenea, un proces în două etape, începând cu dărâmarea Zidului Berlinului la 9 noiembrie 1989, care a condus apoi la dizolvarea Uniunii Sovietice la 31 decembrie 1991. În calitate de ultim conducător al Rusiei, regele sudului, Vladimir Putin, a fost prefigurat de primul conducător rus — Vladimir Lenin.

Vladimir means “a great leader” and Putin means “the path.” Lenin means “a great river,” but Vladimir Lenin chose the name of Lenin to hide his real name, which was Vladimir Ilyich Ulyanov. Ilyich means “son of Elijah,” and Ulyanov means “youthful son of Elijah.”

Vladimir înseamnă „un mare conducător”, iar Putin înseamnă „calea”. Lenin înseamnă „un râu mare”, dar Vladimir Lenin a ales numele Lenin pentru a-și ascunde numele real, care era Vladimir Ilici Ulianov. Ilici înseamnă „fiul lui Ilie”, iar Ulianov înseamnă „tânărul fiu al lui Ilie”.

The great Russian leader on the path, in the history represented by the battle of Raphia in 217 BC, was typified by the first leader of Russia, who as Vladimir Lenin was the great leader of the mighty river, but who hid his name. A name is a symbol of character, and for Vladimir to hide his two names represents a character that chose a great river of political thought, over a character represented by Elijah, which means “God is Jehovah.” The root of atheism is the denial of God, and atheism is a prime characteristic of the king of the south. The second and third given name of Lenin emphasize Elijah and his son, and the end of Russia as the king of the south is represented by Ptolemy IV, who was victorious at the battle of Raphia, but when Antiochus returned in 200 BC at the battle of Panium Ptolemy’s five-year-old son was then ruling. Lenin’s two original names identify Elijah and his son, and align with Ptolemy and his son. Elijah and the message to his children occurs in the latter days, just before “the great and dreadful day of the Lord;” which is where the battles of Raphia and Panium are also located.

Marele conducător rus de pe cale, în istoria reprezentată de bătălia de la Rafia din 217 î.Hr., a fost tipificat de primul conducător al Rusiei, care, ca Vladimir Lenin, a fost marele conducător al marelui fluviu, dar care și-a ascuns numele. Un nume este un simbol al caracterului, iar faptul că Vladimir și-a ascuns cele două nume reprezintă un caracter care a ales un mare fluviu al gândirii politice, în detrimentul unui caracter reprezentat de Ilie, care înseamnă „Dumnezeu este Iehova”. Rădăcina ateismului este negarea lui Dumnezeu, iar ateismul este o caracteristică principală a împăratului de la miazăzi. Al doilea și al treilea prenume ale lui Lenin subliniază pe Ilie și pe fiul său, iar sfârșitul Rusiei ca împăratul de la miazăzi este reprezentat de Ptolemeu al IV-lea, care a fost victorios la bătălia de la Rafia, dar când Antioh s-a întors în 200 î.Hr., la bătălia de la Panium, pe atunci domnea fiul de cinci ani al lui Ptolemeu. Cele două nume originale ale lui Lenin îl identifică pe Ilie și pe fiul său și se aliniază cu Ptolemeu și fiul său. Ilie și mesajul către copiii săi au loc în zilele de pe urmă, chiar înainte de „ziua cea mare și înfricoșată a Domnului”; acolo sunt de asemenea situate bătăliile de la Rafia și Panium.

> Behold, I will send you Elijah the prophet before the coming of the great and dreadful day of the Lord: And he shall turn the heart of the fathers to the children, and the heart of the children to their fathers, lest I come and smite the earth with a curse. Malachi 4:5, 6.

> Iată, vă voi trimite pe prorocul Ilie înainte de venirea zilei celei mari și înfricoșătoare a Domnului: iar el va întoarce inima părinților spre copii și inima copiilor spre părinții lor, ca nu cumva să vin și să lovesc pământul cu blestem. Maleahi 4:5, 6.

The testimony of Uzziah and Ptolemy align in verse eleven of Daniel eleven, and Uzziah lived for eleven years after his rebellion and leprosy; whereas, Ptolemy ruled for a total of seventeen years, which is the same number of years between the battles of verse eleven and verse fifteen. The 250-year prophecy that began in 457 BC, ended in 207 BC in the middle of those two battles; ten years after Raphia and seven before Panium. Ptolemy IV’s reign began in 221 BC, and he died in 204 BC, so the seventeen years of Ptolemy are not the same line as the seventeen years from Raphia to Panium. Nor are they the same seventeen years that are represented by the conclusion of the 250-year prophecy beginning with Nero in 64 and ending in 313. From 313 to the first Sunday law in 321 is eight years, and nine years later in 330 Constantine divided the kingdom into east and west.

Mărturiile lui Uzia și ale lui Ptolemeu concordă în versetul unsprezece din Daniel, capitolul unsprezece, iar Uzia a mai trăit unsprezece ani după răzvrătirea și lepra sa; pe când Ptolemeu a domnit în total șaptesprezece ani, ceea ce este același număr de ani dintre bătăliile din versetul unsprezece și versetul cincisprezece. Profeția de 250 de ani, care a început în 457 î.Hr., s-a încheiat în 207 î.Hr., la mijlocul acelor două bătălii; zece ani după Raphia și șapte înainte de Panium. Domnia lui Ptolemeu al IV-lea a început în 221 î.Hr., iar el a murit în 204 î.Hr., așadar cei șaptesprezece ani ai lui Ptolemeu nu sunt aceeași linie cu cei șaptesprezece ani de la Raphia la Panium. Și nici nu sunt aceiași șaptesprezece ani care sunt reprezentați de încheierea profeției de 250 de ani, începând cu Nero în 64 și sfârșindu-se în 313. De la 313 până la prima lege duminicală, în 321, sunt opt ani, iar nouă ani mai târziu, în 330, Constantin a împărțit regatul în est și vest.

In the very near future Putin and Russia will defeat Ukraine and the footsteps of Ptolemy and Uzziah will begin to repeat in the history represented by verse twelve. The two biblical witnesses place the final crisis for Putin in a church and state crisis. Their rebellion was manifested at the temple in Jerusalem, thus identifying Uzziah’s temple and religion as the point of prophetic reference.

Într-un viitor foarte apropiat, Putin și Rusia vor înfrânge Ucraina, iar pașii lui Ptolemeu și ai lui Ozia vor începe să se repete în istoria reprezentată de versetul doisprezece. Cei doi martori biblici situează criza finală a lui Putin într-o criză dintre biserică și stat. Răzvrătirea lor s-a manifestat la templul din Ierusalim, identificând astfel templul și religia lui Ozia drept punctul de referință profetic.

Zelenskyy, which means “green,” is the puppet of the globalist bureaucrats of the European Union and the United Nations, whose globalist agenda is aptly represented by the green political movement that worships mother earth. It is fitting that Zelenskyy was an actor, for he is clearly a proxy of other powers, and his name meaning “green” identifies the political philosophy that guides his movements on the chess board of human history. Checkmate is right around the corner for Zelenskyy.

