Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Nine

Cartea lui Daniel - Numărul o sută nouă

Unveiling the Triple Application of Prophecy: The Prophetic Significance of Revelation Chapter Nine and the Modern Reformatory Movement

Dezvăluirea triplei aplicări a profeției: semnificația profetică a capitolului al nouălea din Apocalipsă și mișcarea de reformă modernă

Author

Jeff Pippenger

Published

March 1, 2024

Formats

PDF
Word

The first half of Revelation chapter nine, identifies the fifth trumpet, which is the first woe, and the second half of the chapter identifies the sixth trumpet, which is the second woe. Both trumpets are graphically illustrated on the 1843 and the 1850 pioneer charts. When the last six verses of Daniel eleven were unsealed at the time of the end in 1989 with the collapse of the Soviet Union the reformatory movement of the one hundred and forty-four thousand began.

Prima jumătate a capitolului al nouălea din Apocalipsa identifică a cincea trâmbiță, care este cel dintâi vai, iar a doua jumătate a capitolului identifică a șasea trâmbiță, care este al doilea vai. Ambele trâmbițe sunt reprezentate grafic pe diagramele pionierilor din 1843 și 1850. Când ultimele șase versete ale capitolului al unsprezecelea din Daniel au fost desigilate la timpul sfârșitului, în 1989, odată cu prăbușirea Uniunii Sovietice, a început mișcarea de reformă a celor o sută patruzeci și patru de mii.

Among the truths recognized in 1989, were the great reformatory movements of Bible history, and that they all paralleled each other. All the prophets, and therefore every sacred history, including the sacred reformatory movements, illustrate the final great reformatory movement of the one hundred and forty-four thousand, which is also the mighty movement of the third angel. When the sealing process begins, so too, does the sprinkling of the latter rain. The unsealing of the reformatory movements in 1989, followed by the unsealing of the last six verses of Daniel eleven in 1992, produced an environment of resistance, as always occurs when a new and present truth is unsealed.

Între adevărurile recunoscute în 1989 se numărau marile mișcări reformatoare din istoria biblică și faptul că toate erau paralele unele cu altele. Toți profeții, și prin urmare fiecare istorie sacră, inclusiv mișcările reformatoare sacre, ilustrează marea mișcare reformatoare finală a celor o sută patruzeci și patru de mii, care este totodată puternica mișcare a îngerului al treilea. Când începe procesul de pecetluire, tot atunci începe și stropirea ploii târzii. Desigilarea mișcărilor reformatoare în 1989, urmată de desigilarea ultimelor șase versete din Daniel unsprezece în 1992, a produs un climat de împotrivire, așa cum se întâmplă întotdeauna când un adevăr nou și prezent este desigilat.

In the resistance of the truth of the last six verses of Daniel eleven, the Lord opened up the truth that the prophetic history of pagan Rome, combined with the prophetic history of papal Rome, as established upon two witnesses, identifies the prophetic history of modern Rome. The rule of the triple application of prophecy was recognized, and thereafter employed to defend against error and identify and establish truth. The rules that uphold that every reform line parallels the other reform lines, and the rules associated with a triple application of prophecy, became the bedrock of the rules that were established in the movement of the third angel, as had been typified by the rules established, employed, and published in the Millerite history.

Pe fondul împotrivirii față de adevărul ultimelor șase versete din Daniel 11, Domnul a descoperit adevărul că istoria profetică a Romei păgâne, combinată cu istoria profetică a Romei papale, așa cum este întemeiată pe mărturia a doi martori, identifică istoria profetică a Romei moderne. A fost recunoscută regula aplicării triple a profeției și, ulterior, ea a fost folosită pentru a apăra împotriva erorii și pentru a identifica și a statornici adevărul. Regulile care susțin că fiecare linie a reformei este paralelă cu celelalte linii de reformă, precum și regulile asociate cu o aplicare triplă a profeției, au devenit temelia regulilor care au fost stabilite în mișcarea îngerului al treilea, așa cum fuseseră prefigurate de regulile stabilite, aplicate și publicate în istoria millerită.

The triple application of prophecy as a rule, was unsealed for the movement of the one hundred and forty-four thousand, for they are the movement of the latter rain, and Islam of the third woe is the message of the latter rain. The principle of the triple application of prophecy was identified by the Lion of the tribe of Judah, well before Islam of the third woe arrived in history on September 11, 2001, for He desired that His last-day people would easily recognize the message represented by the arrival of the third woe when He returned His people to Jeremiah’s old paths.

