Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Sixty-One

Cartea lui Daniel - Numărul o sută șaizeci și unu

Rome’s Role in Establishing the Vision of Bible Prophecy: A Detailed Examination of Daniel Chapter Eleven

Rolul Romei în stabilirea viziunii profeției biblice: o examinare amănunțită a capitolului al unsprezecelea din Daniel

Author

Jeff Pippenger

Published

March 27, 2024

Formats

PDF
Word

The vision of Daniel chapter eleven, is the main point of reference for all the visions of Bible prophecy, and the vision of chapter eleven is established by the symbol of Rome.

Vedenia din capitolul al unsprezecelea al lui Daniel este principalul punct de referință pentru toate vedeniile profeției biblice, iar vedenia din capitolul al unsprezecelea este stabilită prin simbolul Romei.

> And in those times there shall many stand up against the king of the south: also the robbers of thy people shall exalt themselves to establish the vision; but they shall fall. Daniel 11:14.

> Și în acele vremuri mulți se vor ridica împotriva împăratului de la miazăzi; de asemenea, tâlhari din poporul tău se vor înălța ca să împlinească vedenia; dar vor cădea. Daniel 11:14.

Jones addresses the previous verse as follows:

Jones tratează versetul anterior după cum urmează:

> “When the Amorites had filled up the measure of their iniquity, their place was given to Israel, the people of God. When Israel, following the way of the heathen, filled also the cup of iniquity, God brought up the kingdom of Babylon, and took all away. When Babylon had filled up the cup of its iniquity, the power was transferred to Persia. And when the angel was turned away by the wickedness of the Persians, then the prince of Grecia comes in and sweeps it away.”

> Când amoriții și-au umplut măsura fărădelegii, locul lor a fost dat lui Israel, poporul lui Dumnezeu. Când Israel, urmând calea păgânilor, a umplut, de asemenea, paharul fărădelegii, Dumnezeu a ridicat împărăția Babilonului și a luat totul. Când Babilonul și-a umplut paharul fărădelegii, stăpânirea a trecut la Persia. Iar când îngerul a fost respins de răutatea perșilor, atunci vine căpetenia Greciei și o spulberă.

> “And how long was the power of Grecia to continue? When was it to be broken? ‘When the transgressors were come to the full.’ That nation stands until it has filled up the measure of its iniquity, and then the power is transferred to another kingdom. That power to which it was transferred was the Roman, as we learn from Daniel 11:14. ‘And in those times there shall many stand up against the king of the south; also the robbers of thy people shall exalt themselves to establish the vision; but they shall fall.’ This nation is pointed out as a nation of robbers—the children of robbers, as says the margin of the text.

> Și până când avea să dăinuiască puterea Greciei? Când avea să fie frântă? „Când nelegiuiții vor fi ajuns la culme.” Acea națiune dăinuie până când își umple măsura nelegiuirii, iar apoi puterea este transferată unei alte împărății. Puterea aceea căreia i-a fost transferată era cea romană, după cum învățăm din Daniel 11:14. „Și în vremurile acelea se vor ridica mulți împotriva împăratului de la miazăzi; de asemenea, jefuitorii poporului tău se vor înălța ca să statornicească vedenia; dar vor cădea.” Această națiune este indicată ca o națiune de jefuitori - fiii jefuitorilor, după cum spune nota marginală a textului.

> “These are the ones to whom the kingdom is now given, and what for?—‘The children of robbers shall exalt themselves to establish the vision.’ When this nation comes upon the scene, then there enters that which establishes the vision, that which is one great object of the vision, the one chief landmark in the line of vision which God has given through the prophets for all time.” A. T. Jones, The Columbian Year and the Meaning of the Four Centuries, 6.

> Acestora li se dă acum împărăția, iar pentru ce? — „Copiii tâlharilor se vor înălța ca să întărească vedenia.” Când această națiune apare pe scenă, atunci își face intrarea ceea ce întărește vedenia, ceea ce este un mare obiect al vedeniei, reperul principal pe linia vedeniei pe care Dumnezeu a dat-o prin profeți pentru toate timpurile. A. T. Jones, Anul Columbian și semnificația celor patru secole, 6.

Jones says when the Roman power “comes upon the scene, then there enters that which establishes the” … “line of vision which God has given through the prophets for all time.” In Miller’s history the Protestants taught, as Laodicea Adventism now does, that the robbers of thy people represent Antiochus Epiphanes, a Seleucid king who ruled from 175 to 164 BC. He was a member of the Seleucid dynasty, which was one of the Greek successor states which came out of the breakup of Alexander the Great’s empire. The disagreement over this issue was so specific in Millerite history, that the identification of Antiochus Epiphanes is represented upon the 1843 pioneer chart.

Jones afirmă că, atunci când puterea romană „intră în scenă, atunci își face intrarea ceea ce stabilește” ... „linia viziunii pe care Dumnezeu a dat-o prin profeți pentru toate veacurile.” În istoria millerită, protestanții susțineau, așa cum face acum adventismul laodicean, că tâlharii poporului tău îl reprezintă pe Antioh Epifanes, un rege seleucid care a domnit între 175 și 164 î.Hr. El a fost membru al dinastiei seleucide, care a constituit unul dintre statele succesoare grecești ieșite din destrămarea imperiului lui Alexandru cel Mare. Dezacordul asupra acestei chestiuni a fost atât de specific în istoria millerită, încât identificarea lui Antioh Epifanes este reprezentată pe diagrama pionieră din 1843.

