Article

# The Book of Daniel - Number Eighty

Cartea lui Daniel - Numărul optzeci

The End and Beginning of Visions: Ellen White’s Last Open Vision in 1884 and Its Significance

Sfârșitul și începutul viziunilor: Ultima viziune cu ochii deschiși a lui Ellen White în 1884 și semnificația ei

Author

Jeff Pippenger

Published

February 13, 2024

Formats

PDF
Word

In 1884, Ellen White had her last open vision. It was given in Portland, Oregon. Her first open vision was given in 1844, in Portland, Maine. Jesus always illustrates the end of a thing, with the beginning of a thing.

În 1884, Ellen White a avut ultima ei viziune deschisă. Aceasta i-a fost dată în Portland, Oregon. Prima ei viziune deschisă i-a fost dată în 1844, în Portland, Maine. Isus ilustrează întotdeauna sfârșitul unui lucru prin începutul lui.

> “It was not long after the passing of the time, in 1844, that my first vision was given me. I was visiting Mrs. Haines at Portland, a dear sister in Christ, whose heart was knit with mine; five of us, all women, were kneeling quietly at the family altar. While we were praying, the power of God came upon me as I had never felt it before.

> Nu mult după trecerea timpului din 1844, mi-a fost dată prima mea viziune. O vizitam pe doamna Haines la Portland, o scumpă soră în Hristos, a cărei inimă era unită cu a mea; eram cinci, toate femei, îngenuncheate în liniște la altarul familiei. Pe când ne rugam, puterea lui Dumnezeu a venit peste mine așa cum nu o mai simțisem niciodată până atunci.

> “I seemed to be surrounded with light, and to be rising higher and higher from the earth. I turned to look for the advent people in the world, but could not find them, when a voice said to me, ‘Look again, and look a little higher.’ At this, I raised my eyes, and saw a straight and narrow path, cast up high above the world. On this path the advent people were traveling to the city which was at the farther end of the path. They had a bright light set up behind them at the beginning of the path, which an angel told me was the ‘midnight cry.’ [SEE MATTHEW 25:6.] This light shone all along the path, and gave light for their feet, so that they might not stumble.

> Parcă lumina mă înconjura și mă înălțam tot mai sus de pe pământ. M-am întors să caut în lume poporul advent, dar nu l-am putut găsi, când un glas mi-a spus: „Privește iarăși și privește puțin mai sus.” La auzul acestor cuvinte, mi-am ridicat ochii și am văzut o cărare dreaptă și îngustă, înălțată sus, deasupra lumii. Pe această cărare, poporul advent călătorea spre cetatea care se afla la capătul îndepărtat al cărării. Înapoia lor, la începutul cărării, era așezată o lumină strălucitoare, despre care un înger mi-a spus că este „strigătul de la miezul nopții”. [VEZI MATEI 25:6.] Această lumină strălucea de-a lungul întregii cărări și le lumina picioarele, ca să nu se poticnească.

> “If they kept their eyes fixed on Jesus, who was just before them, leading them to the city, they were safe. But soon some grew weary, and said the city was a great way off, and they expected to have entered it before. Then Jesus would encourage them by raising His glorious right arm, and from His arm came a light which waved over the advent band, and they shouted ‘Alleluia!’ Others rashly denied the light behind them, and said that it was not God that had led them out so far. The light behind them went out, leaving their feet in perfect darkness, and they stumbled and lost sight of the mark and of Jesus, and fell off the path down into the dark and wicked world below.” Christian Experience and Teachings of Ellen G. White, 57.

> Dacă își țineau privirile ațintite asupra lui Isus, care era chiar înaintea lor, călăuzindu-i spre cetate, erau în siguranță. Dar curând unii au obosit și au spus că cetatea era foarte departe și că se așteptaseră să fi intrat în ea mai înainte. Atunci Isus îi încuraja ridicând slăvitul Său braț drept, iar din brațul Său ieșea o lumină care se unduia deasupra cetei advente, iar ei strigau: «Aleluia!» Alții, cu nechibzuință, au tăgăduit lumina din urma lor și au spus că nu Dumnezeu îi condusese până atât de departe. Lumina din urma lor s-a stins, lăsându-le picioarele în întuneric desăvârșit, și s-au poticnit și au pierdut din vedere ținta și pe Isus, și au căzut de pe cale în jos, în lumea întunecată și rea de dedesubt. Experiența creștină și învățăturile lui Ellen G. White, 57.

In the six-volume biography of Ellen White, written by her grandson Arthur L. White, he records a statement given by John Loughborough at the 1893 General Conference Session.

În biografia în șase volume a lui Ellen White, scrisă de nepotul ei, Arthur L. White, acesta consemnează o declarație făcută de John Loughborough la Sesiunea Conferinței Generale din 1893.

> “Loughborough, in giving an address at the General Conference session nine years later, stated: “I have seen Sister White in vision about fifty times. The first time was about forty years ago. . . . Her last open vision was in 1884, on the campground at Portland, Oregon.” Ellen White Biography, volume 3, 256.

> Loughborough, ținând o cuvântare la sesiunea Conferinței Generale, nouă ani mai târziu, a declarat: „Am văzut-o pe Sora White în viziune de aproximativ cincizeci de ori. Prima dată a fost cu aproximativ patruzeci de ani în urmă. … Ultima ei viziune deschisă a fost în 1884, în tabăra de la Portland, Oregon.” Biografia Ellen White, volumul 3, 256.

She was still to have dreams and visions after 1884, but the visions that occurred in public ended exactly forty years after they began, and the beginning and ending open visions both occurred in cities named Portland. The first city on the east coast of the United States, the last city was on the west coast. Some might wish to argue that this fact means nothing more than human coincidence, and others might argue that the purpose for open visions had been fulfilled, so the Lord ended them after forty years.

