Article

# Revelația lui Isus Hristos - Numărul opt

Nașterea unei națiuni

Author

Jeff Pippenger

Published

October 31, 2023

Formats

PDF
Word

Mesajul Strigării de la miezul nopții, la început, s-a încheiat la deschiderea judecății de cercetare, iar mesajul Strigării de la miezul nopții se încheie la deschiderea judecății executorii. Al treilea vai al Islamului aduce judecată asupra Statelor Unite pentru adoptarea legii duminicale și reprezintă o judecată continuă și escaladantă asupra întregii lumi pentru acceptarea propriei lor legi duminicale sub presiunea puterii civile prigonitorii, reprezentată de cei zece regi care s-au desfrânat cu Izabela, desfrânata din Tir.

> Pe măsură ce America, țara libertății religioase, se va uni cu papalitatea pentru a constrânge conștiința și a-i sili pe oameni să onoreze sabatul fals, popoarele din fiecare țară de pe glob vor fi conduse să-i urmeze exemplul. Mărturii, volumul 6, 18.

Bătălia legii duminicale din marea controversă este atunci în plină desfășurare. Satana apare apoi dându-se drept Hristos.

> „Prin decretul care impune instituția papalității, în încălcarea legii lui Dumnezeu, națiunea noastră se va desprinde pe deplin de neprihănire. Când Protestantismul își va întinde mâna peste prăpastie ca să dea mâna cu puterea Romei, când se va întinde peste abis ca să dea mâna cu spiritismul, când, sub influența acestei triple uniri, țara noastră va repudia orice principiu al Constituției sale, ca guvern protestant și republican, și va lua măsuri pentru propagarea minciunilor și amăgirilor papale, atunci vom ști că a sosit vremea lucrării minunate a lui Satana și că sfârșitul este aproape.” Mărturii, volumul 5, 451.

Apostazia națională este urmată de ruină națională.

> Poporul Statelor Unite ale Americii a fost un popor favorizat; dar când va restrânge libertatea religioasă, va renunța la protestantism și va încuviința papismul, măsura vinei sale va fi deplină, iar 'apostazia națională' va fi înregistrată în cărțile cerului. Urmarea acestei apostazii va fi ruina națională. Review and Herald, 2 mai 1893.

Adventiștii laodiceeni neînțelepți își dau mâna cu puterea papală și sunt doborâți, în timp ce cealaltă turmă a lui Hristos, care este încă în Babilon, scapă din mâna papalității.

> Va intra și în țara cea minunată, iar multe țări vor cădea; însă aceștia vor scăpa din mâna lui: Edom, Moab și căpetenia copiilor lui Amon. Daniel 11:41.

Islamul lovește pe neașteptate Statele Unite, în timp ce a șaptea trâmbiță aduce un vai al judecății din pricina adoptării legii duminicale.

> Și am văzut și am auzit un înger zburând prin mijlocul cerului, zicând cu glas tare: Vai, vai, vai de locuitorii pământului, din pricina celorlalte sunete de trâmbiță ale celor trei îngeri, care încă urmează să trâmbițeze! Apocalipsa 8:13.

Însemnul care îi reprezintă pe cei doi martori în Apocalipsa, capitolul unsprezece, este apoi înfățișat de Ioan, în capitolul doisprezece al Apocalipsei, ca o femeie înveșmântată cu soarele și, în chip profetic, este reprezentat prin simbolismul începutului și al sfârșitului.

> Și s-a arătat în cer o mare minune: o femeie înveșmântată cu soarele, cu luna sub picioarele ei și pe capul ei o coroană de douăsprezece stele. Și, fiind însărcinată, striga, muncindu-se la naștere și chinuindu-se să nască. Și s-a arătat în cer o altă minune; și iată, un mare balaur roșu, având șapte capete și zece coarne, și pe capetele lui șapte coroane. Și coada lui a târât a treia parte din stelele cerului și le-a aruncat pe pământ; și balaurul a stat înaintea femeii care era gata să nască, ca să-i înghită copilul îndată ce se va naște. Și ea a născut un copil de parte bărbătească, care are să cârmuiască toate neamurile cu un toiag de fier; iar copilul ei a fost răpit la Dumnezeu și la tronul Său. Apocalipsa 12:1-5.