The reference to Antiochus on the chart represents the only reference to something that is not found in God’s prophetic Word. It is there to refute the false teachings of the Protestants of that period, which is now the false teaching of Laodicean Adventism. Whether William Miller understood the depth of importance in understanding that Rome is the earthly power that establishes the “line of vision which God has given through the prophets for all time,” is doubtful, but it was clear enough to soundly defend the fact that Rome establishes the vision.

Referirea la Antiohus din diagramă reprezintă singura referire la ceva ce nu se găsește în Cuvântul profetic al lui Dumnezeu. Ea se află acolo pentru a respinge învățăturile false ale protestanților din acea perioadă, care sunt acum învățătura falsă a adventismului laodicean. Dacă William Miller a înțeles adâncimea importanței faptului că Roma este puterea pământească ce stabilește „linia de viziune pe care Dumnezeu a dat-o prin profeți pentru toate timpurile”, este îndoielnic, dar a fost destul de clar pentru a apăra în mod temeinic faptul că Roma stabilește viziunea.

> Where there is no vision, the people perish: but he that keepeth the law, happy is he. Proverbs 28:14.

> Unde nu este nicio vedenie, poporul piere; dar fericit este cel ce păzește legea. Proverbe 28:14.

Solomon recorded that where there is no vision, the people perish, and the Hebrew word “vision,” in verse fourteen is the same as in Solomon’s proverb. The vision is a life-or-death proposition, and the “vision” is established by the symbol of Rome. The word “vision” in verse fourteen, is the same word for vision in Habakkuk, chapter two.

Solomon a consemnat că acolo unde nu este vedenie, poporul piere, iar cuvântul ebraic „vedenie” din versetul paisprezece este același cu cel din proverbul lui Solomon. Vedenia este o chestiune de viață și de moarte, iar „vedenia” este stabilită prin simbolul Romei. Cuvântul „vedenie” din versetul paisprezece este același cu cel pentru vedenie din Habacuc, capitolul doi.

> I will stand upon my watch, and set me upon the tower, and will watch to see what he will say unto me, and what I shall answer when I am reproved. And the Lord answered me, and said, Write the vision, and make it plain upon tables, that he may run that readeth it. For the vision is yet for an appointed time, but at the end it shall speak, and not lie: though it tarry, wait for it; because it will surely come, it will not tarry. Habakkuk 2:1–3.

> Voi sta la straja mea, mă voi așeza pe turn și voi veghea să văd ce-mi va spune și ce voi răspunde când voi fi mustrat. Și Domnul mi-a răspuns și a zis: Scrie vedenia și fă-o lămurită pe tăblițe, ca să alerge cel ce o citește. Căci vedenia este încă pentru un timp hotărât, dar la sfârșit va vorbi și nu va minți; chiar dacă întârzie, așteapt-o, căci va veni negreșit, nu va zăbovi. Habacuc 2:1-3.

The word “reproved” in verse one, means “argued with”. William Miller was the watchman that was set upon the tower in the history of the movement of the first and second angels, and when in prophetic symbolism he asked what he should answer in the debate of his history, he was told to write the vision, which is established by the symbol of Rome. In agreement with this fact, when the Millerites produced the 1843 pioneer chart in fulfillment of these three verses of Habakkuk, they gave reference to the very heart of the debate they engaged in. They no doubt, did not understand that their referencing to the foolish argument that Antiochus Epiphanes was the power who established the vision represents the debate of Habakkuk chapter two, but Sister White said that chart was “directed by the hand of the Lord, and should not be altered,” so the reference to the debate on the chart was from God’s hand.

Cuvântul „reproved” din versetul întâi înseamnă „a fi combătut”. William Miller a fost străjerul așezat pe turn în istoria mișcării primului și celui de-al doilea înger, iar când, în simbolism profetic, a întrebat ce ar trebui să răspundă în dezbaterea legată de istoria sa, i s-a spus să scrie vedenia, care este stabilită prin simbolul Romei. În acord cu acest fapt, când milleriții au întocmit diagrama pionieră din 1843, în împlinirea acestor trei versete din Habacuc, au făcut trimitere la chiar miezul controversei în care erau angajați. Fără îndoială, ei nu au înțeles că trimiterea lor la argumentul nebunesc potrivit căruia Antioh Epifanes era puterea care a stabilit vedenia reprezintă dezbaterea din capitolul doi al lui Habacuc, dar Sora White a spus că acea diagramă a fost „îndrumată de mâna Domnului și nu trebuia modificată”, așadar trimiterea la dezbatere de pe diagramă era din mâna lui Dumnezeu.

The Millerites came to correctly understand that the first disappointment on April 19, 1844 initiated the tarrying time, referenced by Habakkuk and also Matthew’s parable of the ten virgins. They also came to understand that those two prophecies were directly connected with Ezekiel chapter twelve, where Ezekiel identifies a period of time where the effect of every vision will occur. That word “vision”, is the same Hebrew word we are now considering. This is why Jones is correct when he states, “When” Rome “comes upon the scene, then there enters that which establishes the vision, that which is one great object of the vision, the one chief landmark in the line of vision which God has given through the prophets for all time.” Rome establishes the entire vision of God’s prophetic Word, and more specifically it is Rome that the entire structure of chapter eleven is built upon.