Ea urma să mai aibă vise și viziuni după 1884, dar viziunile care aveau loc în public s-au încheiat exact la patruzeci de ani după ce începuseră, iar atât prima, cât și ultima viziune deschisă au avut loc în orașe numite Portland. Primul oraș se afla pe coasta de est a Statelor Unite, iar ultimul, pe coasta de vest. Unii ar putea dori să susțină că acest fapt nu înseamnă nimic mai mult decât o coincidență omenească, iar alții ar putea susține că scopul viziunilor deschise fusese împlinit, așa încât Domnul le-a pus capăt după patruzeci de ani.

The actual reason is due to the increasing disobedience and rebellion against the gift of prophecy that had been given to the Millerite movement.

Adevăratul motiv se datorează neascultării și răzvrătirii tot mai mari împotriva darului profeției care fusese dat mișcării millerite.

> “After I came to Oakland I was weighted down with a sense of the condition of things at Battle Creek, and I, weak, powerless to help you. I knew that the leaven of unbelief was at work. Those who disregarded the plain injunctions of God’s word were disregarding the testimonies which urged them to give heed to that word. While visiting Healdsburg last winter, I was much in prayer and burdened with anxiety and grief. But the Lord swept back the darkness at one time while I was in prayer, and a great light filled the room. An angel of God was by my side, and I seemed to be in Battle Creek. I was in your councils; I heard words uttered, I saw and heard things that, if God willed, I wish could be forever blotted from my memory. My soul was so wounded I knew not what to do or what to say. Some things I cannot mention. I was bidden to let no one know in regard to this, for much was yet to be developed.

> După ce am ajuns la Oakland, m-am simțit împovărată de conștiința stării de lucruri de la Battle Creek, iar eu eram slabă, neputincioasă să vă ajut. Știam că aluatul necredinței lucra. Cei care nesocoteau poruncile limpezi ale Cuvântului lui Dumnezeu nesocoteau mărturiile care îi îndemnau să ia aminte la acel Cuvânt. Pe când vizitam Healdsburg iarna trecută, stăruiam mult în rugăciune și eram împovărată de îngrijorare și mâhnire. Dar Domnul a risipit întunericul, la un moment dat, pe când eram în rugăciune, și o mare lumină a umplut încăperea. Un înger al lui Dumnezeu era alături de mine, și mi se părea că mă aflam la Battle Creek. Eram în consfătuirile voastre; am auzit cuvinte rostite, am văzut și am auzit lucruri care, dacă ar fi voia lui Dumnezeu, aș dori să poată fi șterse pentru totdeauna din memoria mea. Sufletul meu era atât de rănit, încât nu știam ce să fac sau ce să spun. Unele lucruri nu le pot menționa. Mi s-a poruncit să nu dau nimănui de știre cu privire la aceasta, căci încă multe urmau să se desfășoare.

> “I was told to gather up the light that had been given me and let its rays shine forth to God’s people. I have been doing this in articles in the papers. I arose at three o’clock nearly every morning for months and gathered the different items written after the last two testimonies were given me in Battle Creek. I wrote out these matters and hurried them on to you; but I had neglected to take proper care of myself, and the result was that I sank under the burden; my writings were not all finished to reach you at the General Conference.

> Mi s-a spus să adun lumina care îmi fusese dată și să las razele ei să strălucească înaintea poporului lui Dumnezeu. Am făcut aceasta în articolele din periodice. Mă sculam la ora trei aproape în fiecare dimineață, luni la rând, și adunam diferitele materiale scrise după ce ultimele două mărturii mi-au fost date la Battle Creek. Am scris aceste lucruri și vi le-am trimis în grabă; dar neglijasem să am grijă cum se cuvine de mine însămi, iar rezultatul a fost că am cedat sub povară; scrierile mele nu au fost toate încheiate ca să ajungă la voi la Conferința Generală.

> “Again, while in prayer, the Lord revealed Himself. I was once more in Battle Creek. I was in many houses and heard your words around your tables. The particulars I have no liberty now to relate. I hope never to be called to mention them. I had also several most striking dreams.

> Din nou, pe când eram în rugăciune, Domnul S-a descoperit. Mă aflam din nou la Battle Creek. Am fost în multe case și v-am auzit cuvintele la mesele voastre. Amănuntele nu am acum libertatea să le relatez. Sper să nu fiu niciodată chemat să le menționez. Am avut, de asemenea, câteva vise dintre cele mai izbitoare.

> “What voice will you acknowledge as the voice of God? What power has the Lord in reserve to correct your errors and show you your course as it is? What power to work in the church? If you refuse to believe until every shadow of uncertainty and every possibility of doubt is removed you will never believe. The doubt that demands perfect knowledge will never yield to faith. Faith rests upon evidence, not demonstration. The Lord requires us to obey the voice of duty, when there are other voices all around us urging us to pursue an opposite course. It requires earnest attention from us to distinguish the voice which speaks from God. We must resist and conquer inclination, and obey the voice of conscience without parleying or compromise, lest its promptings cease and will and impulse control. The word of the Lord comes to us all who have not resisted His Spirit by determining not to hear and obey. This voice is heard in warnings, in counsels, in reproof. It is the Lord’s message of light to His people. If we wait for louder calls or better opportunities, the light may be withdrawn, and we left in darkness.” Testimonies, volume 5, 68.