Ea stă pe lună și este îmbrăcată cu soarele. Luna este o reflexie a soarelui și, prin urmare, îl prefigurează în mod profetic pe soare. Cele douăsprezece stele din cununa ei reprezintă, la începutul Israelului din vechime, cele douăsprezece seminții ale Israelului din vechime, care îi prefigurează pe cei doisprezece ucenici la sfârșitul Israelului din vechime. Cele douăsprezece stele, care sunt cei doisprezece ucenici la sfârșitul Israelului din vechime, sunt, de asemenea, cei doisprezece apostoli la începutul Israelului modern. Ei, așadar, îi prefigurează pe cei o sută patruzeci și patru de mii la sfârșitul Israelului modern, care sunt ucenici și apostoli. La începutul istoriei în care ucenicii reprezintă sfârșitul Israelului din vechime, iar apostolii începutul Israelului modern, femeia, care este Biserica, era însărcinată cu Hristos. El este "pruncul de parte bărbătească" care avea să fie răpit la Dumnezeu după moartea și învierea Sa.

Femeia, așadar, tipifică și nașterea celor o sută patruzeci și patru de mii, care se înalță de asemenea la cer după ce au fost înviați din valea morții. După ce ei au ajuns în cer, ea dă naștere și unui alt copil, care reprezintă cealaltă turmă ce iese din Babilon la vremea legii duminicale.

> Înainte de a intra în durerile nașterii, a născut; înainte de a-i veni durerea, a fost izbăvită de un copil de parte bărbătească. Cine a auzit așa ceva? Cine a văzut asemenea lucruri? Se va face oare pământul să nască într-o singură zi? Sau se va naște un neam dintr-odată? Căci de îndată ce Sionul a intrat în durerile nașterii, și-a născut copiii. Voi aduce Eu până la soroc și să nu fac să se nască? zice Domnul; voi face Eu să se nască și voi închide pântecele? zice Dumnezeul tău. Isaia 66:7-9.

În timpul domniei fiarei din pământ, un popor se naște deodată. Acest popor este alcătuit din cei o sută patruzeci și patru de mii, căci ei sunt aceia care reflectă în mod desăvârșit caracterul lui Hristos. Ei sunt cei prefigurați de „copilul de parte bărbătească” Isus. Ei sunt „copilul de parte bărbătească” din Isaia, care se naște înainte ca femeia să intre în durerile nașterii. Oasele uscate, moarte, asupra a căror ucidere de către fiara din Adâncul fără fund a jubilat lumea, vor fi mângâiate la Ierusalim și apoi se vor bucura împreună cu femeia care aduce pe lume „copilul de parte bărbătească”. Ei sunt aduși pe lume înainte ca ea să intre în durerile nașterii, iar apoi ea suferă durerile nașterii și aduce pe lume „ceilalți” „copii” ai „ei”, pe măsură ce Neamurile răspund atunci soliei îngerului al treilea ca un râu curgător, pe măsură ce solia mătură țara ca un val de maree. Ei se nasc într-o mare criză, reprezentând durerile ei de naștere. Femeia din Apocalipsa doisprezece are, în esență, gemeni. Întâii-născuți sunt cei o sută patruzeci și patru de mii, care sunt identificați ca „cele dintâi roade”, iar Neamurile, ca marea strângere a secerișului de vară.