Aplicarea triplă a profeției, drept regulă, a fost desigilată pentru mișcarea celor o sută patruzeci și patru de mii, căci ei sunt mișcarea ploii târzii, iar Islamul celui de-al treilea vai este solia ploii târzii. Principiul aplicării triple a profeției a fost identificat de Leul din seminția lui Iuda, cu mult înainte ca Islamul celui de-al treilea vai să intre în istorie la 11 septembrie 2001, căci El a dorit ca poporul Său din zilele de pe urmă să recunoască cu ușurință solia reprezentată de sosirea celui de-al treilea vai, atunci când Își întorcea poporul la cărările cele vechi ale lui Ieremia.

The pioneer understanding of the fifth and sixth trumpets as set forth in Revelation chapter nine, was understood to be the passage in the book of Revelation that was the most firmly and clearly supported by history. Uriah Smith begins his presentation of Revelation chapter nine by employing the words of the historian Keith to make that very point.

Interpretarea pionierilor privitoare la a cincea și a șasea trâmbiță, așa cum este expusă în capitolul al nouălea din Apocalipsă, era considerată a fi pasajul din cartea Apocalipsei cel mai ferm și mai clar susținut de istorie. Uriah Smith își începe expunerea asupra capitolului al nouălea din Apocalipsă apelând la cuvintele istoricului Keith pentru a sublinia tocmai acest lucru.

> “For an exposition of this trumpet, we shall again draw from the writings of Mr. Keith. This writer truthfully says: ‘There is scarcely so uniform an agreement among interpreters concerning any other part of the Apocalypse as respecting the application of the fifth and sixth trumpets, or the first and second woes, to the Saracens and Turks. It is so obvious that it can scarcely be misunderstood. Instead of a verse or two designating each, the whole of the ninth chapter of the Revelation in equal portions, is occupied with a description of both.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 495.

> „Pentru o expunere a acestei trâmbițe, vom recurge din nou la scrierile domnului Keith. Acest scriitor spune pe drept cuvânt: «Cu greu se poate găsi o înțelegere atât de uniformă între interpreți cu privire la vreo altă parte a Apocalipsei precum cea privitoare la aplicarea celei de-a cincea și a celei de-a șasea trâmbițe, sau a primului și celui de-al doilea vai, la sarazini și turci. Este atât de evident încât cu greu poate fi greșit înțeles. În loc de un verset sau două care să desemneze pe fiecare în parte, întregul capitol al nouălea din Apocalipsă, în părți egale, este consacrat descrierii amândurora.»” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 495.

The chapter division of the first and second woes divides the history of the first woe, represented by Mohammed. It is geographically located by what the historian Alexander Keith calls the Saracens, which we would today call Arabia. The history of the second woe, represented by Osman 1, geographically located in Turkey, which the historian identifies as the Turks. The history of the first woe was located and fulfilled in Arabia, the birthplace of Islam and Mohammed. The history of the second woe was located and fulfilled in Turkey, the birthplace of the Ottoman Empire.

Împărțirea pe capitole a primului și celui de-al doilea „vai” delimitează istoria primului „vai”, reprezentat de Mahomed. Acesta este localizat geografic prin ceea ce istoricul Alexander Keith numește sarazini, ceea ce astăzi am numi Arabia. Istoria celui de-al doilea „vai”, reprezentat de Osman I, este localizată geografic în Turcia, a cărei populație istoricul o identifică drept turci. Istoria primului „vai” a fost localizată și împlinită în Arabia, locul de naștere al Islamului și al lui Mahomed. Istoria celui de-al doilea „vai” a fost localizată și împlinită în Turcia, locul de naștere al Imperiului Otoman.

The history of the first woe, identifies a warfare that was directed against Rome by independent warriors whose only mutual alliance with one another was the religion of Islam. The history of the second woe, identifies a warfare that was directed against Rome by an organized religion and state power, which is called a Caliphate. In either case, the independent warfare against Rome in the history represented by Mohammed, or the organized warfare represented by Ottman, or the Ottoman Empire, the mode of warfare was to attack suddenly and unexpectedly. It was not a warfare that was carried out by dressing all the soldiers in the same-colored uniforms, then organizing the soldiers into a line and marching them forward into gunfire as was the military custom of that time. The word “assassin” is based upon the Islamic mode of warfare of striking suddenly and unexpectedly, and usually resulting in the death of the attacker also.