Milleriții au ajuns să înțeleagă în mod corect că prima dezamăgire, din 19 aprilie 1844, a inițiat timpul de întârziere, la care se face referire atât în Habacuc, cât și în parabola celor zece fecioare din Matei. Ei au ajuns, de asemenea, să înțeleagă că aceste două profeții erau legate în mod direct de capitolul doisprezece din Ezechiel, unde Ezechiel identifică o perioadă de timp în care împlinirea fiecărei vedenii va avea loc. Cuvântul „vedenie” este același cuvânt ebraic pe care îl avem acum în vedere. De aceea Jones are dreptate când afirmă: „Când” Roma „intră în scenă, atunci intervine ceea ce întemeiază vedenia, ceea ce constituie un mare obiect al vedeniei, principalul reper de seamă în linia vedeniei pe care Dumnezeu a dat-o prin profeți pentru toate timpurile.” Roma întemeiază întreaga vedenie a Cuvântului profetic al lui Dumnezeu și, mai precis, Roma este aceea pe care este clădită întreaga structură a capitolului unsprezece.

When Sister White refers to the final fulfillment of chapter eleven of Daniel and states that “much of the history that has taken place in fulfillment of this prophecy will be repeated,” she is identifying that the histories of chapter eleven that had already been fulfilled typified the final verses of Daniel chapter eleven. The subject of the final verses of chapter eleven is the king of the north, who there represents modern Rome. Therefore, the histories of Daniel chapter eleven, that are repeated, are histories that represent Rome.

Când sora White face referire la împlinirea finală a capitolului unsprezece din Daniel și afirmă că „o mare parte din istoria care a avut loc în împlinirea acestei profeții se va repeta”, ea arată că istoriile din capitolul unsprezece care fuseseră deja împlinite prefigurau versetele finale ale capitolului unsprezece din Daniel. Subiectul versetelor finale ale capitolului unsprezece este împăratul de la miazănoapte, care acolo reprezintă Roma modernă. Prin urmare, istoriile din capitolul unsprezece din Daniel, care se repetă, sunt istorii care reprezintă Roma.

In the last six verses of chapter eleven modern Rome (the king of the north), conquers three geographical powers. In verse forty he conquers the king of the south (the former Soviet Union in 1989), the glorious land (the United States at the soon coming Sunday law), and Egypt (the entire world as represented by the United Nations.) In Daniel eleven pagan Rome is represented as conquering three geographical powers in order to capture the then-known world, and then papal Rome is represented as conquering three geographical powers in order to capture the earth.

În ultimele șase versete ale capitolului unsprezece, Roma modernă (împăratul de la miazănoapte) cucerește trei puteri geografice. În versetul patruzeci, el cucerește pe împăratul de la miazăzi (fosta Uniune Sovietică, în 1989), Țara cea Glorioasă (Statele Unite, la apropiata lege duminicală) și Egiptul (întreaga lume, reprezentată de Organizația Națiunilor Unite). În Daniel, capitolul unsprezece, Roma păgână este reprezentată ca cucerind trei puteri geografice în vederea cuceririi lumii cunoscute pe atunci, iar apoi Roma papală este reprezentată ca cucerind trei puteri geografice în vederea cuceririi pământului.

Pagan Rome is first mentioned in the chapter in verse fourteen, in order to identify it as the symbol that establishes the vision, but its rise to power is not addressed until verse sixteen. Alexander the Great’s kingdom was divided into four parts in fulfillment of God’s prophetic Word, but those four parts quickly consolidated into two primary antagonists that are identified as either the king of the south or the king of the north in the prophetic narrative that continues to the conclusion of the chapter. In verse fourteen the rising power of Rome is mentioned as the power that would establish the vision, but the subjects that are being addressed are the struggles between the remnants of Alexander’s kingdom as represented by the kings of the north and the south.

Roma păgână este menționată pentru prima dată în capitol, în versetul paisprezece, pentru a fi identificată drept simbolul care întărește viziunea, însă ascensiunea ei la putere nu este tratată decât în versetul șaisprezece. Împărăția lui Alexandru cel Mare a fost împărțită în patru părți, în împlinirea Cuvântului profetic al lui Dumnezeu, dar acele patru părți s-au consolidat curând în doi antagoniști principali, care sunt identificați în narațiunea profetică ce continuă până la încheierea capitolului fie ca împăratul de la miazăzi, fie ca împăratul de la miazănoapte. În versetul paisprezece, puterea în ascensiune a Romei este menționată ca puterea care avea să întărească viziunea, însă subiectele care sunt tratate sunt luptele dintre rămășițele împărăției lui Alexandru, așa cum sunt ele reprezentate de împărații de la miazănoapte și de la miazăzi.

In verse fifteen, those two kings are still engaged in their struggle, and the king of the north is prevailing. But in verse sixteen Rome arrives and the verse says, “But he that cometh against him,” meaning that when Rome comes against the northern king who has just been prevailing over the southern king, the king of the north will be unable to stand against Rome. Rome prevails, and in verse sixteen, Rome was also to stand in the glorious land of Judah. In verse seventeen Rome shall “set his face to enter with the strength of his whole kingdom.” He took the northern king who was unable to stand before him, then he took Judah, then he entered into Egypt.