> Bucurați-vă împreună cu Ierusalimul și veseliți-vă cu el, toți cei ce-l iubiți; tresăltați de bucurie împreună cu el, toți cei ce l-ați jelit, ca să sugeți și să vă săturați din sânul mângâierilor lui; ca să sugeți din belșug și să vă desfătați de prisosința slavei lui. Căci așa zice Domnul: Iată, voi întinde spre el pacea ca un râu și slava neamurilor ca un șuvoi năvalnic; atunci veți suge, veți fi purtați pe brațe și dezmierdați pe genunchi. Cum mângâie pe cineva mama sa, așa vă voi mângâia Eu; și veți fi mângâiați în Ierusalim. Când veți vedea acestea, inima voastră se va bucura, iar oasele voastre vor înverzi ca iarba; și mâna Domnului se va face cunoscută față de slujitorii Săi, iar indignarea Lui împotriva vrăjmașilor Săi. Isaia 66:10-14.

Cei care „plâng” pentru Ierusalim sunt aceia care suspină și strigă pentru urâciunile săvârșite în mijlocul ei și care au fost pecetluiți, iar ei sunt pecetluiți înainte de legea duminicală. Suntem acum în „lucrarea de încheiere pentru biserică”, care reprezintă momentele finale ale pecetluirii celor o sută patruzeci și patru de mii.

> Adevăratul popor al lui Dumnezeu, care are la inimă spiritul lucrării Domnului și mântuirea sufletelor, va privi întotdeauna păcatul în adevăratul său caracter păcătos. Ei vor fi întotdeauna de partea unei abordări credincioase și fără ocolișuri a păcatelor care îi înfășoară așa de lesne pe cei din poporul lui Dumnezeu. Mai ales în lucrarea de încheiere pentru biserică, în timpul pecetluirii celor o sută patruzeci și patru de mii care urmează să stea fără vină înaintea tronului lui Dumnezeu, vor simți cel mai adânc nelegiuirile poporului care se declară al lui Dumnezeu. Acest lucru este înfățișat cu putere de ilustrarea profetului a lucrării de pe urmă, sub chipul unor bărbați, fiecare având în mână o armă de nimicire. Unul dintre ei era îmbrăcat în in, având la brâu călimara de scriitor. „Și Domnul i-a zis: Treci prin mijlocul cetății, prin mijlocul Ierusalimului, și pune un semn pe frunțile oamenilor care suspină și gem din pricina tuturor urâciunilor care se săvârșesc în mijlocul ei.” Mărturii, volumul 3, 266.

Cei ce „suspină și gem” sunt pecetluiți înainte ca îngerii nimicitori, cu armele de măcel, să străbată biserica, care este reprezentată prin Ierusalim.

> Porunca este: «Străbate prin mijlocul cetății, prin mijlocul Ierusalimului, și pune un semn pe frunțile bărbaților care suspină și gem pentru toate urâciunile care se săvârșesc în mijlocul ei.» Aceștia, cei ce suspinau și gemeau, puseseră înainte cuvintele vieții; mustraseră, sfătuiseră și imploraseră. Unii dintre cei care Îl necinsteau pe Dumnezeu s-au pocăit și și-au smerit inimile înaintea Lui. Dar slava Domnului se depărtase de la Israel; deși mulți încă păstrau formele religiei, puterea și prezența Lui lipseau.

> În vremea când mânia Sa se va revărsa în judecăți, acești urmași smeriți și devotați ai lui Hristos se vor deosebi de restul lumii prin chinul sufletului lor, care se exprimă în tânguire și plâns, mustrări și avertizări. În timp ce alții caută să arunce un văl peste răul existent și să scuze marea nelegiuire răspândită pretutindeni, cei care au râvnă pentru onoarea lui Dumnezeu și dragoste pentru suflete nu vor tăcea pentru a dobândi favoarea nimănui. Sufletele lor drepte sunt chinuite zi de zi de lucrările necurate și de vorbirea celor nelegiuiți. Sunt neputincioși să oprească torentul năvalnic al fărădelegii și, de aceea, sunt plini de durere și alarmă. Se tânguiesc înaintea lui Dumnezeu văzând religia disprețuită chiar în căminele celor care au avut mare lumină. Se tânguiesc și își chinuiesc sufletele, pentru că mândria, avariția, egoismul și înșelăciunea de aproape orice fel sunt în biserică. Duhul lui Dumnezeu, care îndeamnă la mustrare, este călcat în picioare, în timp ce slujitorii lui Satana triumfă. Dumnezeu este dezonorat, iar adevărul este făcut fără putere.