Istoria primului „vai” identifică un război care a fost îndreptat împotriva Romei de către războinici independenți, a căror singură alianță reciprocă era religia Islamului. Istoria celui de-al doilea „vai” identifică un război care a fost îndreptat împotriva Romei de către o religie organizată și o putere de stat, numită Califat. În ambele cazuri, fie războiul independent împotriva Romei din istoria reprezentată de Mohammed, fie războiul organizat reprezentat de Ottman, sau Imperiul Otoman, modul de purtare a războiului era acela de a ataca brusc și pe neașteptate. Nu era un război purtat îmbrăcându-i pe toți soldații în uniforme de aceeași culoare, apoi organizându-i într-o linie și mărșăluindu-i înainte în bătaia focului armelor, așa cum era obiceiul militar al acelei vremi. Cuvântul „asasin” se bazează pe modul islamic de purtare a războiului, al lovirii pe neașteptate și prin surprindere, care de obicei se solda și cu moartea atacatorului.

The word “assassin” is derived from the Arabic word “hashshashin,” which comes from “hashish,” meaning “hashish” or “cannabis.” The term was originally used to refer to a secretive and fanatical group of Nizari Ismaili Muslims in the Middle East during the medieval period. The members of this group were known for their unconventional and often violent methods, including the use of political assassinations to achieve their goals. It is said that they would sometimes consume hashish to prepare for their missions, which led to the use of the term “hashshashin” or “assassins” in the Western world. The Assassins were active during the medieval period, primarily in Persia and Syria, and they played a significant role in various political conflicts and assassinations during that time. The term “assassin” eventually made its way into European languages, where it came to refer more broadly to individuals who carry out political or targeted killings.

Cuvântul „asasin” derivă din cuvântul arab „hashshashin”, care la rândul său provine din „hashish”, însemnând „hașiș” sau „canabis”. Termenul era folosit inițial pentru a desemna un grup secret și fanatic de musulmani ismailiți nizari din Orientul Mijlociu, în perioada medievală. Membrii acestui grup erau cunoscuți pentru metodele lor neconvenționale și adesea violente, inclusiv recurgerea la asasinate politice pentru a-și atinge scopurile. Se spune că, uneori, consumau hașiș pentru a se pregăti de misiuni, ceea ce a dus la folosirea termenului „hashshashin” sau „asasini” în lumea occidentală. Asasinii au fost activi în epoca medievală, în principal în Persia și Siria, și au jucat un rol semnificativ în diverse conflicte politice și asasinate din acea vreme. Termenul „asasin” a pătruns în cele din urmă în limbile europene, ajungând să desemneze, în sens mai larg, persoane care comit omoruri politice sau țintite.

This mode of warfare is an important prophetic characteristic of the three woes, for the prophetic role of Islam is to produce war. Islam as a symbol is all about warfare, and in Revelation chapter nine, Islam of the first and second woes is an illustration of their warfare. Their warfare is identified in the book of Revelation, as the action that angers the nations, just before probation closes.

Această modalitate de ducere a războiului este o trăsătură profetică importantă a celor trei vaiuri, căci rolul profetic al Islamului este să provoace război. Islamul, ca simbol, este în întregime legat de război, iar în Apocalipsa, capitolul nouă, Islamul primului și celui de-al doilea vai constituie o ilustrare a războiului lor. Războiul lor este identificat în cartea Apocalipsei drept acțiunea care mânie neamurile, chiar înaintea închiderii timpului de probă.

> And the nations were angry, and thy wrath is come, and the time of the dead, that they should be judged, and that thou shouldest give reward unto thy servants the prophets, and to the saints, and them that fear thy name, small and great; and shouldest destroy them which destroy the earth. Revelation 11:18.

> Și neamurile s-au mâniat, și a venit mânia Ta, și vremea celor morți, ca să fie judecați, și să dai răsplata robilor Tăi, prorocilor, și sfinților, și celor ce se tem de Numele Tău, mici și mari; și să nimicești pe cei ce nimicesc pământul. Apocalipsa 11:18.

The “nations” are made “angry”, just before God’s wrath comes, and God’s wrath, as represented in the book of Revelation, is the seven last plagues that come when human probation closes. There are three waymarks in the verse; the angering of the nations, the wrath of God, and the time to judge the dead. The judgment of the dead here referenced is the judgment of the wicked dead that occurs during the thousand-year millennium, and not the investigative judgment of the dead that began on October 22, 1844. Sister White is clear that the three waymarks in this verse are distinct, and occur in the order in the verse.

„Neamurile” sunt făcute „mânioase”, chiar înainte de venirea mâniei lui Dumnezeu, iar mânia lui Dumnezeu, așa cum este prezentată în cartea Apocalipsei, constă în cele șapte ultime plăgi care vin la închiderea timpului de probă al omenirii. În verset sunt trei repere: stârnirea la mânie a neamurilor, mânia lui Dumnezeu și vremea de a-i judeca pe cei morți. Judecata morților la care se face aici referire este judecata celor morți nelegiuiți, care are loc în timpul mileniului de o mie de ani, și nu judecata de cercetare a morților care a început la 22 octombrie 1844. Sora White afirmă limpede că cele trei repere din acest verset sunt distincte și au loc în ordinea din verset.