Zelenskyy, nume care înseamnă „verde”, este marioneta birocraților globaliști ai Uniunii Europene și ai Organizației Națiunilor Unite, a căror agendă globalistă este în chip potrivit reprezentată de mișcarea politică verde care o venerează pe Mama Pământ. Este potrivit că Zelenskyy a fost actor, căci este în mod vădit un interpus al altor puteri, iar semnificația numelui său, „verde”, identifică filosofia politică ce îi călăuzește mișcările pe tabla de șah a istoriei omenești. Șah-matul este iminent pentru Zelenskyy.

In this final history the rebellion of Uzziah and Ptolemy will once again be acted out, but Ptolemy (Putin) died four years before the battle of Panium, and the last ruler of the king of the south is represented by a five-year-old child who is being handled by a series of corrupt and incompetent regents.

În această istorie finală, răzvrătirea lui Ozia și a lui Ptolemeu se va repeta, dar Ptolemeu (Putin) a murit cu patru ani înainte de bătălia de la Panium, iar ultimul cârmuitor al împăratului de la miazăzi este reprezentat de un copil de cinci ani, care este manipulat de o serie de regenți corupți și incompetenți.

Ptolemy V was only about 5–6 years old when he ascended the throne in 204 BC (after his father’s mysterious death), and the Ptolemaic kingdom was paralyzed by a series of incompetent or corrupt regencies during his reign. The initial regency was from 204–202 BC, after Ptolemy IV’s death was concealed and his mother Arsinoe III murdered. The court favorites Sosibius, a longtime minister under Ptolemy IV, and Agathocles the brother of Ptolemy IV’s mistress Agathoclea, declared themselves regents. They forged or presented a will making them guardians, placed the young king under the care of Agathoclea and her family, and purged potential rivals. Sosibius handled much of the early administration.

Ptolemeu V avea doar aproximativ 5–6 ani când a urcat pe tron în 204 î.Hr. (după moartea misterioasă a tatălui său), iar regatul ptolemaic a fost paralizat, în timpul domniei sale, de o serie de regențe incompetente sau corupte. Regența inițială a avut loc între 204–202 î.Hr., după ce moartea lui Ptolemeu IV a fost tăinuită, iar mama sa, Arsinoe III, a fost asasinată. Favoriții de la curte, Sosibius, ministru vreme îndelungată sub Ptolemeu IV, și Agatocle, fratele metresei lui Ptolemeu IV, Agatoclea, s-au autoproclamat regenți. Ei au falsificat sau au prezentat un testament care îi desemna drept tutori, l-au pus pe tânărul rege sub îngrijirea Agatocleei și a familiei ei și au epurat potențialii rivali. Sosibius s-a ocupat de o mare parte a administrației timpurii.

A shift occurred around 202 BC, when Agathocles became the dominant regent, but was widely hated for debauchery and mismanagement. A popular uprising in Alexandria led to his brutal lynching by a mob, with the boy-king nominally approving. Subsequent regents were Tlepolemus the governor of Pelusium, and then Aristomenes. By the time of the battle of Panium in 200 BC, the kingdom was under this rotating series of regents and court advisors.

O schimbare s-a produs în jurul anului 202 î.Hr., când Agatocle a devenit regentul dominant, dar era pe scară largă detestat pentru desfrâu și proastă administrare. O răscoală populară în Alexandria a dus la linșarea sa brutală de către o mulțime, cu aprobarea nominală a regelui-copil. Regenții ulteriori au fost Tlepolemus, guvernatorul Pelusium, și apoi Aristomenes. Până în vremea bătăliei de la Panium, în 200 î.Hr., regatul se afla sub această succesiune rotativă de regenți și consilieri de curte.

At the battle of Panium the Ptolemaic forces were led in the field by the general Scopas of Aetolia, a mercenary commander appointed under the regency, not by Ptolemy V himself. The young king had no real control—the decisions, military strategy, and kingdom’s overall weakness stemmed from the regents’ paralysis, internal revolts (like the native Egyptian uprisings), and court intrigue. This instability allowed Antiochus III the Great to decisively defeat Scopas at Panium, seizing Coele-Syria, including Judea permanently from Ptolemaic control.

La bătălia de la Panium, forțele ptolemaice au fost conduse pe câmpul de luptă de generalul Scopas din Etolia, un comandant mercenar numit în timpul regenței, nu de însuși Ptolemeu al V-lea. Tânărul rege nu deținea un control real — deciziile, strategia militară și slăbiciunea generală a regatului își aveau izvorul în paralizia regenților, în revoltele interne (precum răscoalele egiptenilor autohtoni) și în intrigile de curte. Această instabilitate i-a permis lui Antioh al III-lea cel Mare să-l înfrângă decisiv pe Scopas la Panium, cucerind Celesiria, inclusiv Iudeea, și scoțând-o definitiv de sub controlul ptolemaic.

Historians discuss the probability that Ptolemy IV’s death was by poisoning, which is also part of the historical speculation concerning Vladimir Lenin, Joseph Stalin, as well as the queen of the south, Cleopatra. Putin prevails in the Ukrainian War, but then his demise begins with his desire to implement the controlling relationship that the Soviet Union formerly had with the Ukrainian church, which when removed in 1989, was the symbol of the victory of the king of the north over the king of the south.

Istoricii discută despre probabilitatea ca moartea lui Ptolemeu al IV-lea să fi survenit prin otrăvire, chestiune care intră, de asemenea, în sfera speculațiilor istorice privitoare la Vladimir Lenin, Iosif Stalin, precum și la regina de la miazăzi, Cleopatra. Putin iese învingător în Războiul din Ucraina, dar apoi căderea sa începe odată cu dorința de a restabili relația de control pe care Uniunea Sovietică o avusese odinioară cu Biserica ucraineană, relație care, odată înlăturată în 1989, a constituit simbolul victoriei împăratului de la miazănoapte asupra împăratului de la miazăzi.

The Ukraine is the cradle of Eastern Slavic Orthodoxy. The baptism of Vladimir the Great took place in 988 in Kyiv. Moscow later claimed the title “Third Rome” after Constantinople fell, positioning itself as the rightful heir and spiritual guardian of all Russian lands, including the Ukraine as its “canonical territory”.

Ucraina este leagănul Ortodoxiei slave răsăritene. Botezul lui Vladimir cel Mare a avut loc în 988 la Kiev. Ulterior, Moscova a revendicat titlul de «A Treia Romă» după căderea Constantinopolului, poziționându-se drept moștenitoarea de drept și ocrotitoarea spirituală a tuturor pământurilor rusești, incluzând Ucraina ca «teritoriul său canonic».

The Moscow Patriarchate has always viewed Ukraine as spiritually inseparable from Russia with the motto of “One people, one faith,” which is a phrase Putin himself has repeatedly used. Ukraine, especially since 2014/2022, increasingly sees Moscow’s oversight as colonial and imperial domination rather than true spiritual motherhood. As of February 2026, there are two competing Orthodox structures. One is the Orthodox Church of Ukraine, which since 2019 has been independent from Ecumenical Patriarch Bartholomew of Constantinople. In Kyiv the Orthodox Church of Ukraine is considered as the truly national church.

Patriarhia Moscovei a privit întotdeauna Ucraina ca fiind, din punct de vedere spiritual, inseparabilă de Rusia, sub deviza „Un singur popor, o singură credință”, expresie pe care Putin însuși a folosit-o în repetate rânduri. Ucraina, mai ales după 2014/2022, vede tot mai mult tutela Moscovei drept o dominație colonială și imperială, mai degrabă decât o adevărată maternitate spirituală. În februarie 2026 există două structuri ortodoxe concurente. Una este Biserica Ortodoxă a Ucrainei, care din 2019 este independentă de Patriarhul Ecumenic Bartolomeu al Constantinopolului. La Kiev, Biserica Ortodoxă a Ucrainei este considerată drept adevărata biserică națională.

