Article

# The Book of Daniel - Number Fifty-Five

Cartea lui Daniel - Numărul cincizeci și cinci

Unveiling the Prophetic Tapestry: Gabriel’s Revelation to Daniel

Dezvăluirea tapiseriei profetice: Revelația lui Gabriel dată lui Daniel

Author

Jeff Pippenger

Published

January 19, 2024

Formats

PDF
Word

Gabriel came to Daniel after he had come to understand the seventy years of captivity of the prophecy of Jeremiah, and the oath and curse of Moses.

Gabriel a venit la Daniel după ce ajunsese să înțeleagă cei șaptezeci de ani ai robiei din profeția lui Ieremia și jurământul și blestemul lui Moise.

> In the first year of his reign I Daniel understood by books the number of the years, whereof the word of the Lord came to Jeremiah the prophet, that he would accomplish seventy years in the desolations of Jerusalem. . . . Yea, all Israel have transgressed thy law, even by departing, that they might not obey thy voice; therefore the curse is poured upon us, and the oath that is written in the law of Moses the servant of God, because we have sinned against him. And he hath confirmed his words, which he spake against us, and against our judges that judged us, by bringing upon us a great evil: for under the whole heaven hath not been done as hath been done upon Jerusalem. As it is written in the law of Moses, all this evil is come upon us: yet made we not our prayer before the Lord our God, that we might turn from our iniquities, and understand thy truth. Therefore hath the Lord watched upon the evil, and brought it upon us: for the Lord our God is righteous in all his works which he doeth: for we obeyed not his voice. Daniel 9:2, 11–14.

> În anul întâi al domniei lui, eu, Daniel, am înțeles din cărți numărul anilor, despre care a venit cuvântul Domnului către Ieremia, prorocul, că avea să împlinească șaptezeci de ani în pustiirile Ierusalimului. … Da, tot Israelul a încălcat legea Ta, chiar îndepărtându-se, pentru ca să nu asculte de glasul Tău; de aceea blestemul s-a revărsat asupra noastră și jurământul care este scris în legea lui Moise, slujitorul lui Dumnezeu, fiindcă am păcătuit împotriva Lui. Și El a adeverit cuvintele Sale, pe care le-a rostit împotriva noastră și împotriva judecătorilor noștri care ne-au judecat, aducând asupra noastră un mare rău: căci sub tot cerul nu s-a făcut ceea ce s-a făcut asupra Ierusalimului. După cum este scris în legea lui Moise, tot acest rău a venit asupra noastră; și totuși nu ne-am adus rugăciunea înaintea Domnului, Dumnezeului nostru, ca să ne întoarcem de la nelegiuirile noastre și să înțelegem adevărul Tău. De aceea Domnul a vegheat asupra răului și l-a adus asupra noastră; căci Domnul, Dumnezeul nostru, este drept în toate lucrările Sale pe care le face; căci n-am ascultat de glasul Lui. Daniel 9:2, 11-14.

The word that Daniel used that is translated as “the oath,” is the same word Moses used that is translated as “seven times,” in Leviticus twenty-six. Sister White informs us that in chapter nine, Daniel was seeking to understand the relationship of Jeremiah’s period of seventy years and the period of twenty-three hundred years. Gabriel had been commanded in chapter eight to make Daniel understand the vision of the twenty-three hundred days, and Gabriel is finishing his work when he returns in chapter nine, and informs Daniel to mentally separate the two visions that have been the theme of chapters, seven, eight and also nine. Those two visions are the theme of the “increase of knowledge” that was unsealed in 1798.

Cuvântul pe care l-a folosit Daniel, tradus prin «jurământul», este același cuvânt pe care l-a folosit Moise, tradus prin «de șapte ori», în Levitic 26. Sora White ne informează că, în capitolul nouă, Daniel căuta să înțeleagă relația dintre perioada de șaptezeci de ani a lui Ieremia și perioada de două mii trei sute de ani. I se poruncise lui Gabriel, în capitolul opt, să-l facă pe Daniel să înțeleagă vedenia celor două mii trei sute de zile, iar Gabriel își încheie lucrarea când se întoarce în capitolul nouă și îi spune lui Daniel să le separe în minte pe cele două vedenii care au constituit tema capitolelor șapte, opt și, de asemenea, nouă. Aceste două vedenii sunt tema «sporirii cunoștinței» care a fost dezpecetluită în 1798.