> “I saw that the anger of the nations, the wrath of God, and the time to judge the dead were separate and distinct, one following the other, also that Michael had not stood up, and that the time of trouble, such as never was, had not yet commenced. The nations are now getting angry, but when our High Priest has finished His work in the sanctuary, He will stand up, put on the garments of vengeance, and then the seven last plagues will be poured out.

> Am văzut că mânia neamurilor, mânia lui Dumnezeu și vremea ca morții să fie judecați erau separate și distincte, una urmând-o pe cealaltă; de asemenea, că Mihail nu se ridicase și că vremea de strâmtorare, cum n-a mai fost niciodată, încă nu începuse. Acum neamurile se mânie, dar când Marele nostru Preot Își va fi încheiat lucrarea în sanctuar, El Se va ridica, va îmbrăca veșmintele răzbunării, și atunci vor fi vărsate cele șapte plăgi de pe urmă.

> “I saw that the four angels would hold the four winds until Jesus’ work was done in the sanctuary, and then will come the seven last plagues.” Early Writings, 36.

> "Am văzut că cei patru îngeri aveau să țină cele patru vânturi până când lucrarea lui Isus va fi încheiată în sanctuar, iar apoi vor veni cele șapte plăgi de pe urmă." Scrieri timpurii, 36.

The role of Islam in the last book of the Bible is to anger the nations, and they do this through warfare. The role of Islam in the first book of the Bible is to bring every man’s hand in the world together against Islam, represented as Ishmael.

Rolul Islamului în ultima carte a Bibliei este să mânie neamurile, iar aceasta se realizează prin război. Rolul Islamului în prima carte a Bibliei este să aducă laolaltă mâna fiecărui om din lume împotriva Islamului, reprezentat de Ismael.

> And the angel of the Lord said unto her, Behold, thou art with child, and shalt bear a son, and shalt call his name Ishmael; because the Lord hath heard thy affliction. And he will be a wild man; his hand will be against every man, and every man’s hand against him; and he shall dwell in the presence of all his brethren. Genesis 16:11, 12.

> Și îngerul Domnului i-a zis: Iată, ai zămislit și vei naște un fiu, și-i vei pune numele Ismael; căci Domnul ți-a auzit suferința. El va fi un om sălbatic; mâna lui va fi împotriva fiecărui om, și mâna fiecărui om împotriva lui; și va locui în fața tuturor fraților săi. Geneza 16:11, 12.

The word “hand,” as a symbol is like all biblical symbols, and it can have more than one meaning depending upon the context where it is used. By far the “hand,” as a symbol in Bible prophecy, is a symbol of warfare. The Hebrew word translated as “wild man,” is the word for the wild Arabian ass, which possesses several important prophetic implications, one of which is that the Arabian ass is a member of the Equidae family of animals, as is the horse. In Revelation chapter nine, and on both of the sacred charts of Habakkuk (the 1843 and 1850 pioneer charts), the horse is used as the symbol of the warfare represented by Islam of the three woes. The first and last mention of Islam, as represented in the book of Genesis, and the book of Revelation identify Islam with the symbol of the Equidae family (ass or horse), and they both emphasize the role of Islam as being to bring warfare to “every man” (the nations).

Cuvântul „mână”, ca simbol, este asemenea tuturor simbolurilor biblice și poate avea mai mult de un înțeles, în funcție de contextul în care este folosit. De departe, „mâna”, ca simbol în profeția biblică, este un simbol al războiului. Cuvântul ebraic tradus prin „om sălbatic” este termenul pentru asinul arab sălbatic, care comportă câteva implicații profetice importante, dintre care una este că asinul arab este membru al familiei de animale Equidae, la fel ca și calul. În Apocalipsa, capitolul nouă, și pe ambele hărți sacre ale lui Habacuc (hărțile pionierilor din 1843 și 1850), calul este folosit ca simbol al războiului reprezentat de Islamul celor trei vaiuri. Prima și ultima mențiune a Islamului, așa cum apar în cartea Genezei și în cartea Apocalipsei, identifică Islamul cu simbolul familiei Equidae (asin sau cal), iar ambele subliniază rolul Islamului de a aduce război „fiecărui om” (națiunilor).