Reader beware: the Orthodox Church of Ukraine is a different church than the Ukrainian Orthodox church. The Ukrainian Orthodox church is connected with Russia’s orthodox church, and for this reason Zelenskyy has been attacking it. The Vatican opposes the attacks of Zelenskyy that are already underway, but Putin’s rebellion of verse twelve follows his victory at Raphia, and is yet future.

Atenție, cititorule: Biserica Ortodoxă a Ucrainei este o altă biserică decât Biserica Ortodoxă Ucraineană. Biserica Ortodoxă Ucraineană este legată de Biserica Ortodoxă Rusă și, din acest motiv, Zelenskyy o atacă. Vaticanul se opune atacurilor lui Zelenskyy deja în desfășurare, dar răzvrătirea lui Putin din versetul doisprezece urmează după victoria lui la Raphia și este încă viitoare.

The Ukrainian Orthodox Church was historically linked to the Moscow body. In the aftermath of the invasion of 2022, the Ukrainian Orthodox Church declared full autonomy in May 2022, but Ukrainian state investigations (DESS) have repeatedly argued it remains canonically and legally affiliated with Moscow. Ukraine passed a law in August 2024 (signed by Zelenskyy) banning any religious body tied to the Russian Orthodox Church (the “aggressor state”). The Ukrainian Orthodox Church has been ordered to fully sever ties or face court-ordered dissolution of its Kyiv Metropolis. As of late 2025 and early 2026, there are ongoing raids, parish transfers to the Ukrainian Orthodox Church (over 1,300 since 2022), court cases, and UN experts warning of religious-freedom concerns regarding the Ukrainian Orthodox Church.

Biserica Ortodoxă Ucraineană a fost istoric legată de organismul moscovit. În urma invaziei din 2022, Biserica Ortodoxă Ucraineană a declarat autonomie deplină în mai 2022, însă investigațiile statului ucrainean (DESS) au susținut în mod repetat că aceasta rămâne afiliată canonic și juridic Moscovei. Ucraina a adoptat în august 2024 (semnată de Zelenskyy) o lege care interzice orice entitate religioasă legată de Biserica Ortodoxă Rusă („statul agresor”). Bisericii Ortodoxe Ucrainene i s-a ordonat să rupă în întregime legăturile sau să se confrunte cu dizolvarea, prin hotărâre judecătorească, a Mitropoliei sale a Kievului. La sfârșitul anului 2025 și la începutul anului 2026, au loc percheziții în desfășurare, transferuri de parohii către Biserica Ortodoxă Ucraineană (peste 1.300 din 2022 încoace), procese și avertismente din partea experților ONU privind îngrijorări legate de libertatea religioasă în raport cu Biserica Ortodoxă Ucraineană.

The Vatican has publicly opposed any forced dissolution of the Ukrainian Orthodox Church. Russia and Putin frame this as outright persecution of canonical Orthodoxy and have made protection of the “Russian Orthodox churches” an explicit demand in any peace negotiations. Russian propaganda consistently ties the Ukrainian Orthodox Church and the Ukrainian state attacks upon it as “Nazism” and as part of their “denazification” justification.

Vaticanul s-a opus public oricărei desființări forțate a Bisericii Ortodoxe Ucrainene. Rusia și Putin prezintă aceasta drept o persecuție fățișă a Ortodoxiei canonice și au făcut din protejarea „bisericilor ortodoxe ruse” o cerință explicită în orice negocieri de pace. Propaganda rusă leagă în mod constant Biserica Ortodoxă Ucraineană și atacurile statului ucrainean asupra ei de „nazism” și le invocă drept parte a justificării lor pentru „denazificare”.

Putin will presumptuously “enter the temple” and claim full spiritual dominion over Ukrainian Orthodoxy in attempt to re-subordinate the entire Ukrainian church structure under Moscow, demanding recognition as the rightful spiritual head of the Russian orthodox world.

Putin va „intra în templu” în mod prezumțios și își va aroga stăpânirea spirituală deplină asupra Ortodoxiei ucrainene, în încercarea de a resubordona întreaga structură eclezială ucraineană Moscovei, cerând să fie recunoscut drept capul spiritual legitim al lumii ortodoxe ruse.

This is the exact parallel to Ptolemy entering the Most Holy Place, while Uzziah is Zelenskyy seeking to burn incense. Ptolemy’s rebellion was in the Most Holy Place and Uzziah’s was in the holy place. A southern king, flushed with the victory of the “borderline,” ending the proxy-power of Nazism, and then overstepping into the place that belongs only to the realm of religion. Then will come a sudden providential humbling, and Putin will disappear from the scene (as Ptolemy IV died in 204 BC). After the power vacuum of a ‘weak-successors phase,’ the northern king returns with greater force and prevails at the modern battle of Panium in verse 15.

Aceasta este paralela exactă cu intrarea lui Ptolemeu în Sfânta Sfintelor, în timp ce Ozia este Zelenski, cel care caută să ardă tămâie. Răzvrătirea lui Ptolemeu a fost în Sfânta Sfintelor, iar a lui Ozia în Locul Sfânt. Un împărat de la miazăzi, îmbătat de victoria „graniței”, punând capăt puterii prin interpuși a nazismului, și apoi îndrăznind să pătrundă în locul care aparține exclusiv domeniului religiei. Atunci va veni o smerire providențială bruscă, iar Putin va dispărea de pe scenă (precum Ptolemeu al IV-lea a murit în 204 î.Hr.). După vidul de putere al unei „faze a succesorilor slabi”, împăratul de la miazănoapte se întoarce cu o forță mai mare și biruie în bătălia modernă de la Panium din versetul 15.

## Seventeen

Șaptesprezece

Seventeen years occurs three times in the history where the battles of Raphia and Panium merge together, line upon line. The seventeen years from the edict of Milan where the eastern and western thrones of the empire were brought together through marriage, until the kingdom was divided and divorced in 330. The seventeen years beginning and ending are waymarks of two other related prophetic periods. Beginning with Nero in the year 64 a period of persecution is marked that ended in the history of Constantine the Great. The transition from Nero’s period of persecution unto the compromise represented by Constantine identifies the transition from the church of Smyrna unto the church of Pergamos. 313 and the edict of Milan identify the end of the church of Smyrna, and the end of the seventeen-year period is the year 330, which was the fulfillment of the three-hundred-and-sixty-year prophecy of Daniel 11:24.

Perioada de șaptesprezece ani apare de trei ori în istoria în care bătăliile de la Rafia și Panium se îmbină, rând după rând. Este vorba de cei șaptesprezece ani de la Edictul de la Milano, când tronurile răsăritean și apusean ale imperiului au fost aduse împreună prin căsătorie, până când împărăția a fost împărțită și divorțată în anul 330. Începutul și sfârșitul acestor șaptesprezece ani sunt repere ale altor două perioade profetice înrudite. Începând cu Nero, în anul 64, este marcată o perioadă de persecuție care s-a încheiat în epoca lui Constantin cel Mare. Trecerea de la perioada de persecuție a lui Nero la compromisul reprezentat de Constantin identifică trecerea de la biserica din Smirna la biserica din Pergam. Anul 313 și Edictul de la Milano identifică sfârșitul bisericii din Smirna, iar sfârșitul perioadei de șaptesprezece ani este anul 330, care a reprezentat împlinirea profeției de trei sute șaizeci de ani din Daniel 11:24.