> „Ce glas vei recunoaște drept glasul lui Dumnezeu? Ce putere mai are Domnul în rezervă pentru a-ți corecta greșelile și a-ți arăta calea așa cum este? Ce putere mai are să lucreze în biserică? Dacă refuzi să crezi până când orice umbră de incertitudine și orice posibilitate de îndoială sunt înlăturate, nu vei crede niciodată. Îndoiala care pretinde cunoaștere desăvârșită nu va ceda niciodată credinței. Credința se întemeiază pe dovezi, nu pe demonstrație. Domnul ne cere să ascultăm de glasul datoriei, când alte glasuri, de jur împrejur, ne îndeamnă să urmăm o cale contrară. Aceasta cere din partea noastră o atenție stăruitoare, pentru a deosebi glasul care vine de la Dumnezeu. Trebuie să ne împotrivim și să biruim înclinația și să ascultăm de glasul conștiinței fără a sta la discuții și fără compromis, ca nu cumva îndemnurile ei să înceteze și voința și impulsul să ajungă să stăpânească. Cuvântul Domnului vine la toți dintre noi care nu s-au împotrivit Duhului Său prin hotărârea de a nu auzi și a nu se supune. Acest glas se aude în avertizări, în sfaturi, în mustrări. Este solia de lumină a Domnului pentru poporul Său. Dacă așteptăm chemări mai puternice sau prilejuri mai bune, lumina poate fi retrasă, iar noi să fim lăsați în întuneric.” Mărturii, volumul 5, 68.

Sister White identified that if continued rebellion against her ministry as the prophetess was manifested that the “light may be withdrawn, and” Laodicean Adventism would be “left in darkness.” In 1915, the light was withdrawn. God was and is fully capable of raising up a prophet or prophetess whenever He chooses to do so. He raised up Elisha to follow Elijah, but there was no living prophet raised up after 1915, for the Lord had “withdrawn the light.”

Sora White a arătat că, dacă se manifesta o răzvrătire continuă împotriva slujirii ei ca profetesă, "lumina poate fi retrasă, iar" Adventismul laodicean ar fi "lăsat în întuneric." În 1915, lumina a fost retrasă. Dumnezeu era și este pe deplin capabil să ridice un profet sau o profetesă ori de câte ori El alege să facă aceasta. El l-a ridicat pe Elisei ca să-l urmeze pe Ilie, dar după 1915 nu a fost ridicat niciun profet în viață, căci Domnul "retrasese lumina."

When it comes to the dreams and visions of Sister White, there were three periods. The first period of forty years, where visions would occur in public, for purposes that were associated with establishing the gift within the minds of those who were in attendance when the visions occurred. Then from 1884, until her death in 1915, visions and dreams were given that were still for the edification of God’s people, but they were given in private. The third period began in 1915, and provided the evidence that Laodicean Adventism was in the darkness of apostasy.

În ceea ce privește visele și viziunile sorei White, au existat trei perioade. Prima perioadă, de patruzeci de ani, a fost aceea în care viziunile aveau loc în public, cu scopul statornicirii darului în conștiința celor prezenți. Apoi, din 1884 și până la moartea ei, în 1915, i-au fost date vise și viziuni, tot pentru zidirea poporului lui Dumnezeu, însă acestea erau date în particular. A treia perioadă a început în 1915 și a furnizat dovada că adventismul laodicean se afla în întunericul apostaziei.

Ancient Israel illustrates modern Israel and in the period of full blown rebellion represented by Eli and his two sons, Hophni and Phineas, there was “no open vision.” The reason was their gross disobedience and rebellion. God does not change.

Israelul de odinioară ilustrează Israelul modern, iar în perioada răzvrătirii pe deplin manifestate, reprezentată de Eli și de cei doi fii ai săi, Hofni și Fineas, nu era "nicio vedenie deschisă". Cauza era neascultarea și răzvrătirea lor crasă. Dumnezeu nu Se schimbă.

> “Another warning was to be given to Eli’s house. God could not communicate with the high priest and his sons; their sins, like a thick cloud, had shut out the presence of His Holy Spirit. But in the midst of evil the child Samuel remained true to Heaven, and the message of condemnation to the house of Eli was Samuel’s commission as a prophet of the Most High.

> O altă avertizare urma să fie dată casei lui Eli. Dumnezeu nu putea comunica cu marele preot și cu fiii lui; păcatele lor, ca un nor dens, înlăturaseră prezența Duhului Său Sfânt. Dar, în mijlocul răului, copilul Samuel a rămas credincios Cerului, iar mesajul de condamnare adresat casei lui Eli a fost însărcinarea lui Samuel ca profet al Celui Preaînalt.

> “‘The word of the Lord was precious in those days; there was no open vision. And it came to pass at that time, when Eli was laid down in his place, and his eyes began to wax dim, that he could not see; and ere the lamp of God went out in the temple of the Lord, where the ark of God was, and Samuel was laid down to sleep; that the Lord called Samuel.’ Supposing the voice to be that of Eli, the child hastened to the bedside of the priest, saying, ‘Here am I; for thou calledst me.’ The answer was, ‘I called not, my son; lie down again.’ Three times Samuel was called, and thrice he responded in like manner. And then Eli was convinced that the mysterious call was the voice of God. The Lord had passed by His chosen servant, the man of hoary hairs, to commune with a child. This in itself was a bitter yet deserved rebuke to Eli and his house.” Patriarchs and Prophets, 581.

> „Cuvântul Domnului era rar în zilele acelea; nu era nicio vedenie deschisă. Și s-a întâmplat pe vremea aceea, când Eli se culcase la locul lui, și ochii lui începuseră să i se întunece, încât nu mai putea vedea; și, înainte ca să se stingă candela lui Dumnezeu în templul Domnului, unde era chivotul lui Dumnezeu, iar Samuel se culcase să doarmă, Domnul l-a chemat pe Samuel.” Socotind că glasul era al lui Eli, copilul s-a grăbit la căpătâiul preotului, zicând: „Iată-mă, căci m-ai chemat.” Răspunsul a fost: „Nu te-am chemat, fiul meu; culcă-te iarăși.” De trei ori a fost chemat Samuel, și de trei ori a răspuns în același chip. Atunci Eli s-a încredințat că chemarea tainică era glasul lui Dumnezeu. Domnul trecuse pe lângă slujitorul Său ales, bărbatul cu părul cărunt, pentru a vorbi cu un copil. Aceasta, în sine, era o mustrare amară, dar meritată, pentru Eli și casa lui.” Patriarhi și Profeți, 581.