In the book of Revelation, chapter NINE, verse ELEVEN, the character of Islam is identified, for prophetically character is represented by a name. The name given to the king that rules over Islam reflects that first reference to Islam in the book of Genesis, where it is written that the character or spirit of Ishmael “shall dwell in the presence of all his brethren.” The king which rules over all of Islam is the spirit of Ishmael (their king), whose hand is “against every man”.

În cartea Apocalipsei, capitolul nouă, versetul unsprezece, caracterul Islamului este identificat, căci, în profeție, caracterul este reprezentat printr-un nume. Numele dat împăratului care stăpânește peste Islam reflectă acea primă referință la Islam din Cartea Genezei, unde este scris că caracterul sau duhul lui Ismael „va locui în prezența tuturor fraților săi”. Împăratul care stăpânește peste întregul Islam este duhul lui Ismael (împăratul lor), a cărui mână este „împotriva fiecărui om”.

> And they had a king over them, which is the angel of the bottomless pit, whose name in the Hebrew tongue is Abaddon, but in the Greek tongue hath his name Apollyon. Revelation 9:11.

> Și aveau peste ei un împărat, care este îngerul adâncului fără fund; numele lui, în limba ebraică, este Abadon, iar în limba greacă își are numele Apolion. Apocalipsa 9:11.

In the Old Testament, represented by the Hebrew, or the New Testament, represented by the Greek, the character that reigns over the adherents of the religion of Islam is identified as either Abaddon or Apollyon, which in either means “death and destruction.” Death and destruction are the character of Islam, whether represented in the Old or New Testaments. The specific characteristics of the spirit that rules within every adherent of Islam, in connection with the symbol of the ass or the horse are both elements of the First and the Last references to Islam. These two prophetic attributes possess the signature of Alpha and Omega. When Sister White identifies the message that brings the one hundred and forty-four thousand to life as the mighty army of the third angel, she states the following:

În Vechiul Testament, reprezentat de ebraică, sau în Noul Testament, reprezentat de greacă, entitatea care domnește peste adepții religiei Islamului este identificată fie ca Abaddon, fie ca Apollyon, care, în ambele limbi, înseamnă "moarte și nimicire". Moartea și nimicirea constituie caracterul Islamului, fie că este reprezentat în Vechiul sau în Noul Testament. Caracteristicile specifice ale duhului care stăpânește în lăuntrul fiecărui adept al Islamului, în legătură cu simbolul asinului sau al calului, sunt elemente atât ale primei, cât și ale ultimei referințe la Islam. Aceste două atribute profetice poartă semnătura lui Alfa și Omega. Când Sora White identifică mesajul care îi aduce la viață pe cei o sută patruzeci și patru de mii drept puternica oaste a îngerului al treilea, ea afirmă următoarele:

> “Angels are holding the four winds, represented as an angry horse seeking to break loose and rush over the face of the whole earth, bearing destruction and death in its path.

> Îngerii țin cele patru vânturi, reprezentate ca un cal mânios care caută să scape din frâu și să se năpustească peste fața întregului pământ, purtând distrugere și moarte în urma sa.

> “Shall we sleep on the very verge of the eternal world? Shall we be dull and cold and dead? Oh, that we might have in our churches the Spirit and breath of God breathed into His people, that they might stand upon their feet and live. We need to see that the way is narrow, and the gate strait. But as we pass through the strait gate, its wideness is without limit.” Manuscript Releases, volume 20, 217.

> „Să dormim noi chiar pe pragul lumii veșnice? Să fim greoi și reci și morți? O, de am avea în bisericile noastre Duhul și suflarea lui Dumnezeu suflate în poporul Său, ca să poată sta pe picioarele lor și să trăiască. Avem nevoie să vedem că calea este îngustă și poarta strâmtă. Dar, pe măsură ce trecem prin poarta cea strâmtă, lărgimea ei este fără limită.” Manuscript Releases, volumul 20, 217.

The four winds are held during the sealing of the one hundred and forty-four thousand, and the four winds are an “angry horse” that bears “death and destruction in its path.” On September 11, 2001 the third woe arrived into prophetic history bringing “death and destruction,” thus “angering the nations,” when it struck the spiritual glorious land “suddenly and unexpectedly.” On October 7, 2023, the third woe, continued on its path of “death and destruction” thus further “angering the nations” when it attacked the literal glorious land “suddenly and unexpectedly.” The first unexpected attack marked the beginning of the period of the sealing of the one hundred and forty-four thousand, and the recent attack on October 7, 2023, marks the beginning of the ending period or “binding off” of the sealing of the one hundred and forty-four thousand. Shall we sleep on the very verge of the eternal world?