> Categoria celor care nu se mâhnesc pentru propria lor decădere spirituală și nici nu plâng pentru păcatele altora va rămâne fără pecetea lui Dumnezeu. Domnul îi însărcinează pe solii Săi, pe oamenii care au în mâini arme de nimicire: „Mergeți după el prin cetate și loviți: ochiul vostru să nu cruțe, nici să nu vă fie milă; nimiciți cu desăvârșire bătrâni și tineri, fecioare, prunci și femei; dar să nu vă apropiați de niciun om peste care este semnul; și începeți de la sanctuarul Meu.” Atunci au început cu bătrânii care erau înaintea casei.

> „Aici vedem că biserica — sanctuarul Domnului — a fost cea dintâi care a simțit lovitura mâniei lui Dumnezeu. Bătrânii, aceia cărora Dumnezeu le dăduse multă lumină și care stătuseră ca păzitori ai intereselor spirituale ale poporului, au trădat încrederea ce le fusese acordată. Ei adoptaseră poziția că nu mai trebuie să căutăm minuni și manifestarea vădită a puterii lui Dumnezeu ca în zilele de odinioară. Vremurile s-au schimbat. Aceste cuvinte le întăresc necredința și ei spun: Domnul nu va face nici bine, nici rău. El este prea milostiv ca să-Și cerceteze poporul în judecată. Astfel, „Pace și siguranță” este strigătul oamenilor care nu-și vor mai înălța niciodată glasul ca o trâmbiță, ca să arate poporului lui Dumnezeu fărădelegile sale și casei lui Iacov păcatele ei. Acești câini muți, care nu voiau să latre, sunt aceia care simt dreapta răzbunare a unui Dumnezeu ofensat. Bărbați, fecioare și copilași pier cu toții împreună.” Mărturii, volumul 5, 210, 211.

Isaia 40 începe recurgând la simbolismul dublării, care constituie un semn distinctiv profetic al soliei Strigării de la miezul nopții, o a doua solie ce se unește cu solia căderii Babilonului. Căderea Babilonului este dublată atunci când este exprimată profetic. Expresia este: „A căzut, a căzut Babilonul.”

> Și a urmat un alt înger, zicând: A căzut, a căzut Babilonul, cetatea cea mare, pentru că le-a dat tuturor neamurilor să bea din vinul mâniei desfrânării ei. Apocalipsa 14:8.

Există două căderi biblice ale Babilonului literal, iar alte două căderi biblice ale Babilonului spiritual. Împreună, ele reprezintă patru mărturii istorice care identifică caracteristicile profetice ale căderii Babilonului.

> Și a strigat cu mare putere, cu glas tare, zicând: A căzut, a căzut Babilonul cel mare, și a ajuns sălaș al demonilor, și temniță a oricărui duh necurat, și colivie a oricărei păsări necurate și urâte. Apocalipsa 18:2.

Babilonul literal a căzut ca Babel în vremea lui Nimrod, iar Babilonul literal a căzut de asemenea în vremea lui Belșațar. Babilonul spiritual a căzut în 1798, iar căderea sa finală este ilustrată în mod repetat în Scripturi. Din acest motiv, mesajul căderii Babilonului conține simbolismul profetic al dublării. Odată cu căderea Babilonului are loc o dublare, însă există și alte două motive profetice principale pentru fenomenul dublării.