> He shall enter peaceably even upon the fattest places of the province; and he shall do that which his fathers have not done, nor his fathers’ fathers; he shall scatter among them the prey, and spoil, and riches: yea, and he shall forecast his devices against the strong holds, even for a time. Daniel 11:24.

> Va intra pașnic până și în locurile cele mai mănoase ale provinciei; și va face ceea ce n-au făcut părinții lui, nici părinții părinților lui; va împrăștia între ei prada, jaful și bogățiile; ba chiar își va urzi uneltirile împotriva cetăților întărite, chiar pentru o vreme. Daniel 11:24.

The seventeen years from 313 and the edict of Milan, begins with a fulfillment of prophecy and ends at the fulfillment of another prophecy. The first prophetic fulfillment which marks the beginning, identifies the transition from the church of Smyrna unto the church of Pergamos, and the prophecy that marks the end of those seventeen years, identifies the division of Rome into eastern and western Rome. The seventeen years is identified by prophetic history, not by any specific seventeen-year proclamation. The alpha of the division of the second church from the third church aligned with the division of the empire into east and west at the fulfillment of the time prophecy of 360 years. Those two prophecies establish a period of seventeen years, and they need to be established as a legitimate prophetic period based upon the witness of two or three; if seventeen is a valid prophetic symbol.

Intervalul de șaptesprezece ani care începe în 313, odată cu Edictul de la Milano, se deschide prin împlinirea unei profeții și se încheie prin împlinirea altei profeții. Împlinirea profetică dintâi, care marchează începutul, identifică trecerea de la biserica din Smirna la biserica din Pergam, iar profeția care marchează sfârșitul acelor șaptesprezece ani identifică împărțirea Romei în Roma răsăriteană și Roma apuseană. Perioada de șaptesprezece ani este identificată prin istoria profetică, nu prin vreo proclamație specifică de șaptesprezece ani. Alfa despărțirii celei de-a doua biserici de cea de-a treia s-a aliniat cu împărțirea imperiului în răsărit și apus, la împlinirea profeției de timp de 360 de ani. Aceste două profeții stabilesc o perioadă de șaptesprezece ani, iar aceasta trebuie întemeiată ca perioadă profetică legitimă pe mărturia a doi sau trei, dacă șaptesprezece este un simbol profetic valabil.

Those witnesses exist in another 250-year period which began in 457 BC. On that date the 2,300-year prophecy of Daniel 8:14 began. 457 BC is a prophetic starting point, and an established prophetic waymark. Extending 250 years into the future brings you to 207 BC, which is the history between the battles of Raphia and Panium. The battle of Raphia and Panium cannot be separated, for they are both engaged in by Antiochus the Great. From the battle of Raphia in 217 BC unto the battle of Panium in 200 BC is seventeen years. The 2,300-year prophecy identifies a change of dispensation at the beginning, when the third decree restored Judah’s national sovereignty and then at the ending there was a change of dispensation when Christ moved from the holy place to the Most Holy Place. 207 BC represents the change of dispensation of Egyptian rule over Judea, unto the Seleucid dispensation of rule over the glorious land. The dispensation of Seleucid control over the glorious land produced the revolt of the Maccabees in 167 BC.

Acei martori se regăsesc într-o altă perioadă de 250 de ani, care a început în 457 î.Hr. La acea dată a început profeția de 2.300 de ani din Daniel 8:14. 457 î.Hr. este un punct de pornire profetic și un reper profetic stabilit. Proiectarea a încă 250 de ani în viitor ne duce la 207 î.Hr., care se situează în istoria dintre bătăliile de la Rafia și Panium. Bătăliile de la Rafia și Panium nu pot fi separate, căci ambele îl implică pe Antioh cel Mare. De la bătălia de la Rafia din 217 î.Hr. până la bătălia de la Panium din 200 î.Hr. sunt șaptesprezece ani. Profeția de 2.300 de ani identifică o schimbare de dispensațiune la început, când al treilea decret a restaurat suveranitatea națională a lui Iuda, iar la încheiere a avut loc o schimbare de dispensațiune, când Hristos S-a mutat din Locul Sfânt în Sfânta Sfintelor. 207 î.Hr. reprezintă schimbarea de dispensațiune de la dominația egipteană asupra Iudeei la dispensațiunea seleucidă a stăpânirii asupra țării celei minunate. Dispensațiunea controlului seleucid asupra țării celei minunate a produs revolta Macabeilor în 167 î.Hr.

The Nero period of 250 years ends with the history of Constantine the GREAT and the 250 years that conclude between the two battles is the history of Antiochus the GREAT. At the battle of Raphia, Ptolemy IV defeated Antiochus the Great and Ptolemy reigned for seventeen years. Both 250-year periods contain a distinct seventeen-year period. Both end in the history of a ruler who is known as the GREAT. Both 250-year periods begin at an established prophetic waymark and they both end at an established prophetic waymark.

Perioada neroniană de 250 de ani se încheie cu istoria lui Constantin CEL MARE, iar perioada de 250 de ani cuprinsă între cele două bătălii este istoria lui Antioh CEL MARE. La bătălia de la Rafia, Ptolemeu al IV-lea l-a învins pe Antioh cel Mare, iar Ptolemeu a domnit timp de șaptesprezece ani. Ambele perioade de 250 de ani cuprind o perioadă distinctă de șaptesprezece ani. Ambele se încheie în istoria unui conducător cunoscut drept CEL MARE. Ambele perioade de 250 de ani încep de la un jalon profetic stabilit și se încheie la un jalon profetic stabilit.

The United States began on July 4, 1776 and 250 years later brings you to July 4, 2026 when Donald Trump, who is known as the one seeking to make America “great,” is going to celebrate those 250 years. 2026, like unto the 250 years from 457 BC concludes in the middle of the history of the modern battles of Raphia and Panium, known as the Ukrainian and Third World War. The reign of a southern king, the period of the first Sunday law and the period from the battle of Raphia to Panium provide three periods of seventeen years that are all connected with the same prophetic history. Three 250-year periods all arrive together in the same prophetic histories. The three periods of 250 years establish three lines of prophetic truth with history associated with Donald Trump, represented as either Constantine the Great, or Antiochus the Great.

Statele Unite au luat ființă la 4 iulie 1776, iar 250 de ani mai târziu se ajunge la 4 iulie 2026, când Donald Trump, cunoscut drept cel care caută să facă America „măreață”, va sărbători acei 250 de ani. Anul 2026, în mod asemănător cu încheierea celor 250 de ani calculați de la 457 î.Hr., cade în mijlocul istoriei bătăliilor moderne de la Rafia și Panium, cunoscute drept războiul ucrainean și al Treilea Război Mondial. Domnia unui rege al sudului, perioada primei legi duminicale și perioada dintre bătălia de la Rafia și cea de la Panium constituie trei perioade de șaptesprezece ani, toate legate de aceeași istorie profetică. Trei perioade de 250 de ani ajung împreună în aceleași istorii profetice. Cele trei perioade de 250 de ani stabilesc trei linii ale adevărului profetic, având o istorie asociată lui Donald Trump, reprezentat fie ca Constantin cel Mare, fie ca Antioh cel Mare.