Cele patru vânturi sunt ținute în timpul pecetluirii celor o sută patruzeci și patru de mii, iar cele patru vânturi sunt un „cal mânios” care poartă „moarte și distrugere în calea sa”. La 11 septembrie 2001, al treilea vai a intrat în istoria profetică, aducând „moarte și distrugere”, astfel „mâniind neamurile”, când a lovit țara glorioasă spirituală „în mod brusc și pe neașteptate”. La 7 octombrie 2023, al treilea vai și-a continuat calea de „moarte și distrugere”, astfel „mâniind și mai mult neamurile”, când a atacat țara glorioasă literală „în mod brusc și pe neașteptate”. Primul atac neașteptat a marcat începutul perioadei pecetluirii celor o sută patruzeci și patru de mii, iar atacul recent din 7 octombrie 2023 marchează începutul perioadei de încheiere sau „binding off” a pecetluirii celor o sută patruzeci și patru de mii. Vom dormi oare chiar la hotarul lumii veșnice?

On both sacred pioneer charts Islam of the first and second woes is graphically illustrated by Islamic warriors riding upon their warhorses. The rider upon the warhorse of the first woe in both illustrations is carrying a spear, and the rider of the horse representing the second woe, is firing a rifle. The distinction is plainly identified in Revelation chapter nine, for it was in the history of the second woe, that gunpowder was invented and first used in warfare. Commenting on verses seventeen through nineteen, of Revelation chapter nine, Uriah Smith records the following:

Pe ambele hărți sacre ale pionierilor, Islamul primului și celui de-al doilea vai este ilustrat grafic prin războinici islamici călărind pe caii lor de război. Călărețul de pe calul de război al primului vai, în ambele ilustrații, ține o suliță, iar călărețul de pe calul care reprezintă al doilea vai trage cu o pușcă. Deosebirea este identificată limpede în Apocalipsa, capitolul nouă, căci în istoria celui de-al doilea vai a fost inventat praful de pușcă și folosit pentru prima dată în război. Comentând versetele șaptesprezece până la nouăsprezece din Apocalipsa, capitolul nouă, Uriah Smith consemnează următoarele:

> “The first part of this description may have reference to the appearance of these horsemen. Fire, representing a color, stands for red, ‘as red as fire’ being a frequent term of expression; jacinth, or hyacinth, for blue; and brimstone, for yellow. And these colors greatly predominated in the dress of these warriors; so that the description, according to this view, would be accurately met in the Turkish uniform, which was composed largely of red, or scarlet, blue, and yellow. The heads of the horses were in appearance as the heads of lions to denote their strength, courage, and fierceness; while the last part of the verse undoubtedly has reference to the use of gunpowder and firearms for purposes of war, which were then but recently introduced. As the Turks discharged their firearms on horseback, it would appear to the distant beholder that the fire, smoke, and brimstone issued out of the horses’ mouths, as illustrated by the accompanying plate.

> Prima parte a acestei descrieri poate face referire la înfățișarea acestor călăreți. Focul, ca desemnare cromatică, stă pentru roșu, „roșu ca focul” fiind o formulă frecventă de exprimare; iacintul, sau hiacintul, pentru albastru; iar pucioasa, pentru galben. Aceste culori predominau în mare măsură în îmbrăcămintea acestor războinici; astfel încât descrierea, potrivit acestei perspective, s-ar potrivi cu acuratețe uniformei turcești, care era alcătuită în mare măsură din roșu, sau stacojiu, albastru și galben. Capetele cailor erau, ca înfățișare, asemenea capetelor leilor, pentru a denota puterea, curajul și ferocitatea lor; pe când ultima parte a versetului face, fără îndoială, trimitere la folosirea prafului de pușcă și a armelor de foc în scopuri războinice, care atunci abia fuseseră introduse. Întrucât turcii își descărcau armele de foc călare, privitorului aflat la depărtare i s-ar fi părut că focul, fumul și pucioasa ieșeau din gurile cailor, așa cum este ilustrat în planșa însoțitoare.

> “Respecting the use of firearms by the Turks in their campaign against Constantinople, Elliott (Horae Apocalypticae, Vol. I, pp. 482–484) thus speaks:—‘It was to “the fire and the smoke and the sulphur,” to the artillery and firearms of Mahomet, that the killing of the third part of men, i.e., the capture of Constantinople, and by consequence the destruction of the Greek empire, was owing. Eleven hundred years and more had now elapsed since her foundation by Constantine. In the course of them, Goths, Huns, Avars, Persians, Bulgarians, Saracens, Russians, and indeed the Ottoman Turks themselves, had made their hostile assaults, or laid siege against it. But the fortifications were impregnable by them. Constantinople survived, and with it the Greek empire. Hence the anxiety of the Sultan Mahomet to find that which would remove the obstacle. “Canst thou cast a cannon,” was his question to the founder of cannon that deserted to him, “of the size sufficient to batter down the wall of Constantinople?” Then the foundry was established at Adrianople, the cannon cast, the artillery prepared, and the siege began.’