În versetul cincisprezece, cei doi regi sunt încă angajați în lupta lor, iar regele din nord iese biruitor. Dar în versetul șaisprezece sosește Roma, iar versetul spune: „Iar cel ce vine împotriva lui”, însemnând că atunci când Roma vine împotriva regelui din nord, care tocmai îl biruise pe regele din sud, regele din nord nu va putea să-i stea împotrivă Romei. Roma biruie, iar în versetul șaisprezece Roma urma, de asemenea, să stea în țara cea slăvită a lui Iuda. În versetul șaptesprezece, Roma își va îndrepta fața să intre cu tăria întregii sale împărății. El l-a luat pe regele din nord, care nu a putut să-i stea împotrivă; apoi a luat Iuda, apoi a intrat în Egipt.

> And in those times there shall many stand up against the king of the south: also the robbers of thy people shall exalt themselves to establish the vision; but they shall fall. So the king of the north shall come, and cast up a mount, and take the most fenced cities: and the arms of the south shall not withstand, neither his chosen people, neither shall there be any strength to withstand. But he that cometh against him shall do according to his own will, and none shall stand before him: and he shall stand in the glorious land, which by his hand shall be consumed. He shall also set his face to enter with the strength of his whole kingdom, and upright ones with him; thus shall he do: and he shall give him the daughter of women, corrupting her: but she shall not stand on his side, neither be for him. Daniel 11:14–17.

> Și în acele vremuri mulți se vor ridica împotriva împăratului de la miazăzi; ba chiar jefuitorii poporului tău se vor înălța ca să împlinească vedenia, dar vor cădea. Atunci va veni împăratul de la miazănoapte, va ridica întărituri de asediu și va lua cele mai întărite cetăți; iar oștirile de la miazăzi nu vor putea sta împotrivă, nici oastea lui aleasă, nici nu va fi vreo putere care să stea împotrivă. Dar cel ce vine împotriva lui va face după voia sa și nimeni nu i se va putea împotrivi; și va sta în țara cea slăvită, care prin mâna lui va fi mistuită. Își va îndrepta de asemenea fața ca să intre cu tăria întregii lui împărății, și cei drepți împreună cu el; așa va face: și îi va da fiica femeilor, spre a o corupe; dar ea nu va sta de partea lui, nici nu va fi pentru el. Daniel 11:14-17.

The conquering illustrated in these verses is a fulfillment of Daniel chapter eight.

Cucerirea ilustrată în aceste versete este o împlinire a capitolului al optulea din Daniel.

> And out of one of them came forth a little horn, which waxed exceeding great, toward the south, and toward the east, and toward the pleasant land. Daniel 8:9.

> Și dintr-una dintre ele a ieșit un corn mic, care s-a mărit peste măsură spre miazăzi, spre răsărit și spre țara cea plăcută. Daniel 8:9.

The little horn of verse nine is pagan Rome, and verse nine identifies, in agreement with verses fourteen through seventeen of chapter eleven, that pagan Rome would conquer three geographical entities as it took control of the world. Those entities were the south (Egypt), the east (Syria, the king of the north) and the pleasant land (Judah). The history of verses sixteen and seventeen are typifying the historical three-step conquering of modern Rome in verses forty through forty-three, for as Sister White stated, “Much of the history that has taken place in fulfillment of this prophecy will be repeated.”

Cornul cel mic din versetul al nouălea este Roma păgână, iar versetul al nouălea indică, în acord cu versetele paisprezece până la șaptesprezece din capitolul unsprezece, că Roma păgână avea să cucerească trei entități geografice pe măsură ce prelua controlul asupra lumii. Aceste entități erau miazăziul (Egiptul), răsăritul (Siria, împăratul de la miazănoapte) și Țara cea plăcută (Iuda). Istoria din versetele șaisprezece și șaptesprezece tipifică cucerirea istorică, în trei etape, a Romei moderne din versetele patruzeci până la patruzeci și trei, căci, după cum a afirmat Sora White: „O mare parte din istoria care a avut loc în împlinirea acestei profeții se va repeta.”

> “Although Egypt could not stand before Antiochus, the king of the north, Antiochus could not stand before the Romans, who now came against him. No kingdoms were longer able to resist this rising power. Syria was conquered, and added to the Roman empire, when Pompey, BC 65, deprived Antiochus Asiaticus of his possessions, and reduced Syria to a Roman province.

> „Deși Egiptul nu a putut sta înaintea lui Antiohus, împăratul de la miazănoapte, Antiohus n-a putut sta înaintea romanilor, care acum veneau împotriva lui. Nicio împărăție nu mai era în stare să se împotrivească acestei puteri în ascensiune. Siria a fost cucerită și adăugată Imperiului Roman, când Pompei, în anul 65 î.Hr., l-a lipsit pe Antiohus Asiaticus de posesiunile sale și a redus Siria la rangul de provincie romană.”

> “The same power was also to stand in the Holy Land, and consume it. Rome became connected with the people of God, the Jews, by alliance, BC 162, from which date it holds a prominent place in the prophetic calendar. It did not, however, acquire jurisdiction over Judea by actual conquest till BC 63; and then in the following manner.