In the apostasy of Eli’s house there was no open vision, for the Word of the Lord was “precious” in those days. The Hebrew word translated as “precious” means “rare”. From 1844 until 1884, there were “open visions,” given to Laodicean Adventism. It was first established in the history of the Philadelphian Millerite movement, and in 1856 it began to identify that the Philadelphian movement had transitioned unto the Laodicean movement, but the open visions continued, for God is longsuffering and merciful.

În apostazia casei lui Eli nu era nicio "vedenie deschisă", căci Cuvântul Domnului era "prețios" în acele zile. Cuvântul ebraic tradus prin "prețios" înseamnă "rar". Între 1844 și 1884 au existat "vedenii deschise", date Adventismului laodicean. Aceasta a fost mai întâi statornicită în istoria mișcării millerite filadelfiene, iar în 1856 a început să indice faptul că mișcarea filadelfiană trecuse la mișcarea laodiceană, dar "vedeniile deschise" au continuat, căci Dumnezeu este îndelung-răbdător și milostiv.

Then in 1863, rebellion against the foundational truths began, but the “open visions” continued until 1884. Then a change occurred. In Ezekiel chapter eight, the four abominations are portrayed as escalating in nature. 1884, represents the near conclusion of the first generation and the beginning of the second generation. Advent history documents that in 1881, and then again in 1882, two significant growths in rebellion occurred.

Apoi, în 1863, a început răzvrătirea împotriva adevărurilor de temelie, dar „viziunile deschise” au continuat până în 1884. Atunci a avut loc o schimbare. În capitolul opt din Ezechiel, cele patru urâciuni sunt prezentate într-o succesiune de gravitate crescândă. Anul 1884 marchează aproape încheierea primei generații și începutul celei de-a doua. Istoria adventistă consemnează că în 1881, iar apoi din nou în 1882, au avut loc două intensificări semnificative ale răzvrătirii.

In 1881, the General Conference President (George Butler), wrote and placed a series of articles in the Review and Herald, in which he argued that some portions of the Bible were more inspired than other portions, and by the conclusion of his articles he actually identified some portions of the Bible that were not inspired. Following that in 1882, Uriah Smith, a leader of the publishing work, and at that time the leader of the educational work also, began to teach that when Sister White was shown future predictions or past sacred history, her words were inspired, but he argued, when she identified the personal failings of church members, then it was simply her human opinion.

În 1881, președintele Conferinței Generale (George Butler) a scris și a publicat în Review and Herald o serie de articole, în care a susținut că unele porțiuni ale Bibliei erau mai inspirate decât altele și, la finalul articolelor sale, a identificat de fapt anumite porțiuni ale Bibliei drept neinspirate. Ulterior, în 1882, Uriah Smith, conducător al lucrării editoriale, iar la acea vreme și al lucrării educaționale, a început să susțină și să învețe că, atunci când Sorei White i se arătau prevestiri cu privire la viitor sau istoria sacră a trecutului, cuvintele ei erau inspirate; dar, susținea el, când ea identifica abaterile personale ale membrilor bisericii, aceasta era pur și simplu opinia ei omenească.

In 1881 an open attack against the authority of the King James Bible was waged by Satan, through the medium of the president of the church, and then in the following year the leader of the educational and publishing work waged a similar attack upon the authority of the Spirit of Prophecy. From 1884, the testimony is that in those days there was no open vision. From 1863 unto 1881, the rebellion had escalated to include the Bible and Spirit of Prophecy, and no longer simply represented the rejection of the foundations.

În 1881, a fost dus un atac deschis împotriva autorității Bibliei King James de către Satana, prin intermediul președintelui bisericii, iar apoi, în anul următor, conducătorul lucrării de educație și de publicații a dus un atac similar asupra autorității Spiritului Profeției. Începând cu 1884, mărturia este că, în acele zile, nu a existat nicio vedenie deschisă. Din 1863 până în 1881, rebeliunea ajunsese să includă Biblia și Spiritul Profeției și nu mai reprezenta pur și simplu respingerea temeliilor.

The four abominations that are represented in Ezekiel chapter eight, are accomplished by the ancient men, which represents the leadership of Jerusalem, which began as a legal church entity as Laodicean Adventism in 1863. At that point in time an article was published in the Review and Herald, that some historians assign to the authorship of James White, though the documentation of the article actually points more to Uriah Smith as the actual author. Be that as it may, the curse against rebuilding Jericho was clearly fulfilled by James White, and Uriah Smith was the person who created the counterfeit 1863 chart. By 1881, the president of the General Conference was placing articles in the Review and Herald, that argued against the full authority of the Bible, and then in the following year Uriah Smith began an attack against the authority of the Spirit of Prophecy.

Cele patru urâciuni înfățișate în capitolul opt din Ezechiel sunt săvârșite de bătrâni, care reprezintă conducerea Ierusalimului, conducere care a început ca entitate bisericească legală sub forma Adventismului Laodicean în 1863. La acel moment a fost publicat un articol în Review and Herald, pe care unii istorici îl atribuie lui James White, deși documentația articolului indică mai degrabă spre Uriah Smith ca autor efectiv. Oricum ar sta lucrurile, blestemul împotriva rezidirii Ierihonului a fost în mod clar împlinit de James White, iar Uriah Smith a fost persoana care a creat diagrama contrafăcută din 1863. Până în 1881, președintele Conferinței Generale publica articole în Review and Herald, care pledau împotriva autorității depline a Bibliei, iar în anul următor Uriah Smith a început un atac împotriva autorității Spiritului Profeției.