Al doilea motiv este că, în calitate de mesaj, el reprezintă un mesaj la care i se alătură un al doilea mesaj. El reprezintă două mesaje. Există și alte adevăruri semnificative asociate cu semnificația și structura mesajului celui de-al doilea înger, dar remarcăm doar că ultima narațiune profetică a lui Isaia, care începe în capitolul patruzeci, se deschide prin dublarea simbolului Mângâietorului, pe care Hristos a făgăduit să-l ofere poporului Său, pe când El zăbovea în sanctuarul ceresc.

> Mângâiați, mângâiați pe poporul Meu, zice Dumnezeul vostru. Vorbiți inimii Ierusalimului și strigați-i că lupta lui s-a încheiat, că nelegiuirea lui este iertată: căci a primit din mâna Domnului îndoit pentru toate păcatele sale. Isaia 40:1, 2.

Nu există niciun alt pasaj în Biblie care să vorbească mai precis despre aspectul caracterului lui Hristos ca Alfa și Omega decât secțiunea din Isaia, de la capitolul patruzeci până la sfârșitul cărții. Ca Alfa și Omega, Hristos așază semnătura Numelui Său ca Alfa și Omega asupra acestei secțiuni, căci, când ajungi la sfârșitul lui Isaia, el se referă din nou la Mângâietorul, căci Hristos este Cuvântul, iar El este începutul și sfârșitul.

> Așa zice Domnul: Cerul este scaunul Meu de domnie, iar pământul, așternutul picioarelor Mele; unde este casa pe care Mi-o zidiți și unde este locul odihnei Mele? Căci toate aceste lucruri le-a făcut mâna Mea și toate au luat ființă, zice Domnul; dar spre omul acesta voi privi: spre cel sărac și cu duhul zdrobit, care se cutremură la Cuvântul Meu. Cine junghie un bou este ca și cum ar ucide un om; cine jertfește un miel, ca și cum ar tăia gâtul unui câine; cine aduce un prinos, ca și cum ar aduce sânge de porc; cine arde tămâie, ca și cum ar binecuvânta un idol. Da, ei și-au ales căile lor, și sufletul lor se desfată în urâciunile lor. Și Eu voi alege amăgirile lor și voi aduce peste ei spaimele lor, pentru că atunci când am chemat, nimeni n-a răspuns; când am vorbit, n-au auzit; ci au făcut rău înaintea ochilor Mei și au ales ceea ce nu Mi-a plăcut. Isaia 66:1-4.

Se pune întrebarea: ce casă I-a zidit poporul lui Dumnezeu? Au ridicat ei casa duhovnicească a lui Petru sau sinagoga Satanei? Dumnezeu arată că casa pe care El a zidit-o este alcătuită din cei care sunt "săraci și cu duhul zdrobit, și" din aceia care "tremură la" "cuvântul" lui Dumnezeu. El îi opune celor ce tremură la cuvântul Său o altă categorie, care aduc jertfe necurate și care și-au ales propria cale. Cei din categoria care aduc jertfe necurate vor afla, precum au aflat și iudeii, că casa lor le va fi lăsată pustie.

Toți profeții vorbesc despre sfârșitul lumii, iar acest fapt este o ilustrare a distincției dintre cei înțelepți, care se cutremură la Cuvântul Său, și cei nesăbuiți, care Îi aduc lui Dumnezeu urâciuni, urâciuni în care sufletele lor își găsesc plăcerea. Din această pricină, Dumnezeu va alege amăgirile pentru fecioarele laodiceene nesăbuite; aceasta este amăgirea pe care apostolul Pavel o identifică drept adusă ca urmare a acceptării unei 'minciuni'.

„Minciuna” este un simbol specific în istoria Adventismului; ea a fost acceptată de ziditori în 1863, iar pe ea s-a zidit de-a lungul întregii istorii adventiste. A fost o minciună care a produs o temelie falsă, iar pe ea au început să ridice un templu fals, contrafăcut. Lucrarea lor de falsificare a templului adevărat continuă până în „zilele de pe urmă.” Isaia așază contextul capitolului șaizeci și șase în cadrul separării fecioarelor înțelepte și neînțelepte. Isaia identifică istoria profetică pe care a marcat-o în primul verset al capitolului patruzeci din Isaia, când Hristos a făgăduit să trimită Mângâietorul trei zile și jumătate simbolice după dezamăgirea din 18 iulie 2020.