> Referitor la folosirea armelor de foc de către turci în campania lor împotriva Constantinopolului, Elliott (Horae Apocalypticae, Vol. I, pp. 482-484) vorbește astfel: — „«Focului și fumului și pucioasei», adică artileriei și armelor de foc ale lui Mahomet, li se datora uciderea celei de-a treia părți din oameni, adică cucerirea Constantinopolului și, în consecință, distrugerea imperiului grec. Trecuseră acum o mie o sută de ani și mai bine de la întemeierea ei de către Constantin. În cursul lor, goții, hunii, avarii, perșii, bulgarii, sarazinii, rușii și, de fapt, chiar turcii otomani, întreprinseseră asalturi ostile sau o asediaseră. Dar fortificațiile erau pentru ei de necucerit. Constantinopolul a supraviețuit și, odată cu el, imperiul grec. De aici neliniștea sultanului Mahomet de a găsi ceea ce avea să înlăture piedica. «Poți să torni un tun», aceasta a fost întrebarea lui către turnătorul de tunuri care trecuse de partea lui, «de mărimea suficientă ca să dărâme zidul Constantinopolului?» Atunci s-a înființat turnătoria la Adrianopol, s-a turnat tunul, s-a pregătit artileria și a început asediul.”

> “It well deserves remark, how Gibbon, always the unconscious commentator on the Apocalyptic prophecy, puts this new instrumentality of war into the foreground of his picture, in his eloquent and striking narrative of the final catastrophe of the Greek empire. In preparation for it, he gives the history of the recent invention of gunpowder, ‘that mixture of saltpeter, sulphur, and charcoal;’ tells of its earlier use by the Sultan Amurath, and also, as before said, of Mahomet’s foundry of larger cannon at Adrianople; then, in the progress of the siege itself, describes how ‘the volleys of lances and arrows were accompanied with the smoke, the sound, and the fire of the musketry and cannon;’ how ‘the long order of the Turkish artillery was pointed against the walls, fourteen batteries thundering at once on the most accessible places;’ how ‘the fortifications which had stood for ages against hostile violence were dismantled on all sides by the Ottoman cannon, many breaches opened, and near the gate of St. Romanus, four towers leveled with the ground:’ how, as ‘from the lines, the galleys, and the bridge, the Ottoman artillery thundered on all sides, the camp and city, the Greeks and the Turks, were involved in a cloud of smoke, which could only be dispelled by the final deliverance or destruction of the Roman empire:’ how ‘the double walls were reduced by the cannon to a heap of ruins:’ and how the Turks at length ‘rising through the breaches,’ ‘Constantinople was subdued, her empire subverted, and her religion trampled in the dust by the Moslem conquerors.’ I say it well deserves observation how markedly and strikingly Gibbon attributes the capture of the city, and so the destruction of the empire, to the Ottoman artillery. For what is it but a comment on the words of our prophecy? ‘By these three was the third part of men killed, by the fire, and by the smoke, and by the sulphur, which issued out of their mouths.’

> Este cu adevărat demn de remarcat cum Gibbon, întotdeauna comentatorul inconștient al profeției din Apocalipsă, așază acest nou mijloc de război în prim-planul tabloului său, în narațiunea sa elocventă și izbitoare a catastrofei finale a imperiului grec. Ca pregătire, el redă istoria recentei invenții a prafului de pușcă, «acea mixtură de salpetru, sulf și cărbune»; vorbește despre folosirea sa timpurie de către sultanul Amurat și, de asemenea, după cum s-a spus mai înainte, despre turnătoria de tunuri mai mari a lui Mahomed la Adrianopol; apoi, în desfășurarea asediului propriu-zis, descrie cum «salvele de sulițe și săgeți erau însoțite de fumul, sunetul și focul muschetelor și al tunurilor»; cum «lungul șir al artileriei turcești era îndreptat împotriva zidurilor, paisprezece baterii tunând deodată asupra celor mai accesibile locuri»; cum «fortificațiile care rezistaseră de veacuri violenței ostile erau dezmembrate din toate părțile de tunurile otomane, multe breșe deschise, iar lângă poarta Sfântului Romanus, patru turnuri aduse la nivelul pământului»; cum, pe când «de pe linii, din galere și de pe pod artileria otomană tuna din toate părțile, tabăra și cetatea, grecii și turcii, erau cuprinși într-un nor de fum, care nu putea fi risipit decât prin izbăvirea sau distrugerea finală a imperiului roman»; cum «zidurile duble au fost reduse de tunuri la o grămadă de dărâmături»; și cum, în cele din urmă, turcii, «urcând prin breșe», «Constantinopolul a fost supus, imperiul ei răsturnat, iar religia ei călcată în pulbere de cuceritorii musulmani». Spun că este cu adevărat demn de observat cât de pregnant și izbitor atribuie Gibbon capturarea cetății, și astfel distrugerea imperiului, artileriei otomane. Căci ce este aceasta dacă nu un comentariu la cuvintele profeției noastre? «Prin aceste trei a fost ucisă a treia parte dintre oameni, prin foc, prin fum și prin sulf, care ieșeau din gurile lor.»