The ancient men that were supposed to be the guardians were leading out in an open attack that began with an attack upon the foundational truths represented in Miller’s dream and illustrated upon Habakkuk’s two tables. From there they began to attack the two witnesses of the Bible and the Spirit of Prophecy. In the same period of time (early 1880’s), the leader of the health work, John H. Kellogg, began to introduce the spiritualism of pantheism to the leadership of the church. In 1881, James White was laid to rest, and Sister White was in the midst of an escalating rebellion of the leadership of the educational, health and political structure of the church.

Bătrânii care ar fi trebuit să fie păzitorii au luat inițiativa unui atac deschis, care a început cu un atac asupra adevărurilor fundamentale reprezentate în visul lui Miller și ilustrate pe cele două tabele ale lui Habacuc. De acolo au început să atace pe cei doi martori, Biblia și Spiritul Profeției. În aceeași perioadă de timp (la începutul anilor 1880), conducătorul lucrării de sănătate, John H. Kellogg, a început să introducă spiritismul panteismului în conducerea bisericii. În 1881, James White a fost pus la odihnă, iar Sora White se afla în mijlocul unei rebeliuni în escaladare a conducerii structurilor educaționale, sanitare și politice ale bisericii.

The message that had arrived in 1856, which was the increased light of the “seven times,” and also the message to Laodicea, had been rejected, and the Lord intended to repeat that very message at the General Conference in Minneapolis in 1888, through the message presented by Elders Jones and Waggoner. Their message was not a new message, and when those who resisted their message were addressed by Sister White she identified that the rebels believed that their resistance of the message of Jones and Waggoner represented their responsibility to defend the old landmarks, which are also the old foundations. Their rebellion revealed that by 1888, they no longer understood what the foundations were, which is that the foundational truths represent the righteousness of Christ. In the context of the landmarks and William Miller’s rules she stated:

Atât solia care venise în 1856, anume lumina sporită cu privire la „șapte vremi”, cât și solia către Laodicea fuseseră respinse, iar Domnul intenționa să repete tocmai acea solie la Sesiunea Conferinței Generale de la Minneapolis din 1888, prin solia prezentată de prezbiterii Jones și Waggoner. Solia lor nu era o solie nouă, iar când sora White s-a adresat celor care se împotriveau soliei lor, ea a arătat că răzvrătiții credeau că împotrivirea lor față de solia lui Jones și Waggoner reprezenta responsabilitatea lor de a apăra vechile repere de hotar, care sunt totodată temeliile cele vechi. Răzvrătirea lor a arătat că, până în 1888, nu mai înțelegeau care erau temeliile, și anume că adevărurile fundamentale reprezintă neprihănirea lui Hristos. În contextul reperelor de hotar și al regulilor lui William Miller, ea a afirmat:

> “We should know for ourselves what constitutes Christianity, what is truth, what is the faith that we have received, what are the Bible rules—the rules given us from the highest authority. There are many who believe without a reason on which to base their faith, without sufficient evidence as to the truth of the matter. If an idea is presented that harmonizes with their own preconceived opinions, they are all ready to accept it. They do not reason from cause to effect, their faith has no genuine foundation, and in the time of trial they will find that they have built upon the sand.

> Se cuvine să știm noi înșine în ce constă creștinismul, ce este adevărul, care este credința pe care am primit-o, care sunt regulile Bibliei - regulile care ne-au fost date de cea mai înaltă Autoritate. Sunt mulți care cred fără un temei pe care să-și sprijine credința, fără dovezi suficiente privitoare la adevărul lucrului în cauză. Dacă li se prezintă o idee care se armonizează cu propriile lor opinii preconcepute, sunt îndată gata s-o accepte. Nu raționează de la cauză la efect, credința lor nu are o temelie adevărată, iar în vremea încercării vor constata că au zidit pe nisip.

> “He who rests satisfied with his own present imperfect knowledge of the Scriptures, thinking this sufficient for his salvation, is resting in a fatal deception. There are many who are not thoroughly furnished with Scriptural arguments, that they may be able to discern error, and condemn all the tradition and superstition that has been palmed off as truth. Satan has introduced his own ideas into the worship of God, that he might corrupt the simplicity of the gospel of Christ. A large number who claim to believe the present truth, know not what constitutes the faith that was once delivered to the saints—Christ in you the hope of glory. They think they are defending the old landmarks, but they are lukewarm and indifferent. They know not what it is to weave into their experience and to possess the real virtue of love and faith. They are not close Bible students, but are lazy and inattentive. When differences of opinion arise upon the passages of Scripture, these who have not studied to a purpose and are not decided as to what they believe, fall away from the truth. We ought to impress upon all the necessity of inquiring diligently into divine truth, that they may know that they do know what is truth. Some claim much knowledge, and feel satisfied with their condition, when they have no more zeal for the work, no more ardent love for God, and for souls for whom Christ died, than if they had never known God. They do not read the Bible [in order] to appropriate the marrow and fatness to their own souls. They do not feel that it is the voice of God speaking to them. But, if we would understand the way of salvation, if we would see the beams of the Sun of righteousness, we must study the Scriptures for a purpose, for the promises and prophecies of the Bible shed clear beams of glory upon the divine plan of redemption, which grand truths are not clearly comprehended.” The 1888 Materials, 403.