The three lines of 250 years provide three different, but complementary illustrations of the latter days. Nero’s line identifies the seventeen-year history of compromise that perfectly speaks to the prophetic characteristics of the formation of the image of the beast.

Cele trei linii de câte 250 de ani oferă trei ilustrații diferite, dar complementare, ale vremurilor de pe urmă. Linia lui Nero identifică istoria de șaptesprezece ani a compromisului, care vorbește în mod perfect despre caracteristicile profetice ale formării icoanei fiarei.

> “The Lord has shown me clearly that the image of the beast will be formed before probation closes; for it is to be the great test for the people of God, by which their eternal destiny will be decided. Your position is such a jumble of inconsistencies that but few will be deceived.

> Domnul mi-a arătat limpede că icoana fiarei se va forma înainte de închiderea timpului de probă; căci ea va constitui marea încercare pentru poporul lui Dumnezeu, prin care li se va hotărî soarta veșnică. Poziția dumneavoastră este un asemenea amalgam de inconsecvențe, încât doar puțini vor fi înșelați.

> “In Revelation 13 this subject is plainly presented; [Revelation 13:11–17, quoted].

> În Apocalipsa 13, acest subiect este prezentat în mod clar; [Apocalipsa 13:11-17, citat].

> “This is the test that the people of God must have before they are sealed. All who proved their loyalty to God by observing His law, and refusing to accept a spurious sabbath, will rank under the banner of the Lord God Jehovah, and will receive the seal of the living God. Those who yield the truth of heavenly origin and accept the Sunday sabbath, will receive the mark of the beast.” Manuscript Releases, volume 15, 15.

> Aceasta este proba prin care poporul lui Dumnezeu trebuie să treacă înainte de a fi pecetluit. Toți cei care și-au dovedit credincioșia față de Dumnezeu prin păzirea Legii Sale și prin refuzul de a accepta un sabat fals se vor așeza sub stindardul Domnului Dumnezeu Iehova și vor primi pecetea Dumnezeului celui viu. Cei care renunță la adevărul de origine cerească și acceptă sabatul duminical vor primi semnul fiarei. Manuscript Releases, volumul 15, 15.

The image of the beast is the combination of church and state, with the church in control of the relationship. The compromise of Constantine in attempting to bring paganism together with Christianity is the classic example of the compromise of the latter days.

Imaginea fiarei este combinația dintre biserică și stat, biserica exercitând controlul asupra acestei relații. Compromisul lui Constantin, în încercarea de a îmbina păgânismul cu creștinismul, este exemplul clasic al compromisului din zilele de pe urmă.

> “In the movements now in progress in the United States to secure for the institutions and usages of the church the support of the state, Protestants are following in the steps of papists. Nay, more, they are opening the door for the papacy to regain in Protestant America the supremacy which she has lost in the Old World. And that which gives greater significance to this movement is the fact that the principal object contemplated is the enforcement of Sunday observance—a custom which originated with Rome, and which she claims as the sign of her authority. It is the spirit of the papacy—the spirit of conformity to worldly customs, the veneration for human traditions above the commandments of God—that is permeating the Protestant churches and leading them on to do the same work of Sunday exaltation which the papacy has done before them.

> În mișcările aflate acum în desfășurare în Statele Unite, menite să asigure instituțiilor și uzanțelor bisericii susținerea statului, protestanții calcă pe urmele papistașilor. Ba mai mult, ei deschid ușa papalității pentru a recâștiga în America protestantă supremația pe care a pierdut-o în Lumea Veche. Iar ceea ce conferă o mai mare semnificație acestei mișcări este faptul că obiectivul principal avut în vedere este impunerea păzirii duminicii, un obicei care își are originea la Roma și pe care ea îl revendică drept semnul autorității sale. Este duhul papalității — duhul conformării la obiceiurile lumești, al venerării tradițiilor omenești mai presus de poruncile lui Dumnezeu — care pătrunde în bisericile protestante și le conduce să facă aceeași lucrare de înălțare a duminicii pe care a înfăptuit-o papalitatea înaintea lor.

> “If the reader would understand the agencies to be employed in the soon-coming contest, he has but to trace the record of the means which Rome employed for the same object in ages past. If he would know how papists and Protestants united will deal with those who reject their dogmas, let him see the spirit which Rome manifested toward the Sabbath and its defenders.

> Dacă cititorul ar dori să înțeleagă forțele care urmează să fie întrebuințate în confruntarea ce se apropie, nu are decât să urmărească istoria mijloacelor pe care Roma le-a folosit pentru același scop în veacurile trecute. Dacă ar vrea să știe cum, uniți, papistașii și protestanții îi vor trata pe cei care le resping dogmele, să vadă duhul pe care Roma l-a manifestat față de Sabat și apărătorii acestuia.

> “Royal edicts, general councils, and church ordinances sustained by secular power were the steps by which the pagan festival attained its position of honor in the Christian world. The first public measure enforcing Sunday observance was the law enacted by Constantine. (A.D. 321) This edict required townspeople to rest on ‘the venerable day of the sun,’ but permitted countrymen to continue their agricultural pursuits. Though virtually a heathen statute, it was enforced by the emperor after his nominal acceptance of Christianity.” The Great Controversy, 574.

> „Edictele regale, sinoadele generale și rânduielile bisericești susținute de puterea seculară au fost treptele prin care sărbătoarea păgână și-a dobândit poziția de onoare în lumea creștină. Prima măsură publică de impunere a respectării duminicii a fost legea promulgată de Constantin. (321 d.Hr.) Acest edict cerea orășenilor să se odihnească în ‘venerabila zi a soarelui’, dar le permitea țăranilor să-și continue lucrările agricole. Deși, în esență, o lege păgână, ea a fost aplicată de împărat după acceptarea sa nominală a creștinismului.” Tragedia veacurilor, 574.

The progression of compromise that led to, and will again lead to the Sunday law is represented with the seventeen-year period from 313 to 330, with the first Sunday law of 321 as the midpoint of the history. At the beginning was a marriage of east and west, and at the end was the divorce of east and west. The first Sunday law is the middle waymark representing rebellion, just as the thirteenth letter of the Hebrew alphabet, when preceded by the first letter and followed by the twenty-second and last letter of the alphabet makes up the Hebrew word truth. Marriage at the beginning and divorce at the end identifies the alpha letter in agreement with the omega letter. The period of 250-years that began with Nero has the signature of Christ, and it speaks to a subject of present truth in the latter days.

Progresia compromisului care a dus la și va duce din nou la legea duminicală este reprezentată prin perioada de șaptesprezece ani dintre 313 și 330, având prima lege duminicală din 321 drept punct de mijloc al istoriei. La început a fost o căsătorie a Răsăritului și Apusului, iar la sfârșit a fost divorțul Răsăritului și Apusului. Prima lege duminicală este jalonul median care reprezintă răzvrătirea, așa cum cea de-a treisprezecea literă a alfabetului ebraic, atunci când este precedată de prima literă și urmată de cea de-a douăzeci și doua, ultima literă a alfabetului, alcătuiește cuvântul ebraic adevăr. Căsătoria de la început și divorțul de la sfârșit identifică litera alfa în acord cu litera omega. Perioada de 250 de ani care a început cu Nero poartă semnătura lui Hristos și se referă la un subiect al adevărului prezent în zilele de pe urmă.