> Ascultați cuvântul Domnului, voi care vă cutremurați la cuvântul Lui; frații voștri care v-au urât, care v-au izgonit din pricina Numelui Meu, au zis: Să fie slăvit Domnul; însă El Se va arăta spre bucuria voastră, iar ei se vor rușina. Un glas de vuiet din cetate, un glas din Templu, glasul Domnului care răsplătește vrăjmașilor Săi. Isaia 66:5, 6.

Între 1798 și 1844, în mișcarea millerită, Domnul a ridicat un templu duhovnicesc la care, ca Sol al legământului, a venit deodată în 1844. Domnul zidește un templu duhovnicesc în mișcarea celor o sută patruzeci și patru de mii, pentru ca să vină deodată și să intre în legământ cu acel templu. Petru, în întâia sa epistolă, capitolul doi, numește acel templu „casă duhovnicească”. Cei care „aud cuvântul Domnului” sunt aceia la care se referă Ioan în Apocalipsă, când spune că cei ce aud sunt „fericiți”. Ei sunt stindardul, căci stindardul este alcătuit din „izgoniții lui Israel”. Laodiceenii neînțelepți vor fi rușinați când Domnul Se va proslăvi în Filadelfienii care tremură la Cuvântul Său, iar Cuvântul Său este „adevăr”.

Cele trei glasuri care sunt auzite în perioada în care înțelepții și neînțelepții sunt separați de cealaltă clasă provin din "cetate", din "templu" și de la "Domnul, Cel ce răsplătește". Întâiul "glas" din cetate este "un glas de zgomot", iar "zgomotul" este venirea Mângâietorului, ce sosește pe neașteptate.

> Și când s-a împlinit ziua Cincizecimii, erau toți de un cuget, împreună, în același loc. Și, deodată, s-a făcut din cer un vuiet ca de vânt puternic și năvalnic și a umplut toată casa unde ședeau. Și li s-au arătat limbi împărțite, ca de foc, și s-au așezat câte una pe fiecare dintre ei. Faptele Apostolilor 2:1-3.

Cuvântul tradus prin „sunet” în Faptele Apostolilor, capitolul al doilea, versetul al doilea, înseamnă „zgomot” și „zvon”. Un „zvon” este o profeție. „Sunetul” sau „zgomotul” care vine din „cetate” este reprezentat de „un vânt puternic”. „Glasul zgomotului din cetate” este „zvonul” sau mesajul profetic al Islamului care marchează sosirea Mângâietorului în valea oaselor uscate ale celor uciși pe „ulița cetății celei mari, care, duhovnicește, se cheamă Sodoma și Egipt, unde a fost răstignit și Domnul nostru”.

În capitolul patruzeci din Isaia, „glasul” care trebuia să pregătească calea pentru „mesagerul legământului” a întrebat ce mesaj trebuia să „strige”. I s-a spus să „strige” mesajul Islamului. În Faptele Apostolilor, „sunetul” care a umplut „casa” spirituală a lui Petru era un „vânt năvalnic și puternic”, care, în Ezechiel treizeci și șapte, venea din cele patru vânturi ale Islamului.

> Un glas de vuiet din cetate, un glas din Templu, glasul Domnului care răsplătește vrăjmașilor Săi. Isaia 66:6.