> Cel ce se mulțumește cu propria sa cunoaștere prezentă, imperfectă, a Scripturilor, socotind aceasta suficientă pentru mântuirea lui, se complace într-o amăgire fatală. Sunt mulți care nu sunt temeinic înzestrați cu argumente scripturale, pentru a putea discerne eroarea și a condamna toată tradiția și superstiția care au fost prezentate drept adevăr. Satana a introdus propriile sale idei în închinarea adusă lui Dumnezeu, ca să corupă simplitatea Evangheliei lui Hristos. Un număr mare dintre cei care pretind că cred adevărul prezent nu știu ce constituie credința care a fost dată sfinților o dată pentru totdeauna—Hristos în voi, nădejdea slavei. Ei cred că apără vechile jaloane, dar sunt căldicei și indiferenți. Nu știu ce înseamnă să-și împletească în propria lor experiență adevărata virtute a dragostei și a credinței și s-o posede. Nu sunt cercetători serioși ai Bibliei, ci sunt leneși și nepăsători. Când apar deosebiri de opinie cu privire la pasaje din Scriptură, aceia care nu au studiat cu un scop și nu sunt hotărâți în privința a ceea ce cred se abat de la adevăr. Se cuvine să imprimăm tuturor necesitatea cercetării stăruitoare a adevărului divin, pentru ca ei să știe că, într-adevăr, știu care este adevărul. Unii pretind că au multă cunoaștere și se simt mulțumiți cu starea lor, când nu au mai mult zel pentru lucrare, nici mai multă dragoste arzătoare pentru Dumnezeu și pentru sufletele pentru care a murit Hristos, decât dacă nu L-ar fi cunoscut niciodată pe Dumnezeu. Nu citesc Biblia pentru a-și însuși măduva și grăsimea ei pentru propriile lor suflete. Nu simt că este glasul lui Dumnezeu care le vorbește. Dar, dacă vrem să înțelegem calea mântuirii, dacă vrem să vedem razele Soarelui neprihănirii, trebuie să studiem Scripturile cu un scop, căci făgăduințele și profețiile Bibliei revarsă raze limpezi de slavă asupra planului divin de răscumpărare, ale cărui mărețe adevăruri nu sunt înțelese limpede. Materialele din 1888, 403.

This statement is taken from her testimony during the period of 1888, and she identifies that the rebels are building a foundation upon sand, though they know it not. She states, “A large number who claim to believe the present truth, know not what constitutes the faith that was once delivered to the saints—Christ in you the hope of glory. They think they are defending the old landmarks, but they are lukewarm and indifferent.” She identifies them as still in the Laodicean condition, for they are “lukewarm.” And she identifies “the faith that was once delivered to the saints—Christ in you the hope of glory.” Christ is the Rock of Ages, and as the Rock of Ages, He represents the jewels of Miller’s dream.

Această afirmație este preluată din mărturia ei din perioada anului 1888, iar ea arată că răzvrătiții își așază temelia pe nisip, deși nu știu aceasta. Ea afirmă: „Un număr mare de persoane care pretind că cred în adevărul prezent nu știu ce constituie credința care a fost dată odată sfinților — Hristos în voi, nădejdea slavei. Ei cred că apără vechile jaloane, dar sunt căldicei și indiferenți.” Ea îi identifică ca fiind încă în starea laodiceană, căci sunt „căldicei”. Și ea identifică „credința care a fost dată odată sfinților — Hristos în voi, nădejdea slavei”. Hristos este Stânca Veacurilor, iar ca Stânca Veacurilor, El reprezintă nestematele din visul lui Miller.

> “The warning has come: Nothing is to be allowed to come in that will disturb the foundation of the faith upon which we have been building ever since the message came in 1842, 1843, and 1844. I was in this message, and ever since I have been standing before the world, true to the light that God has given us. We do not propose to take our feet off the platform on which they were placed as day by day we sought the Lord with earnest prayer, seeking for light. Do you think that I could give up the light that God has given me? It is to be as the Rock of Ages. It has been guiding me ever since it was given.” Review and Herald, April 14, 1903.

> „Avertizarea a venit: Nu trebuie îngăduit să pătrundă nimic care să clatine temelia credinței pe care am zidit de atunci încoace, de când a venit solia în 1842, 1843 și 1844. Am fost în această solie, iar de atunci am stat înaintea lumii, păstrând credincioșie față de lumina pe care Dumnezeu ne-a dat-o. Nu intenționăm să ne mutăm picioarele de pe platforma pe care au fost așezate când, zi de zi, Îl căutam pe Domnul prin rugăciune stăruitoare, cerând lumină. Credeți că aș putea să renunț la lumina pe care Dumnezeu mi-a dat-o? Ea trebuie să fie precum Stânca Veacurilor. Ea m-a călăuzit de când mi-a fost dată.” Review and Herald, 14 aprilie 1903.

She identifies an important reality of the rebels, who were Ezekiel’s ancient men, when she states, “They do not reason from cause to effect.” The wicked cannot or will not reason from cause to effect. The effect of the 1888 General Conference session was so rebellious that Sister White determined to leave, but her angelic guide commanded her that she must stay and record the parallel history of the rebellion of Korah, Dathan and Abiram. The rebellion of the ancient men was the effect, and the cause was the rejection of the Laodicean message that arrived with the increased light of the “seven times” in 1856, and then escalated to the rebellion against the foundations in 1863, which then led to the attack upon first the Bible and then the Spirit of Prophecy, along with the introduction of Kellogg’s spiritualism.

Ea identifică o realitate importantă a răzvrătiților, care erau bătrânii lui Ezechiel, atunci când afirmă: „Ei nu raționează de la cauză la efect.” Cei răi nu pot sau nu vor să raționeze de la cauză la efect. Efectul sesiunii Conferinței Generale din 1888 a fost atât de marcat de răzvrătire, încât Sora White a hotărât să plece, dar călăuza ei îngerească i-a poruncit să rămână și să consemneze istoria paralelă a răzvrătirii lui Core, Datan și Abiram. Răzvrătirea bătrânilor a fost efectul, iar cauza a fost respingerea soliei laodiceene, sosită odată cu lumina sporită a „celor șapte vremi” în 1856, respingere care a escaladat apoi în răzvrătirea împotriva fundamentelor în 1863, ceea ce a dus mai apoi la atacarea mai întâi a Bibliei, iar apoi a Spiritului Profetic, împreună cu introducerea spiritismului lui Kellogg.