Jeremiah’s seventy years and the “curse” of Moses are both symbols of the “seven times,” as represented by Moses’ “oath,” but Gabriel is going to present the breakdown of the period of twenty-three hundred years. It can only be rightly divided when the relation of the vision (“chazon”) of the trampling down, and the vision (“mareh”) of the appearance are rightly divided. Gabriel began by identifying that a probationary period of four hundred and ninety years was given for the Jews. That period was the same as the four hundred and ninety year period of rebellion which had produced the seventy years of captivity.

Cei șaptezeci de ani ai lui Ieremia și „blestemul” lui Moise sunt amândouă simboluri ale „celor șapte vremuri”, așa cum sunt reprezentate de „jurământul” lui Moise, dar Gabriel urmează să prezinte împărțirea perioadei de două mii trei sute de ani. Aceasta poate fi împărțită corect numai atunci când se face o delimitare corectă între viziunea ("chazon") a călcării în picioare și viziunea ("mareh") a arătării. Gabriel a început prin a indica faptul că evreilor le-a fost acordată o perioadă de probă de patru sute nouăzeci de ani. Acea perioadă era identică cu perioada de patru sute nouăzeci de ani de răzvrătire care produsese cei șaptezeci de ani de captivitate.

The word “determined” in verse twenty-four addresses the period from the going forth of the third decree in 457 BC, until the stoning of Stephen in 34 AD, but the word “determined” in verses twenty-six and twenty-seven is identifying the desolating powers of paganism and papalism.

Cuvântul „hotărât” din versetul douăzeci și patru se referă la perioada de la promulgarea celui de-al treilea decret, în 457 î.Hr., până la lapidarea lui Ștefan, în 34 d.Hr., dar cuvântul „hotărât” din versetele douăzeci și șase și douăzeci și șapte identifică puterile pustiitoare ale păgânismului și ale papalității.

> And after threescore and two weeks shall Messiah be cut off, but not for himself: and the people of the prince that shall come shall destroy the city and the sanctuary; and the end thereof shall be with a flood, and unto the end of the war desolations are determined. And he shall confirm the covenant with many for one week: and in the midst of the week he shall cause the sacrifice and the oblation to cease, and for the overspreading of abominations he shall make it desolate, even until the consummation, and that determined shall be poured upon the desolate. Daniel 9:26, 27.

> Și după șaizeci și două de săptămâni, Mesia va fi stârpit, dar nu pentru Sine; iar poporul căpeteniei care va veni va nimici cetatea și sanctuarul; și sfârșitul va veni ca printr-un potop, și până la sfârșitul războiului sunt hotărâte pustiiri. El va întări legământul cu mulți pentru o săptămână; și la jumătatea săptămânii va face să înceteze jertfa și prinosul; și, din pricina întinderii urâciunilor, o va face pustie, până la nimicirea desăvârșită, și ceea ce a fost hotărât se va vărsa peste cel pustiit. Daniel 9:26, 27.

Gabriel informs Daniel that “after” the “Messiah” was “cut off” the “people of the prince that shall come shall destroy the city and the sanctuary.” Pagan Rome destroyed the “city and sanctuary” in the siege that lasted exactly three and a half years from the year 66 to 70 AD. Gabriel identifies that “the end of the war” would be “with a flood,” and that the war would consist of “desolations.” The war that was accomplished against Jerusalem and the sanctuary was the trampling down that was accomplished by paganism and papalism. The pagan power that would destroy Jerusalem in the beginning was Babylon, but the pagan power that would destroy it after the Messiah was crucified was pagan Rome. But the war against the sanctuary and host was accomplished by two desolating powers, and the second of the two desolating powers in the Scriptures is the papacy.