The 250-year period that begins with 457 BC is emphasizing the statecraft represented by Antiochus the Great as he stands within the seventeen-year period from Raphia to Panium. We understand it as statecraft, for in 457 BC a prophecy of 2,300 years also began. The 2,300 years is the internal line of prophecy that speaks to God’s work of redemption, which aligns with a symbol of churchcraft. Unlike the 250-year period that began with Nero, the period that begins in 457 BC is addressing the political role of the last American president who is seeking to make America and then the world great, as he promotes the erroneous Catholic concept of a golden age of a thousand years of peace.

Perioada de 250 de ani care începe în 457 î.Hr. pune accentul pe arta cârmuirii statului reprezentată de Antioh cel Mare, așa cum se situează el în cadrul perioadei de șaptesprezece ani de la Raphia la Panium. Îl înțelegem ca reprezentând arta cârmuirii statului, căci în 457 î.Hr. a început, de asemenea, o profeție de 2.300 de ani. Cei 2.300 de ani constituie linia internă a profeției care vorbește despre lucrarea lui Dumnezeu de răscumpărare, ce se aliniază cu un simbol al artei cârmuirii bisericești. Spre deosebire de perioada de 250 de ani care a început cu Nero, perioada care începe în 457 î.Hr. vizează rolul politic al ultimului președinte american, care caută să facă America, iar apoi lumea, măreață, în timp ce promovează conceptul catolic eronat al unei vârste de aur de o mie de ani de pace.

The 250 years of the United States, who is the earth beast of Revelation thirteen identifies the conclusion of the sixth kingdom of Bible prophecy, that ends where it began, in the midst of war. The victors of history, define the record of history that is preserved. The globalist dragon powered Democrats, view the current anarchy as a revolution, and the all-talk and no action Republicans view this current history as a civil war. The Democrats are representatives of the dragon of Bible prophecy, and the Republicans are represented as apostate Protestants, or in the terms of John in Revelation sixteen, they are the false prophet. The United States began in a war of revolution and it ends with a war of revolution. The Republican party began in a civil war and they end in a civil war. Republicans see the civil war that Democrats call a revolution.

Cei 250 de ani ai Statelor Unite — care, în Apocalipsa treisprezece, sunt fiara care se ridică din pământ — identifică încheierea celei de-a șasea împărății din profeția biblică, care se sfârșește acolo unde a început, în mijlocul războiului. Învingătorii istoriei determină consemnarea care se păstrează. Democrații globaliști, împuterniciți de balaur, privesc anarhia actuală ca pe o revoluție, iar Republicanii, numai vorbă și fără acțiune, privesc această istorie actuală ca pe un război civil. Democrații sunt reprezentanții balaurului din profeția biblică, iar Republicanii sunt reprezentați ca protestanți apostați sau, în termenii lui Ioan din Apocalipsa șaisprezece, ei sunt prorocul mincinos. Statele Unite au luat ființă printr-un război revoluționar și se încheie printr-un război revoluționar. Partidul Republican a început într-un război civil și se încheie într-un război civil. Republicanii văd drept război civil ceea ce Democrații numesc revoluție.

Trump, as the last Republican president possesses the prophetic attributes of the first Republican president, who arrived in the external history of the Civil War. Lincoln’s external Civil War was also the internal history of Isaiah’s prophecy of chapter seven, verse eight that ended in 1863, the very year of the Emancipation Proclamation. The distinction between the two parties is a primary and foundational prophetic principle. It began with Cain and Abel, who in the time of Christ were represented by the Sadducees and the Pharisees, two classes of Cain who were to murder one Abel.

Trump, în calitate de ultim președinte republican, posedă atributele profetice ale primului președinte republican, care a apărut în istoria exterioară a Războiului Civil. Războiul Civil exterior al lui Lincoln a fost, de asemenea, istoria internă a profeției lui Isaia din capitolul șapte, versetul opt, care s-a încheiat în 1863, chiar în anul Proclamației de Emancipare. Distincția dintre cele două partide este un principiu profetic primar și fundamental. Ea a început cu Cain și Abel, care, în vremea lui Hristos, erau reprezentați de saducheii și fariseii, două clase ale lui Cain care aveau să ucidă un singur Abel.

The Pharisees and Sadducees represent those who agreed to crucify their Messiah, for different reasons, but agreement—just the same. The Pharisees professed to uphold the law, but didn’t, as with Republicans. The Pharisees professed to uphold the original divine law, but interpreted the law through their own bigoted logic. The original Law for the Pharisees is the Constitution for the Republicans, the very Constitution they claim to support, but don’t. The Sadducees rejected the power of God, and though a smaller sect than the Pharisees, the Sadducees controlled the religious and political landscape of Judea in the time of Christ. The Democrats are a smaller sect than the Republicans, so small they must cheat to stay in power, but stay in power they do, for their opponents who profess to uphold equal justice for all, do nothing to enforce the principles of the law they profess to uphold.

Fariseii și Saducheii îi reprezintă pe cei care au consimțit să răstignească pe Mesia lor, din motive diferite, dar acordul a fost, totuși, același. Fariseii mărturiseau că țin Legea, dar nu o țineau, asemenea Republicanilor. Fariseii mărturiseau că susțin Legea divină originară, dar au interpretat Legea prin propria lor logică bigotă. Legea originară pentru Farisei este ceea ce este Constituția pentru Republicani, chiar Constituția pe care pretind că o susțin, dar nu o fac. Saducheii au respins puterea lui Dumnezeu și, deși erau o sectă mai mică decât Fariseii, Saducheii controlau peisajul religios și politic al Iudeei în vremea lui Hristos. Democrații sunt o sectă mai mică decât Republicanii, atât de mică încât trebuie să trișeze pentru a rămâne la putere, și totuși la putere rămân, fiindcă potrivnicii lor, care mărturisesc că susțin dreptatea egală pentru toți, nu fac nimic pentru a pune în aplicare principiile legii pe care pretind că o susțin.

There is nothing new under the sun, and the two political parties in the United States are as much a part of the prophetic landscape as were the Pharisees and Sadducees. There are of course many other parallels along this prophetic line, but it is only when you see the prophetic relationship of the two unholy powers, who though adversaries, become united against holiness, that you then see Ptolemy and Uzziah in the proper light. Both southern kings attempted to sacrifice at the same temple, but Ptolemy, from Egypt represents a dragon power—the Democrats. Uzziah, as king of Judea is the leader of the glorious land, who is apostate Protestantism, or the false prophet—the Republicans.

Nu este nimic nou sub soare, iar cele două partide politice din Statele Unite fac parte din peisajul profetic în aceeași măsură în care au făcut-o Fariseii și Saducheii. Desigur, există multe alte paralele de-a lungul acestei linii profetice, însă abia când vezi relația profetică a celor două puteri nesfinte, care, deși potrivnice, se unesc împotriva sfințeniei, îi vezi pe Ptolemeu și pe Ozia în lumina cuvenită. Amândoi împărații din sud au încercat să aducă jertfă la același templu, dar Ptolemeu, din Egipt, reprezintă o putere a balaurului—Democrații. Ozia, ca împărat al lui Iuda, este conducătorul țării celei glorioase, care este protestantismul apostat, sau profetul mincinos—Republicanii.