Of course the ancient men’s historians through history have covered the truths associated with the rebellion with rubbish, traditions, customs and dishes of fables, for those who participate in that type of rebellion always attempt to hide the evidence.

Desigur, de-a lungul istoriei, istoricii oamenilor din vechime au acoperit adevărurile legate de răzvrătire cu gunoi, tradiții, obiceiuri și porții de basme, căci cei care participă la acel tip de răzvrătire caută întotdeauna să ascundă dovezile.

> Woe unto them that seek deep to hide their counsel from the Lord, and their works are in the dark, and they say, Who seeth us? and who knoweth us? Isaiah 25:19.

> Vai de cei ce se adâncesc ca să-și ascundă sfatul de Domnul, și faptele lor sunt în întuneric, și zic: „Cine ne vede? Cine ne cunoaște?” Isaia 25:19.

The men Isaiah is addressing in the verse are they who he identifies as “the scornful men that rule this people in Jerusalem,” and are the same ancient men that were to be the guardians of the people in Ezekiel chapter eight. In Ezekiel’s testimony, at the second abomination, which marks the second generation of Adventism, they answer the questions that Isaiah’s scornful men ask, “for they say, The Lord seeth us not; the Lord hath forsaken the earth” (Ezekiel 8:12).

Bărbații cărora Isaia li se adresează în verset sunt aceia pe care el îi identifică drept „bărbații batjocoritori care cârmuiesc acest popor în Ierusalim” și sunt aceiași bătrâni care trebuiau să fie păzitorii poporului în capitolul opt din Ezechiel. În mărturia lui Ezechiel, la a doua urâciune, care marchează a doua generație a Adventismului, ei răspund întrebărilor pe care le pun bărbații batjocoritori ai lui Isaia: „căci ei zic: Domnul nu ne vede; Domnul a părăsit pământul” (Ezechiel 8:12).

There is “Woe” pronounced upon those historical revisionists that attempt to cover the truth of the rebellion that led to and occurred in 1888.

Este rostit un «Vai» asupra acelor revizioniști ai istoriei care încearcă să ascundă adevărul răzvrătirii ce a dus la și a avut loc în 1888.

We will continue this study in the next article.

Vom continua acest studiu în articolul următor.

> “I must speak to you in reference to the meetings in Minneapolis. I at one time decided to leave the meeting because I saw and felt the strong spirit of opposition that prevailed. I could not for one moment acknowledge the spirit which moved with a controlling power upon Brother Morrison and Brother Nicola. I cannot for a moment question what manner of spirit you were of. Certainly it was not the Spirit of God, and lest you should continue in this deception I now write to you.

> Trebuie să vă vorbesc cu privire la adunările de la Minneapolis. La un moment dat am hotărât să părăsesc adunarea, căci am văzut și am simțit puternicul duh de împotrivire care domnea. Nu am putut nici măcar pentru o clipă să recunosc duhul care lucra cu o putere stăpânitoare asupra fratelui Morrison și a fratelui Nicola. Nu pot nici pentru o clipă să pun la îndoială de ce fel de duh erați însuflețiți. Cu siguranță nu era Duhul lui Dumnezeu, iar ca nu cumva să stăruiți în această amăgire, vă scriu acum.

> “The night after I had decided not to remain longer in Minneapolis, in a dream or vision of the night—I cannot tell certainly which—a person of tall, commanding appearance brought me a message and revealed to me that it was God’s will for me to stand at my post of duty, and that God Himself would be my helper and sustain me to speak the words He should give me. He said, ‘For this work the Lord has raised you up. His everlasting arms are beneath you. From this meeting decisions will be made for life or for death; not that anyone need to perish, but spiritual pride and self-confidence will close the door that Jesus and His Holy Spirit’s power shall not be admitted. They shall have another chance to be undeceived, and to repent, confess their sins, and come to Christ and be converted that He shall heal them.’

> Noaptea de după ce hotărâsem să nu mai rămân în continuare în Minneapolis, într-un vis sau într-o vedenie de noapte — nu pot spune cu certitudine care — o persoană de statură înaltă și cu înfățișare impunătoare mi-a adus un mesaj și mi-a descoperit că era voia lui Dumnezeu ca eu să stau la postul meu de datorie și că Însuși Dumnezeu îmi va fi ajutor și mă va susține să rostesc cuvintele pe care mi le va da. El a zis: „Pentru această lucrare Domnul te-a ridicat. Brațele Lui veșnice sunt dedesubtul tău. Din această adunare se vor lua hotărâri pentru viață sau pentru moarte; nu că cineva ar trebui să piară, ci mândria spirituală și încrederea în sine vor închide ușa, astfel încât Isus și puterea Duhului Său Sfânt să nu fie admiși. Li se va mai da o altă șansă să nu mai fie amăgiți și să se pocăiască, să-și mărturisească păcatele și să vină la Hristos și să fie convertiți, pentru ca El să-i vindece.”

> “He said, ‘Follow me.’ I followed my guide and he led me to the different houses where brethren made their homes, and he said, ‘Hear the words here spoken, for they are written in the book of records, and these words will have a condemning power upon all who act a part in this work which is not after the spirit of wisdom from above, but after the spirit that descendeth not from above, but is from beneath.’