Gabriel îl informează pe Daniel că „după” ce „Mesia” a fost „stârpit”, „poporul căpeteniei care va veni va nimici cetatea și sanctuarul”. Roma păgână a distrus „cetatea și sanctuarul” în asediul care a durat exact trei ani și jumătate, din anul 66 până în 70 d.Hr. Gabriel arată că „sfârșitul războiului” va fi „cu un potop” și că războiul va consta în „pustiiri”. Războiul care a fost dus împotriva Ierusalimului și a sanctuarului a fost călcarea în picioare săvârșită de păgânism și papalism. Puterea păgână care avea să distrugă Ierusalimul la început a fost Babilonul, dar puterea păgână care avea să-l distrugă după ce Mesia a fost răstignit a fost Roma păgână. Însă războiul împotriva sanctuarului și a oștirii a fost purtat de două puteri pustiitoare, iar a doua dintre cele două puteri pustiitoare, în Scripturi, este papalitatea.

The papacy is the power represented as the “overflowing scourge,” it is the power in verse forty of Daniel eleven, that “overflows and passes over.” The trampling down of Jerusalem that began with Babylon, and continued with the iron nation that spoke dark sentences as represented by Moses in Deuteronomy, was followed by the papacy. Until the end of the trampling down “desolations” were “determined.” In verse twenty-seven, Christ confirms the covenant with many for one week. In the middle of that week, the earthly sacrificial system would cease as Christ began his high priestly ministry in the sanctuary in heaven. Because of the Jews’ disobedience during the probationary time that had been cut off for them, the sanctuary and city were again to be made desolate.

Papalitatea este puterea reprezentată drept „biciul năvălitor”; ea este puterea din versetul al patruzecilea al capitolului unsprezece din Daniel, care „se revarsă și trece peste”. Călcarea în picioare a Ierusalimului, care a început cu Babilonul și a continuat cu națiunea de fier ce rostea enigme întunecate, așa cum este reprezentată de Moise în Deuteronom, a fost urmată de papalitate. Până la sfârșitul călcării în picioare, „pustiirile” au fost „hotărâte”. În versetul al douăzeci și șaptelea, Hristos confirmă legământul cu mulți pentru o săptămână. La mijlocul acelei săptămâni, sistemul jertfelor pământesc avea să înceteze, pe când Hristos își începea slujirea Sa arhierească în sanctuarul din cer. Din pricina neascultării iudeilor în timpul de probă care le fusese delimitat, sanctuarul și cetatea aveau să fie din nou pustiite.

The verse says “for the overspreading of abominations he shall make it desolate, even until the consummation, and that determined shall be poured upon the desolate.” When the Jews finally filled their cup of probationary time to the brim, the city and sanctuary were to be desolate until the end of the war. At the “consummation” of the trampling down in 1798, it had been “determined” that the papacy would receive a deadly wound. Then the city and the sanctuary were to be restored and rebuilt, as typified when the Jews came out of literal Babylon under the three decrees.

Versetul spune: „din pricina răspândirii urâciunilor el o va pustii, chiar până la consumare, și ceea ce este hotărât se va vărsa peste cel pustiit.” Când iudeii și-au umplut în cele din urmă cupa timpului lor de probă până la plinătate, cetatea și sanctuarul aveau să fie pustiite până la sfârșitul războiului. La „consumarea” călcării în picioare, în 1798, fusese „hotărât” ca papalitatea să primească o rană de moarte. Atunci cetatea și sanctuarul urmau să fie restaurate și rezidite, așa cum a fost tipificat când iudeii au ieșit din Babilonul literal sub cele trei decrete.

Until the consummation of that war Jerusalem was to be trampled down by the papal power. The prophetic periods that make up the distinct periods within the twenty-three hundred years can only be understood correctly when the relation of the vision of trampling down of the seventy years is understood in connection with the vision of the restoration of the sanctuary and host. To reject the vision of the scattering of Moses curse is to reject the vision of the gathering. The vision of the seventy years is the vision of the scattering. The vision of the twenty-three hundred years is the vision of the gathering. The vision of the seventy years is the “chazon” vision of the scattering, and the vision of the twenty-three hundred years is the “mareh” vision of the gathering.