The relationship of the dragon and false prophet is classically represented at Mount Carmel. At the mount, Ahab represented the dragon and Jezebel’s prophets of Baal and Ashtaroth represented the false prophets who stood against Elijah. The beast that is Jezebel was still behind the scenes in Samaria. The dragon united with the false prophet was also represented by pagan Rome and the Jews unification at the cross, as will be the unification of the Democrats and the Republicans at the Sunday law. The elements of a united power are represented by the Democrats and Republicans within the Republican horn of the earth beast. Those two unholy political powers are represented by Cain, and the line of Abel also possesses a twofold division.

Relația dintre balaur și prorocul mincinos este reprezentată în mod clasic pe Muntele Carmel. Pe munte, Ahab l-a reprezentat pe balaur, iar prorocii Izabelei ai lui Baal și ai Astarteii au reprezentat pe prorocii mincinoși care i s-au opus lui Ilie. Fiara care este Izabela se afla încă în culise, în Samaria. Balaurul unit cu prorocul mincinos a fost de asemenea reprezentat de unirea Romei păgâne cu iudeii la cruce, după cum va fi și unirea Democraților și Republicanilor la legea duminicală. Elementele unei puteri unite sunt reprezentate de Democrați și Republicani în cadrul cornului republican al fiarei de pe pământ. Aceste două puteri politice nesfinte sunt reprezentate de Cain, iar linia lui Abel posedă, de asemenea, o împărțire dublă.

Abel’s line, which in relation to Cain’s external line is the internal line, and is represented by two classes of virgins. The progression of the Protestant horn of the earth beast that is the United States is represented by a series of religious purging’s beginning with the church of Sardis in 1798, when the United States became the sixth kingdom of Bible prophecy. Sardis was a church who had a name claiming that it lived, but it was dead. By 1798 the Protestant sects that had broken away from the papal church were already returning to Rome. Christians were first named Christians in Antioch.

Linia lui Abel, care, în raport cu linia externă a lui Cain, este linia internă, este reprezentată de două clase de fecioare. Progresia cornului protestant al fiarei care se ridică din pământ, identificată cu Statele Unite ale Americii, este reprezentată printr-o serie de epurări religioase, începând cu biserica din Sardes, în 1798, când Statele Unite ale Americii au devenit a șasea împărăție a profeției biblice. Sardes era o biserică căreia îi mergea numele că trăiește, dar era moartă. Până în 1798, sectele protestante care se rupseseră de biserica papală se întorceau deja la Roma. Creștinii au fost numiți pentru prima oară creștini în Antiohia.

> “It was in Antioch that the disciples were first called Christians. The name was given them because Christ was the main theme of their preaching, their teaching, and their conversation. Continually they were recounting the incidents that had occurred during the days of His earthly ministry, when His disciples were blessed with His personal presence. Untiringly they dwelt upon His teachings and His miracles of healing. With quivering lips and tearful eyes they spoke of His agony in the garden, His betrayal, trial, and execution, the forbearance and humility with which He had endured the contumely and torture imposed upon Him by His enemies, and the Godlike pity with which He had prayed for those who persecuted Him. His resurrection and ascension, and His work in heaven as the Mediator for fallen man, were topics on which they rejoiced to dwell. Well might the heathen call them Christians, since they preached Christ and addressed their prayers to God through Him.

> În Antiohia, ucenicii au fost numiți întâia oară creștini. Numele le-a fost dat fiindcă Hristos era tema principală a propovăduirii, a învățăturii și a convorbirilor lor. Neîncetat istorisau întâmplările petrecute în zilele lucrării Sale pământești, când ucenicii Săi au fost binecuvântați cu prezența Sa personală. Neobosiți stăruiau asupra învățăturilor Sale și asupra minunilor Sale de vindecare. Cu buzele tremurânde și cu ochii înlăcrimați vorbeau despre agonia Sa din grădină, despre trădarea, judecata și execuția Sa, despre îngăduința și smerenia cu care a îndurat batjocura și tortura la care L-au supus vrăjmașii Săi, și despre mila dumnezeiască cu care S-a rugat pentru cei ce Îl prigoneau. Învierea și înălțarea Sa, precum și lucrarea Sa în cer ca Mijlocitor pentru omul căzut, erau subiecte asupra cărora se bucurau să stăruie. Pe bună dreptate îi puteau numi păgânii creștini, de vreme ce Îl propovăduiau pe Hristos și își adresau rugăciunile către Dumnezeu prin El.

> “It was God who gave to them the name of Christian. This is a royal name, given to all who join themselves to Christ. It was of this name that James wrote later, ‘Do not rich men oppress you, and draw you before the judgment seats? Do not they blaspheme that worthy name by the which ye are called?’ James 2:6, 7. And Peter declared, ‘If any man suffer as a Christian, let him not be ashamed; but let him glorify God on this behalf.’ ‘If ye be reproached for the name of Christ, happy are ye; for the spirit of glory and of God resteth upon you.’ 1 Peter 4:16, 14.” Acts of the Apostles, 157.

> A fost Dumnezeu Cel care le-a dat numele de creștin. Acesta este un nume împărătesc, dat tuturor celor care se unesc cu Hristos. Despre acest nume a scris mai târziu Iacov: "Nu vă asupresc oare bogații și nu vă târăsc ei înaintea scaunelor de judecată? Nu hulesc ei oare numele acela vrednic, prin care sunteți chemați?" Iacov 2:6, 7. Iar Petru a declarat: "Dacă suferă cineva ca creștin, să nu se rușineze, ci să-L slăvească pe Dumnezeu în această privință." "Dacă sunteți batjocoriți pentru Numele lui Hristos, ferice de voi; căci Duhul slavei și al lui Dumnezeu se odihnește peste voi." 1 Petru 4:16, 14. Faptele apostolilor, 157.

The church of Ephesus was given the name of Christian which led to the persecuted church of Smyrna, that was followed by the church of compromise in the history of Pergamos. When the papacy took the throne, a separation identified God’s true church as the church in the wilderness. The Roman church was Thyatira. At the ending of the wilderness of twelve hundred and sixty years, the church of Protestantism arose, and from that point onward the Protestant horn is represented by a divine series of tests and purges.

Bisericii din Efes i s-a dat numele de „creștin”; aceasta a fost urmată de biserica persecutată din Smirna, care, la rândul ei, a fost urmată de biserica compromisului în istoria Pergamului. Când papalitatea s-a așezat pe tron, o separare a identificat adevărata biserică a lui Dumnezeu drept biserica din pustie. Biserica Romei era Tiatira. La sfârșitul celor o mie două sute șaizeci de ani de pustie, biserica protestantă a luat naștere, iar de atunci înainte cornul protestant este reprezentat de o serie divină de încercări și purificări.

Protestantism began when Martin Luther nailed his 95 theses upon the door in 1517, and “23” years later in 1540 the Jesuit order began. In 2013 the 95th and final presentation of Habakkuk’s Tables was nailed to the door, and on March 13, 2013¸ the first Jesuit pope was inaugurated. Martin Luther was excommunicated in that very history by pope Leo. Go figure…

Protestantismul a început când Martin Luther și-a bătut în cuie cele 95 de teze pe ușă, în 1517, iar „23” de ani mai târziu, în 1540, a fost întemeiat Ordinul Iezuit. În 2013, a 95-a și ultima prezentare a Tabelelor lui Habacuc a fost bătută în cuie pe ușă, iar la 13 martie 2013 a fost inaugurat primul papă iezuit. Martin Luther a fost excomunicat chiar în acea istorie de către Papa Leon. Judecați singuri...