> El a zis: „Urmează-mă.” L-am urmat pe călăuza mea și m-a condus la diferitele case în care frații își aveau locuințele, și a zis: „Ascultați cuvintele rostite aici, căci ele sunt scrise în cartea înregistrărilor, iar aceste cuvinte vor avea o putere osânditoare asupra tuturor celor ce iau parte la această lucrare care nu este după duhul înțelepciunii de sus, ci după duhul care nu se pogoară de sus, ci este de jos.”

> “I listened to words uttered that ought to make every one of those ashamed who uttered them. Sarcastic remarks were passed from one to another, ridiculing their brethren A. T. Jones, E. J. Waggoner, and Willie C. White, and myself. My position and my work were freely commented upon by those who ought to have been engaged in the work of humbling their souls before God and setting their own hearts in order. There was seemingly a fascination in brooding over imaginary wrongs and expressions of imagination of their brethren and their work, which had no foundation in truth, and in doubting and speaking and writing bitter things as the result of skepticism and question and unbelief.

> Am ascultat cuvinte rostite care ar fi trebuit să-i facă de rușine pe toți aceia care le-au rostit. Se transmiteau de la unul la altul remarci sarcastice, ridiculizându-i pe frații lor A. T. Jones, E. J. Waggoner și Willie C. White, precum și pe mine. Poziția mea și lucrarea mea erau comentate fără reținere de către cei care ar fi trebuit să fie angajați în lucrarea smeririi sufletelor lor înaintea lui Dumnezeu și a punerii în rânduială a propriilor lor inimi. Se părea că există o fascinație pentru a stărui asupra nedreptăților închipuite și asupra închipuirilor cu privire la frații lor și la lucrarea acestora, care nu aveau nicio temelie în adevăr, și pentru a se îndoi și a rosti și a scrie lucruri amare, ca urmare a scepticismului, a punerii la îndoială și a necredinței.

> “Said my guide, ‘This is written in the books as against Jesus Christ. This spirit cannot harmonize with the Spirit of Christ, of truth. They are intoxicated with the spirit of resistance and know not any more than the drunkard what spirit controls their words or their actions. This sin is peculiarly an offense to God. This spirit bears no more the semblance to the Spirit of truth and righteousness than the spirit that actuated the Jews to form a confederacy to doubt, to criticize and become spies upon Christ, the world’s Redeemer.

> Călăuza mea a spus: „Acest lucru este consemnat în cărți ca fiind împotriva lui Isus Hristos. Acest duh nu poate fi în armonie cu Duhul lui Hristos, al adevărului. Ei sunt îmbătați de duhul împotrivirii și nu știu, mai mult decât bețivul, ce duh le stăpânește cuvintele sau faptele. Acest păcat este, în chip deosebit, o ofensă adusă lui Dumnezeu. Acest duh nu are mai multă asemănare cu Duhul adevărului și al dreptății decât duhul care i-a însuflețit pe iudei să formeze o confederație pentru a se îndoi, a critica și a deveni iscoade asupra lui Hristos, Răscumpărătorul lumii.”

> “I was told by my guide that there had been a witness to the Christless talk, the rabble talk which evidenced the spirit that prompted the words. When they entered their rooms evil angels came with them, because they closed the door to the Spirit of Christ and would not listen to His voice. There was not a humbling of the soul before God. The voice of prayer was seldom heard, but criticism and exaggerated statements and suppositions and conjectures and envy and jealousy and evil surmising and false accusing were current. Had their eyes been opened they would have seen that which would have alarmed them, the exulting of evil angels. And they would have seen also a Watcher who had heard every word and registered these words in the books of heaven.

> Mi-a spus călăuza mea că fusese un martor al vorbirii fără Hristos, al vorbirii de gloată, care dădea pe față duhul ce insuflase cuvintele. Când au intrat în odăile lor, îngeri răi au venit împreună cu ei, căci au închis ușa înaintea Duhului lui Hristos și n-au vrut să asculte de glasul Lui. Nu era o smerire a sufletului înaintea lui Dumnezeu. Glasul rugăciunii se auzea arareori, dar critica, afirmațiile exagerate, presupunerile, conjecturile, invidia, gelozia, bănuielile rele și acuzațiile mincinoase erau curente. Dacă li s-ar fi deschis ochii, ar fi văzut ceea ce i-ar fi alarmat: exultarea îngerilor răi. Și ar fi văzut, de asemenea, un Veghetor care auzise fiecare cuvânt și le înregistrase în cărțile cerului.

> “I was then informed that at this time it would be useless to make any decision as to positions on doctrinal points, as to what is truth, or to expect any spirit of fair investigation, because there was a confederacy formed to allow of no change of ideas on any point or position they had received any more than did the Jews. Much was said to me by my Guide that I have no liberty to write. I found myself sitting up in bed in a spirit of grief and distress, also with a spirit of firm resolve to stand at my post of duty to the close of the meeting and then wait for the directions of the Spirit of God telling me how to move and what course to pursue.” The 1888 Materials, 277, 278.

> „Am fost atunci înștiințată că, în vremea aceasta, ar fi zadarnic să se ia vreo hotărâre cu privire la poziții asupra punctelor doctrinare, cu privire la ceea ce este adevărul, sau să se aștepte vreun duh de cercetare nepărtinitoare, deoarece se formase o confederație care să nu permită nicio schimbare a ideilor cu privire la vreun punct sau la vreo poziție dintre cele pe care le primiseră, nu mai mult decât au făcut-o iudeii. Mi s-au spus multe de către Călăuza mea, pe care nu am libertatea să le scriu. M-am aflat stând în șezut în pat, cu un duh de întristare și apăsare, dar și cu un duh de hotărâre fermă de a rămâne la postul meu de datorie până la încheierea adunării, iar apoi să aștept îndrumările Duhului lui Dumnezeu, care să-mi spună cum să procedez și ce cale să urmez.” The 1888 Materials, 277, 278.

Back to Articles