> „Aceeași putere urma, de asemenea, să stea în Țara Sfântă și s-o mistuie. Roma a ajuns să fie legată de poporul lui Dumnezeu, iudeii, prin alianță, în anul 162 î.Hr., dată de la care ocupă un loc de seamă în calendarul profetic. Totuși, ea nu a dobândit jurisdicție asupra Iudeii prin cucerire efectivă decât în anul 63 î.Hr.; și aceasta în felul următor.

> “On Pompey’s return from his expedition against Mithridates, king of Pontus, two competitors, Hyrcanus and Aristobulus, were struggling for the crown of Judea. Their cause came before Pompey, who soon perceived the injustice of the claims of Aristobulus, but wished to defer decision in the matter till after his long-desired expedition into Arabia, promising then to return, and settle their affairs as should seem just and proper. Aristobulus, fathoming Pompey’s real sentiments, hastened back to Judea, armed his subjects, and prepared for a vigorous defense, determined, at all hazards, to keep the crown, which he foresaw would be adjudicated to another. Pompey closely followed the fugitive. As he approached Jerusalem, Aristobulus, beginning to repent of his course, came out to meet him, and endeavored to accommodate matters by promising entire submission and large sums of money. Pompey, accepting this offer, sent Gabinius, at the head of a detachment of soldiers, to receive the money. But when that lieutenant-general arrived at Jerusalem, he found the gates shut against him, and was told from the top of the walls that the city would not stand to the agreement.

> La întoarcerea lui Pompei din expediția împotriva lui Mitridate, regele Pontului, doi pretendenți, Hircan și Aristobul, se luptau pentru coroana Iudeei. Cauza lor a fost adusă înaintea lui Pompei, care a înțeles curând nedreptatea pretențiilor lui Aristobul, dar a dorit să amâne hotărârea în această privință până după expediția sa mult dorită în Arabia, promițând că va reveni atunci și le va rândui treburile precum i se va părea drept și cuvenit. Aristobul, pătrunzând adevăratele sentimente ale lui Pompei, s-a grăbit înapoi în Iudeea, și-a înarmat supușii și s-a pregătit pentru o apărare viguroasă, hotărât, cu orice preț, să păstreze coroana, pe care prevăzuse că va fi adjudecată altuia. Pompei l-a urmat îndeaproape pe fugar. Pe măsură ce se apropia de Ierusalim, Aristobul, începând să se căiască de calea pe care apucase, i-a ieșit în întâmpinare și a căutat să ajungă la o învoială, promițând supunere deplină și sume mari de bani. Pompei, primind această ofertă, l-a trimis pe Gabinius, în fruntea unui detașament de soldați, să primească banii. Dar când acel locotenent-general a ajuns la Ierusalim, a găsit porțile închise în fața lui și i s-a spus de pe ziduri că cetatea nu va respecta învoiala.

> “Pompey, not to be deceived in this way with impunity, put Aristobulus, whom he had retained with him, in irons, and immediately marched against Jerusalem with his whole army. The partisans of Aristobulus were for defending the place; those of Hyrcanus, for opening the gates. The latter being in the majority, and prevailing, Pompey was given free entrance into the city. Whereupon the adherents of Aristobulus retired to the mountain of the temple, as fully determined to defend that place as Pompey was to reduce it. At the end of three months a breach was made in the wall sufficient for an assault, and the place was carried at the point of the sword. In the terrible slaughter that ensued, twelve thousand persons were slain. It was an affecting sight, observes the historian, to see the priests, engaged at the time in divine service, with calm hand and steady purpose pursue their accustomed work, apparently unconscious of the wild tumult, though all around them their friends were given to the slaughter, and though often their own blood mingled with that of their sacrifices.

> Pompei, nevrând să lase nepedepsită o asemenea înșelăciune, l-a pus în lanțuri pe Aristobul, pe care îl reținuse la sine, și îndată a pornit împotriva Ierusalimului cu întreaga sa armată. Partizanii lui Aristobul erau pentru apărarea cetății; cei ai lui Hircan, pentru deschiderea porților. Aceștia din urmă, fiind majoritari și impunându-se, i-au dat lui Pompei intrare liberă în cetate. Drept care adepții lui Aristobul s-au retras pe muntele templului, la fel de hotărâți să apere acel loc pe cât era Pompei de hotărât să-l supună. La capătul a trei luni s-a făcut în zid o breșă îndeajuns de mare pentru un asalt, iar locul a fost cucerit la tăișul sabiei. În măcelul cumplit care a urmat, douăsprezece mii de persoane au fost ucise. A fost o priveliște mișcătoare, observă istoricul, să-i vezi pe preoți, angajați atunci în slujba divină, urmându-și cu mână liniștită și hotărâre statornică lucrarea lor obișnuită, părând neconștienți de tumultul sălbatic, deși pretutindeni în jurul lor prietenii lor erau dați măcelului și, adesea, chiar sângele lor se amesteca cu sângele jertfelor lor.

> “Having put an end to the war, Pompey demolished the walls of Jerusalem, transferred several cities from the jurisdiction of Judea to that of Syria, and imposed tribute on the Jews. Thus for the first time was Jerusalem placed by conquest in the hands of that power which was to hold the ‘glorious land’ in its iron grasp till it had utterly consumed it.