In 1798 the church of Sardis claimed to hold to the name of “Protestant,” but by returning to Rome they were already failing to uphold their name. When Millerite Adventism took the torch of Protestantism in 1844, they represented a rebuke against Jeroboam the first king of Israel, a nation who were blood relatives of the tribe in Judah, where God had placed His temple. Jeroboam set up a counterfeit, based upon the religion that represented his nation’s former bondage. He repeated Aaron’s foundational rebellion of erecting an image of a beast with all the prophetic significance associated with the story. But at his dedication service Millerite Adventism rebuked his unwillingness to continue to direct true worship to the sanctuary where God lives. Jeroboam, wanted the focus of worship to be in Bethel and Dan, representing those from Sardis in 1844 who refused to follow Christ into the Most Holy Place.

În 1798, biserica din Sardes pretindea că păstrează numele de „Protestant”, dar, prin întoarcerea la Roma, deja nu-și mai onora numele. În 1844, când Adventismul Millerit a preluat făclia protestantismului, el a constituit o mustrare la adresa lui Ieroboam, întâiul împărat al lui Israel. Israel era o națiune înrudită de sânge cu seminția lui Iuda, în ale cărei hotare Dumnezeu Își așezase templul. Ieroboam a instituit o contrafacere, întemeiată pe religia care reprezenta robia de odinioară a națiunii sale. El a repetat răzvrătirea originară a lui Aaron, aceea de a înălța chipul unei fiare, cu toată semnificația profetică asociată acelei istorisiri. Însă la slujba lui de dedicare, Adventismul Millerit i-a mustrat refuzul de a continua să îndrepte adevărata închinare către sanctuarul în care locuiește Dumnezeu. Ieroboam dorea ca centrul închinării să fie la Betel și la Dan, reprezentând pe cei din Sardes, în 1844, care au refuzat să-L urmeze pe Hristos în Locul Preasfânt.

Millerite Adventism chose to return to the religion of Rome, and took up the very doctrinal arguments of those who had just been exposed as false prophets through their rejection of Miller’s message; as their theological masters in order to justify their rejection of the prophetic message of the seven times. Millerite Adventism, as with the disobedient prophet chose their own path, instead of following God’s direction. The path that is chosen by the foolish in all the tests and purges of the wise and foolish virgins from the Protestant reformation onward in prophetic history is the path which returns to the worship of the land that you were delivered from, and as they say, “all roads lead to Rome.” All roads except Jeremiah’s old paths.

Adventismul millerit a ales să se întoarcă la religia Romei și a preluat chiar argumentele doctrinare ale acelora care tocmai fuseseră demascați drept profeți mincinoși prin respingerea mesajului lui Miller, luându-i drept maeștri teologici pentru a-și justifica respingerea mesajului profetic al celor șapte vremi. Adventismul millerit, asemenea profetului neascultător, și-a ales propria cale, în loc să urmeze călăuzirea lui Dumnezeu. Calea pe care o aleg cei neînțelepți în toate încercările și curățirile fecioarelor înțelepte și neînțelepte, începând cu Reforma protestantă și de-a lungul istoriei profetice, este calea care se întoarce la închinarea acelei țări din care ai fost izbăvit și, cum se spune, „toate drumurile duc la Roma”. Toate drumurile, cu excepția căilor cele vechi ale lui Ieremia.

The Protestant reformation had been typified by Moses’ return to Egypt in order to lead God’s people into the Promised Land. Once out of the land of captivity God purposed to give His chosen people His law. In the line of Moses and the Protestant reformation rebellion was manifested immediately after the deliverance. God tested Sardis, a people who claimed to have a living name, but were dead by the time of the message of William Miller. Two purging’s took place in 1844; the first was the purge of the church of Sardis, who had claimed to be Protestants, but were proven to be dead; and then the Millerite’s were purged in the same year, in fulfillment of the parable of the ten virgins.

Reforma protestantă fusese preînchipuită prin întoarcerea lui Moise în Egipt, pentru a conduce poporul lui Dumnezeu în Țara Făgăduită. Odată ieșiți din țara robiei, Dumnezeu a rânduit să dea poporului Său ales Legea Sa. Pe linia lui Moise și a Reformei protestante, răzvrătirea s-a manifestat îndată după izbăvire. Dumnezeu a pus la încercare Sardes, un popor care pretindea că are un nume viu, dar care, până la vremea mesajului lui William Miller, era mort. Două curățiri au avut loc în 1844; prima a fost curățirea bisericii din Sardes, care pretinsese că este protestantă, dar s-a dovedit a fi moartă; iar apoi, în același an, milleriții au fost supuși unei curățiri, în împlinirea pildei celor zece fecioare.

The Democrats and Republicans represent two political classes that together make up the Republican horn on the earth beast of Revelation thirteen. The wise and foolish virgins are two religious classes that together make up the Protestant horn on the earth beast. The wise virgins possess the first name given at Antioch. The wise virgins are Christians, but they are also Philadelphians who have the promise of receiving a name.

Democrații și Republicanii reprezintă două clase politice care, împreună, alcătuiesc cornul republican al fiarei care se ridică din pământ din Apocalipsa, capitolul treisprezece. Fecioarele înțelepte și cele neînțelepte sunt două clase religioase care, împreună, alcătuiesc cornul protestant al fiarei care se ridică din pământ. Fecioarele înțelepte poartă întâiul nume dat la Antiohia. Fecioarele înțelepte sunt creștine, dar sunt și filadelfiene care au făgăduința de a primi un nume.

> Him that overcometh will I make a pillar in the temple of my God, and he shall go no more out: and I will write upon him the name of my God, and the name of the city of my God, which is new Jerusalem, which cometh down out of heaven from my God: and I will write upon him my new name. Revelation 3:12.

> Pe cel ce va birui îl voi face un stâlp în templul Dumnezeului Meu, și nu va mai ieși afară: și voi scrie pe el numele Dumnezeului Meu și numele cetății Dumnezeului Meu, care este Noul Ierusalim, care se pogoară din cer de la Dumnezeul Meu: și voi scrie pe el numele Meu cel nou. Apocalipsa 3:12.

The first time God named His people Christian was at Antioch, and the history where the Laodicean movement of the one hundred and forty-four thousand changes unto the Philadelphian movement of the one hundred and forty-four thousand is also the history of Antiochus the Great, who the city of Antioch is named after, and who is represented at the end of a 250-year period between the battles of Raphia and Panium.

Prima dată când Dumnezeu Și-a numit poporul creștin a fost la Antiohia, iar istoria în care mișcarea laodiceeană a celor o sută patruzeci și patru de mii se transformă în mișcarea filadelfiană a celor o sută patruzeci și patru de mii este totodată istoria lui Antioh cel Mare, după numele căruia a fost numit orașul Antiohia, și care este reprezentat la sfârșitul unei perioade de 250 de ani cuprinsă între bătăliile de la Rafia și Panion.

We will continue these things in the next article.

Vom continua cu acestea în articolul următor.

Back to Articles