> “‘VERSE 18. By these three was the third part of men killed, by the fire, and by the smoke, and by the brimstone, which issued out of their mouths. 19. For their power is in their mouth, and in their tails; for their tails were like unto serpents, and had heads, and with them they do hurt.’

> 'VERSETUL 18. Prin aceste trei a fost ucisă a treia parte dintre oameni, prin foc, și prin fum, și prin pucioasă, care ieșeau din gurile lor. 19. Căci puterea lor este în gura lor și în cozile lor; căci cozile lor erau asemenea șerpilor și aveau capete, și cu ele vătămează.'

> “These verses express the deadly effect of the new mode of warfare introduced. It was by means of these agents,—gunpowder, firearms, and cannon,—that Constantinople was finally overcome, and given into the hands of the Turks.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 510–514.

> Aceste versete exprimă efectul mortal al noii modalități de purtare a războiului introdusă. Prin aceste mijloace — praful de pușcă, armele de foc și tunurile — Constantinopolul a fost, în cele din urmă, biruit și dat în mâinile turcilor. Uriah Smith, Daniel și Apocalipsa, 510-514.

We will continue the study of the third woe, in the next article.

Vom continua studiul celui de-al treilea vai în articolul următor.

> “I awoke from my sleep last night with a great burden upon my mind. I was delivering a message to our brethren and sisters, and it was a message of warning and instruction concerning the work of some who are advocating erroneous theories as to the reception of the Holy Spirit, and its operation through human agencies.

> Noaptea trecută m-am trezit din somn cu o grea povară asupra minții mele. Le transmiteam un mesaj fraților noștri și surorilor noastre, iar acesta era un mesaj de avertizare și de învățătură, privitor la lucrarea unora care susțin teorii eronate cu privire la primirea Duhului Sfânt și la lucrarea Sa prin agenți umani.

> “I was instructed that fanaticism similar to that which we were called to meet after the passing of the time in 1844 would come in among us again in the closing days of the message, and that we must meet this evil just as decidedly now as we met it in our early experiences.

> Am fost instruită că un fanatism asemănător celui pe care am fost chemați să-l înfruntăm după trecerea timpului din 1844 avea să pătrundă din nou în mijlocul nostru în zilele de încheiere ale soliei și că trebuie să înfruntăm acest rău la fel de hotărât acum cum l-am înfruntat în experiențele noastre timpurii.

> “We are standing on the threshold of great and solemn events. Prophecies are fulfilling. Strange and eventful history is being recorded in the books of heaven—events which it was declared should shortly precede the great day of God. Everything in the world is in an unsettled state. The nations are angry, and great preparations for war are being made. Nation is plotting against nation, and kingdom against kingdom. The great day of God is hasting greatly. But although the nations are mustering their forces for war and bloodshed, the command to the angels is still in force, that they hold the four winds until the servants of God are sealed in their foreheads.” Selected Messages, book 1, 221.

> „Stăm pe pragul unor evenimente mari și solemne. Profețiile se împlinesc. O istorie stranie și plină de evenimente este consemnată în cărțile cerului—evenimente care, s-a declarat, aveau să preceadă în curând marea zi a lui Dumnezeu. Totul în lume se află într-o stare de frământare. Neamurile sunt mâniate și se fac mari pregătiri de război. Un neam uneltește împotriva altui neam, și o împărăție împotriva alteia. Marea zi a lui Dumnezeu se apropie cu mare grabă. Dar, deși neamurile își adună forțele pentru război și vărsare de sânge, porunca dată îngerilor este încă în vigoare: să țină cele patru vânturi până când slujitorii lui Dumnezeu vor fi pecetluiți pe frunțile lor.” Solii alese, cartea 1, 221.

Back to Articles