> După ce a pus capăt războiului, Pompei a dărâmat zidurile Ierusalimului, a trecut mai multe cetăți de sub jurisdicția Iudeei sub aceea a Siriei și a impus iudeilor tribut. Astfel, pentru întâia oară, Ierusalimul a fost dat, prin cucerire, în mâinile acelei puteri care avea să țină 'țara cea slăvită' în strânsoarea sa de fier până când avea s-o mistuie cu desăvârșire.

> “‘VERSE 17. He shall also set his face to enter with the strength of his whole kingdom, and upright ones with him; thus shall he do: and he shall give him the daughter of women, corrupting her: but she shall not stand on his side, neither be for him.’

> 'VERSETUL 17. El își va îndrepta de asemenea fața să intre cu tăria întregii sale împărății, și cei drepți împreună cu el; așa va face: și i-o va da pe fiica femeilor, spre a o corupe; dar ea nu va sta de partea lui, nici nu va fi pentru el.'

> “Bishop Newton furnishes another reading for this verse, which seems more clearly to express the sense, as follows: ‘He shall also set his face to enter by force the whole kingdom.’ Verse 16 brought us down to the conquest of Syria and Judea by the Romans. Rome had previously conquered Macedon and Thrace. Egypt was now all that remained of the ‘whole kingdom’ of Alexander, not brought into subjection to the Roman power, which power now set its face to enter by force into that country.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 258–260.

> Episcopul Newton oferă o altă variantă de lectură pentru acest verset, care pare să exprime mai limpede sensul, după cum urmează: „El își va îndrepta de asemenea fața să pătrundă cu forța în întreaga împărăție.” Versetul 16 ne-a adus până la cucerirea Siriei și a Iudeei de către romani. Roma cucerise mai înainte Macedonia și Tracia. Egiptul era acum tot ceea ce mai rămăsese din „întreaga împărăție” a lui Alexandru; el nu fusese adus sub supunerea puterii romane, putere care își îndrepta acum fața să pătrundă cu forța în acea țară. Uriah Smith, Daniel și Apocalipsa, 258-260.

We have already noted, more than once in these articles, how verse thirty and thirty-one of Daniel eleven align with verses forty and forty-one, and the history of verses thirty and thirty-one also aligns with the plucking up of three horns.

Am observat deja, de mai multe ori în aceste articole, cum versetele treizeci și treizeci și unu din Daniel unsprezece se aliniază cu versetele patruzeci și patruzeci și unu, iar istoria versetelor treizeci și treizeci și unu se aliniază, de asemenea, cu smulgerea a trei coarne.

> I considered the horns, and, behold, there came up among them another little horn, before whom there were three of the first horns plucked up by the roots: and, behold, in this horn were eyes like the eyes of man, and a mouth speaking great things. … And of the ten horns that were in his head, and of the other which came up, and before whom three fell; even of that horn that had eyes, and a mouth that spake very great things, whose look was more stout than his fellows. Daniel 7:8, 20.

> Am luat seama la coarne și, iată, a ieșit dintre ele un alt corn mic, înaintea căruia trei dintre cele dintâi coarne au fost smulse din rădăcini; și iată, în acest corn erau ochi ca ochii unui om și o gură care rostea lucruri mari. … Și despre cele zece coarne care erau în capul lui și despre celălalt care s-a ridicat, înaintea căruia au căzut trei; chiar despre cornul acela care avea ochi și o gură ce rostea lucruri foarte mari, a cărui înfățișare era mai semeață decât a celorlalte. Daniel 7:8, 20.

Just as Daniel chapter eight, verse nine, represents the three geographical areas of conquering that established pagan Rome on the throne, so too, the plucking up of the horns (representing the Heruli, Ostrogoths and Vandals) represented the three geographical areas of conquering that established papal Rome on the throne. Both those histories align with verses forty to forty-three of Daniel eleven, and the plucking up of the three horns aligns with the history of verses thirty and thirty-one.

Așa cum, în Daniel, capitolul al optulea, versetul al nouălea, reprezintă cele trei zone geografice de cucerire care au așezat Roma păgână pe tron, tot astfel, smulgerea din rădăcini a coarnelor (reprezentând herulii, ostrogoții și vandalii) a reprezentat cele trei zone geografice de cucerire care au așezat Roma papală pe tron. Ambele aceste istorii se aliniază cu versetele patruzeci până la patruzeci și trei din Daniel, capitolul unsprezece, iar smulgerea din rădăcini a celor trei coarne se aliniază cu istoria din versetele treizeci și treizeci și unu.

> “‘VERSE 8. I considered the horns, and, behold, there came up among them another little horn, before whom there were three of the first horns plucked up by the roots; and, behold, in this horn were eyes like the eyes of man, and a mouth speaking great things.’

> 'VERSETUL 8. Am privit la coarne și, iată, s-a ridicat dintre ele un alt corn mic, înaintea căruia trei dintre cele dintâi coarne au fost smulse din rădăcini; și, iată, în acest corn erau ochi ca ochii unui om și o gură care rostea lucruri mari.'