De pe strada pe care Domnul nostru a fost răstignit, Mângâietorul îi comunică mai întâi „glasului” celui ce strigă în pustie ce anume trebuie să fie mesajul. Apoi oastea puternică, care este templul ce a fost ridicat, preînchipuită în mișcarea de început din 1798 până în 1844, amplifică strigătul. Mișcarea oștii puternice, pe măsură ce proclamă strigătul Islamului, conduce la al treilea „glas”, care identifică glasul judecății lui Dumnezeu asupra Statelor Unite pentru promulgarea legii duminicale. Acolo Domnul aduce răsplătire. Cele trei glasuri sunt guvernate în cadrul structurii istoriei ascunse a celor șapte tunete, care reprezintă literele inițiale, mediane și finale ale cuvântului ebraic care a fost creat de Lingvistul Minunat și este tradus ca „adevăr”. Așa ceva nu poate fi născocit!

În acord cu istoria profetică pe care am identificat-o până acum, Isaia abordează apoi nașterea unui neam.

> Înainte de a intra în durerile nașterii, a născut; înainte de a-i veni durerea, a fost izbăvită de un copil de parte bărbătească. Cine a auzit așa ceva? Cine a văzut asemenea lucruri? Se va face oare pământul să nască într-o singură zi? Sau se va naște un neam dintr-odată? Căci de îndată ce Sionul a intrat în durerile nașterii, și-a născut copiii. Voi aduce Eu până la soroc și să nu fac să se nască? zice Domnul; voi face Eu să se nască și voi închide pântecele? zice Dumnezeul tău. Isaia 66:7-9.

Națiunea care se naște înainte ca femeia să intre în durerile nașterii zăcea de curând pe stradă, moartă și uscată, în timp ce întreaga lume se bucura de împrejurările ei. Dar când cei doi martori au stat în picioare, cei ce se bucuraseră de moartea lor s-au înfricoșat. Odată ce trupurile omorâte, moarte și uscate, se ridică în picioare ca o națiune, toți cei ce iubesc Ierusalimul se vor bucura atunci împreună cu ea. Între cei ce iubesc Ierusalimul se numără nu numai națiunea celor o sută patruzeci și patru de mii, ci și cealaltă turmă a lui Dumnezeu, care atunci este chemată afară din Babilon. Învierea din dezamăgirea de la 18 iulie 2020 este înfăptuită prin venirea Mângâietorului, care va face ca "oasele" moarte și uscate "să înflorească precum iarba."

> Bucurați-vă împreună cu Ierusalimul și veseliți-vă cu el, toți cei ce-l iubiți; tresăltați de bucurie împreună cu el, toți cei ce l-ați jelit, ca să sugeți și să vă săturați din sânul mângâierilor lui; ca să sugeți din belșug și să vă desfătați de prisosința slavei lui. Căci așa zice Domnul: Iată, voi întinde spre el pacea ca un râu și slava neamurilor ca un șuvoi năvalnic; atunci veți suge, veți fi purtați pe brațe și dezmierdați pe genunchi. Cum mângâie pe cineva mama sa, așa vă voi mângâia Eu; și veți fi mângâiați în Ierusalim. Când veți vedea acestea, inima voastră se va bucura, iar oasele voastre vor înverzi ca iarba; și mâna Domnului se va face cunoscută față de slujitorii Săi, iar indignarea Lui împotriva vrăjmașilor Săi. Isaia 66:10-14.

Alfa și Omega așază încheierea ultimei narațiuni a lui Isaia chiar acolo de unde a pornit la început, prin identificarea venirii Mângâietorului. Iar, ca întotdeauna, orice mesaj care reprezintă solia lui Ilie se înscrie în contextul în care Domnul lovește pământul cu blestem.

> Căci, iată, Domnul va veni cu foc și cu carele Sale ca un vârtej, ca să-Și verse mânia cu urgie și mustrarea Sa cu flăcări de foc. Căci prin foc și prin sabia Sa va ține judecată Domnul cu toată făptura; și cei uciși de Domnul vor fi mulți. Cei ce se sfințesc și se curățesc în grădini, înapoia unui copac din mijloc, mâncând carnea porcului, urâciunea și șoarecele, vor fi mistuiți împreună, zice Domnul. Căci Eu le cunosc faptele și gândurile: va veni vremea când voi aduna toate neamurile și limbile; și vor veni și vor vedea slava Mea. Isaia 66:15-18.