> “Daniel considered the horns. Indications of a strange movement appeared among them. A little horn (at first little, but afterward more stout than its fellows) thrust itself up among them. It was not content quietly to find a place of its own, and fill it; it must thrust aside some of the others, and usurp their places. Three kingdoms were plucked up before it. This little horn, as we shall have occasion to notice more fully hereafter, was the papacy. The three horns plucked up before it were the Heruli, the Ostrogoths, and the Vandals. And the reason why they were plucked up was because they were opposed to the teaching and claims of the papal hierarchy, and hence to the supremacy in the church of the bishop of Rome.

> Daniel a luat aminte la coarne. S-au ivit între ele indicii ale unei mișcări stranii. Un corn mic (la început mic, dar apoi mai puternic decât celelalte) s-a ridicat între ele. Nu s-a mulțumit să-și afle liniștit un loc al său și să-l ocupe; trebuia să dea la o parte unele dintre celelalte și să le uzurpe locurile. Trei împărății au fost smulse dinaintea lui. Acest corn mic, după cum vom avea prilejul să observăm mai pe larg ulterior, a fost papalitatea. Cele trei coarne smulse dinaintea lui au fost Herulii, Ostrogoții și Vandalii. Iar motivul pentru care au fost smulse a fost acela că se împotriveau învățăturii și pretențiilor ierarhiei papale și, prin urmare, supremației în Biserică a episcopului Romei.

> “And ‘in this horn were eyes like the eyes of man, and a mouth speaking great things,’ the eyes, a fit emblem of the shrewdness, penetration, cunning, and foresight of the papal hierarchy; and the mouth speaking great things, a fit symbol of the arrogant claims of the bishops of Rome.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 132–134.

> Și „în acest corn erau ochi ca ochii unui om și o gură care vorbea lucruri mari”, ochii, o emblemă potrivită a iscusinței, pătrunderii, vicleniei și prevederii ierarhiei papale; iar gura care vorbea lucruri mari, un simbol potrivit al pretențiilor arogante ale episcopilor Romei. Uriah Smith, Daniel și Apocalipsa, 132-134.

It is Rome that establishes the vision of Bible prophecy, and especially the vision of Daniel chapter eleven. In that chapter much of the prophetic history that had been fulfilled before the Millerite movement was to be repeated in the last six verses of Daniel eleven. The conquering of three geographical obstacles that established both pagan and papal Rome upon the throne is represented in chapter eleven, and those two representations typify the time when modern Rome is again established upon the throne. It is Rome that establishes the vision, and Paul identifies that papal Rome is revealed in its time.

Roma este cea care stabilește viziunea profeției biblice și, în mod deosebit, viziunea din Daniel capitolul unsprezece. În acel capitol, mare parte din istoria profetică ce fusese împlinită înainte de mișcarea millerită urma să se repete în ultimele șase versete din Daniel unsprezece. Cucerirea a trei obstacole geografice care au așezat atât Roma păgână, cât și Roma papală pe tron este reprezentată în capitolul unsprezece, iar aceste două reprezentări preînchipuie timpul când Roma modernă este din nou așezată pe tron. Roma este cea care stabilește viziunea, iar Pavel identifică faptul că Roma papală este descoperită la vremea ei.

> Let no man deceive you by any means: for that day shall not come, except there come a falling away first, and that man of sin be revealed, the son of perdition; Who opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshipped; so that he as God sitteth in the temple of God, showing himself that he is God. Remember ye not, that, when I was yet with you, I told you these things? And now ye know what withholdeth that he might be revealed in his time. 2 Thessalonians 2:3–6.

> Nimeni să nu vă amăgească în niciun chip; căci ziua aceea nu va veni decât dacă mai întâi va veni apostazia și va fi descoperit omul fărădelegii, fiul pierzării; cel ce se împotrivește și se înalță mai presus de tot ce se numește Dumnezeu sau este obiect al închinării, încât el, ca Dumnezeu, se așază în templul lui Dumnezeu, arătându-se pe sine ca fiind Dumnezeu. Nu vă aduceți aminte că, pe când eram încă la voi, vă spuneam aceste lucruri? Și acum știți ce-l reține, pentru ca el să fie descoperit la vremea sa. 2 Tesaloniceni 2:3-6.

The papacy took the throne as the fifth kingdom of Bible prophecy in the year 538, and many who consider verse six, would no doubt assume that Paul means that “the Papacy would be revealed in 538.” This may be correct, but it is at minimum a secondary truth of what Paul was identifying. Paul, like all prophets is speaking more about the last days, than his own time period. He was referring to how the papacy would be revealed prophetically, for as a prophet he was in agreement with all the other prophets. Line upon line, those who have not the vision perish, and those who have not the vision, have not the vision because they do not know what establishes the vision. Knowing that Rome establishes the vision is a life-or-death understanding. Paul, in agreement with the other prophets is identifying that what reveals papal Rome, who is the Rome of the last days is “his time.” The prophetic “time” associated with Rome, is what reveals what and who Rome is.

Papalitatea a urcat pe tron ca a cincea împărăție a profeției biblice în anul 538, iar mulți care au în vedere versetul șase ar presupune, fără îndoială, că Pavel intenționează să spună că „Papalitatea avea să fie descoperită în 538”. Aceasta poate fi corect, dar este, în cel mai bun caz, un adevăr secundar în raport cu ceea ce identifica Pavel. Pavel, ca toți profeții, vorbește mai mult despre zilele de pe urmă decât despre propria sa epocă. El se referea la modul în care papalitatea avea să fie descoperită în mod profetic, căci, ca profet, era în acord cu toți ceilalți profeți. Rând după rând, cei ce nu au vedenia pier, iar cei ce nu au vedenia nu o au pentru că nu știu ce anume stabilește vedenia. A ști că Roma stabilește vedenia este o chestiune de viață și de moarte. Pavel, în acord cu ceilalți profeți, identifică faptul că ceea ce o dezvăluie pe Roma papală, care este Roma zilelor de pe urmă, este „vremea lui”. „Timpul” profetic asociat cu Roma este cel care dezvăluie ce este și cine este Roma.

We will continue this study in the next article.

Vom continua acest studiu în articolul următor.

> “The apostle Paul, in his second letter to the Thessalonians, foretold the great apostasy which would result in the establishment of the papal power. He declared that the day of Christ should not come, ‘except there come a falling away first, and that man of sin be revealed, the son of perdition; who opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshiped; so that he as God sitteth in the temple of God, showing himself that he is God.’ And furthermore, the apostle warns his brethren that ‘the mystery of iniquity doth already work.’ 2 Thessalonians 2:3, 4, 7. Even at that early date he saw, creeping into the church, errors that would prepare the way for the development of the papacy.

> Apostolul Pavel, în a doua sa epistolă către Tesaloniceni, a prevestit marea apostazie care avea să ducă la instaurarea puterii papale. El a declarat că ziua lui Hristos nu va veni „decât dacă mai întâi va veni lepădarea de credință și se va descoperi omul fărădelegii, fiul pierzării, care se împotrivește și se înalță mai presus de tot ce se numește Dumnezeu sau este vrednic de închinare; așa încât el, ca Dumnezeu, se așază în templul lui Dumnezeu, dându-se drept Dumnezeu.” Și, mai mult, apostolul își avertizează frații că „taina fărădelegii a și început să lucreze.” 2 Tesaloniceni 2:3, 4, 7. Chiar de pe atunci el a văzut cum se strecurau în biserică erori care aveau să pregătească drumul pentru dezvoltarea papalității.

> “Little by little, at first in stealth and silence, and then more openly as it increased in strength and gained control of the minds of men, ‘the mystery of iniquity’ carried forward its deceptive and blasphemous work. Almost imperceptibly the customs of heathenism found their way into the Christian church. The spirit of compromise and conformity was restrained for a time by the fierce persecutions which the church endured under paganism. But as persecution ceased, and Christianity entered the courts and palaces of kings, she laid aside the humble simplicity of Christ and His apostles for the pomp and pride of pagan priests and rulers; and in place of the requirements of God, she substituted human theories and traditions. The nominal conversion of Constantine, in the early part of the fourth century, caused great rejoicing; and the world, cloaked with a form of righteousness, walked into the church. Now the work of corruption rapidly progressed. Paganism, while appearing to be vanquished, became the conqueror. Her spirit controlled the church. Her doctrines, ceremonies, and superstitions were incorporated into the faith and worship of the professed followers of Christ.

> Puțin câte puțin, la început pe ascuns și în tăcere, iar apoi tot mai pe față, pe măsură ce își sporea puterea și câștiga stăpânire asupra minților oamenilor, «taina fărădelegii» își ducea înainte lucrarea amăgitoare și hulitoare. Aproape pe nesimțite, obiceiurile păgânismului și-au făcut loc în biserica creștină. Duhul compromisului și al conformismului a fost, pentru o vreme, ținut în frâu de cumplitele persecuții pe care biserica le-a îndurat sub păgânism. Dar, pe măsură ce persecuția a încetat și creștinismul a pătruns în curțile și palatele regilor, ea a lepădat smerita simplitate a lui Hristos și a apostolilor Săi pentru fastul și trufia preoților și cârmuitorilor păgâni; iar în locul cerințelor lui Dumnezeu a înlocuit cerințele lui Dumnezeu cu teorii și tradiții omenești. Convertirea nominală a lui Constantin, la începutul secolului al patrulea, a stârnit mare bucurie; iar lumea, înveșmântată într-o formă de neprihănire, a pășit în biserică. Acum lucrarea stricăciunii a înaintat cu repeziciune. Păgânismul, părând a fi învins, a devenit biruitorul. Duhul lui a ajuns să stăpânească biserica. Doctrinele, ceremoniile și superstițiile lui au fost încorporate în credința și închinarea celor ce se declarau urmași ai lui Hristos.

> “This compromise between paganism and Christianity resulted in the development of ‘the man of sin’ foretold in prophecy as opposing and exalting himself above God. That gigantic system of false religion is a masterpiece of Satan’s power—a monument of his efforts to seat himself upon the throne to rule the earth according to his will.” The Great Controversy, 49, 50.

> „Acest compromis între păgânism și creștinism a avut ca rezultat formarea «omului fărădelegii», prevestit în profeție ca unul care se împotrivește lui Dumnezeu și se înalță pe sine mai presus de Dumnezeu. Acel sistem gigantic de falsă religie este o capodoperă a puterii lui Satana - un monument al eforturilor sale de a se așeza pe tron pentru a guverna pământul după voia sa.” Marea Controversă, 49, 50.

Back to Articles