Adventiștii laodiceeni nechibzuiți, care se află în spatele "pomului" cunoștinței binelui și răului, care este "în mijlocul" "grădinii" Edenului, pretind că se sfințesc și se curățesc, în timp ce, de fapt, mănâncă învățăturile necurate ale Babilonului și se ascund, precum Adam și Eva, din pricina păcatelor pe care le-au iubit prea mult ca să renunțe la ele. Vor fi mistuiți împreună cu toate celelalte neamuri. Ei sunt puși în contrast cu cei înțelepți, care vor fi un "semn". "Semnul" este "stindardul", care reprezintă Sabatul, care este semnul Domnului Dumnezeului tău, al Celui ce cu adevărat Își sfințește poporul.

> De aceea, copiii lui Israel vor păzi Sabatul, ca să-l păzească din neam în neam, ca un legământ veșnic. Acesta este un semn între Mine și copiii lui Israel pentru totdeauna: căci în șase zile Domnul a făcut cerul și pământul, iar în ziua a șaptea S-a odihnit și S-a înviorat. Exodul 31:16, 17.

Cei înțelepți nu se ascund în spatele unui pom al mărturisirii de credință, ci sunt înălțați ca un stindard, prezentând slava lui Dumnezeu în scenele finale ale marii controverse. Slava Sa este caracterul Său, iar elementul caracterului Său pe care ei îl reprezintă înaintea lumii este Alfa și Omega, începutul și sfârșitul, Cel dintâi și Cel de pe urmă, care este reprezentat ca „Adevărul”.

> Și voi pune un semn între ei, și voi trimite dintre ei pe cei ce vor scăpa către neamuri, la Tarșiș, Pul și Lud, cei ce întind arcul, la Tubal și Iavan, spre insulele cele depărtate, care n-au auzit de faima Mea, nici n-au văzut slava Mea; și ei vor vesti slava Mea între neamuri. Și vor aduce pe toți frații voștri, ca dar Domnului, din toate neamurile, pe cai și în care, în lectici, pe catâri și pe dobitoace iuți, la muntele Meu cel sfânt, Ierusalim, zice Domnul, după cum fiii lui Israel aduc un dar într-un vas curat în casa Domnului. Și voi lua și dintre ei ca preoți și leviți, zice Domnul. Căci, după cum cerurile cele noi și pământul cel nou, pe care le voi face, vor rămâne înaintea Mea, zice Domnul, tot așa vor rămâne sămânța voastră și numele vostru. Și se va întâmpla că, de la o lună nouă la alta și de la un sabat la altul, va veni tot trupul să se închine înaintea Mea, zice Domnul. Și vor ieși și vor privi la trupurile moarte ale oamenilor care au păcătuit împotriva Mea; căci viermele lor nu va muri, nici focul lor nu se va stinge; și vor fi o pricină de groază pentru tot trupul. Isaia 66:16-24.

Narațiunea profetică finală a lui Isaia începe cu sosirea Mângâietorului în iulie 2023, iar narațiunea se încheie exact acolo unde a început. Aceasta își face apariția în istoria ascunsă a celor șapte tunete, desigilată chiar înainte de închiderea timpului de probă. Ea identifică repetarea mișcării millerite de la început cu istoria mișcării celor o sută patruzeci și patru de mii de la sfârșit. Ea reprezintă mesajul blestemului care însoțește solia lui Ilie ca solia lucrării profetice a Islamului de a mânia neamurile, așa cum această lucrare este folosită de Domnul pentru a aduce judecată 'mai întâi' asupra Statelor Unite pentru o lege duminicală și 'la urmă' asupra întregii lumi, pentru aceeași răzvrătire.

Vom continua analiza noastră a ultimei narațiuni a lui Isaia în articolul următor.

Back to Articles