Până la încheierea acelui război, Ierusalimul avea să fie călcat în picioare de puterea papală. Perioadele profetice care constituie segmentele distincte ale celor două mii trei sute de ani pot fi înțelese corect numai atunci când este înțeleasă relația viziunii privind călcarea în picioare din cei șaptezeci de ani cu viziunea restaurării sanctuarului și a oștirii. A respinge viziunea împrăștierii blestemului lui Moise înseamnă a respinge viziunea adunării. Viziunea celor șaptezeci de ani este viziunea împrăștierii. Viziunea celor două mii trei sute de ani este viziunea adunării. Viziunea celor șaptezeci de ani este viziunea "chazon" a împrăștierii, iar viziunea celor două mii trei sute de ani este viziunea "mareh" a adunării.

> What therefore God hath joined together, let not man put asunder. Mark 10:9.

> Așadar, ceea ce a împreunat Dumnezeu, omul să nu despartă. Marcu 10:9.

The two visions have been prophetically joined together, and to reject one is to reject them both. This fact identifies that in spite of Adventism claiming that they uphold the twenty-three hundred year prophecy, they have rejected the central pillar of Adventism, as certainly as they rejected the “seven times” in 1863. Did not the Jews profess to keep the law of God? Did not ancient Israel profess to be looking for the Messiah? Profession is meaningless if it does not uphold the Word of God.

Cele două viziuni au fost împreunate în mod profetic, iar a o respinge pe una înseamnă a le respinge pe amândouă. Acest fapt arată că, în ciuda faptului că Adventismul pretinde că susține profeția celor două mii trei sute de ani, el a respins stâlpul central al Adventismului, la fel de sigur cum a respins «cele șapte vremi» în 1863. Nu au mărturisit oare evreii că păzesc legea lui Dumnezeu? Nu a mărturisit oare vechiul Israel că Îl așteaptă pe Mesia? Mărturisirea este lipsită de sens dacă nu este conformă cu Cuvântul lui Dumnezeu.

The Millerites eventually identified October 22, 1844, as the termination of the period of twenty-three hundred days, but their understanding was limited. It was not until after the great disappointment that light came concerning the heavenly sanctuary and Christ’s appearance in the Most Holy Place on that date. Not until after that date, did they see the third angel’s message and the law of God.

Milleriții au identificat în cele din urmă data de 22 octombrie 1844 drept încheierea perioadei de două mii trei sute de zile, însă înțelegerea lor era limitată. Abia după Marea Dezamăgire a venit lumină cu privire la sanctuarul ceresc și la apariția lui Hristos în Sfânta Sfintelor în acea zi. Abia după acea dată au văzut solia îngerului al treilea și legea lui Dumnezeu.

The Lord intended to increase the prophetic light associated with the twenty-three hundred years, and in 1856, he opened the door to further light, and over the next seven years Adventism closed that door. It was not until after September 11, 2001, that the Lord led students of prophecy back to Hiram Edson’s articles, and the light of the “seven times,” once again began to increase.

Domnul a intenționat să sporească lumina profetică asociată celor două mii trei sute de ani și, în 1856, El a deschis ușa către lumină suplimentară, iar în următorii șapte ani adventismul a închis acea ușă. Abia după 11 septembrie 2001, Domnul i-a călăuzit pe studenții profeției înapoi la articolele lui Hiram Edson, iar lumina celor „șapte vremi” a început din nou să sporească.

Refusing to see the relation between the twenty-three hundred year prophecy and the prophecy of twenty-five hundred and twenty years, Adventism came to understand October 22, 1844 in a stunted and incomplete fashion.

Refuzând să vadă legătura dintre profeția celor două mii trei sute de ani și profeția celor două mii cinci sute douăzeci de ani, Adventismul a ajuns să înțeleagă 22 octombrie 1844 într-o manieră trunchiată și incompletă.

Once S. S. Snow locked-in the date for the crucifixion, the date of October 22, 1844, was ascertained.

Odată ce S. S. Snow a stabilit definitiv data răstignirii, data de 22 octombrie 1844 a fost determinată.

> Know therefore and understand, that from the going forth of the commandment to restore and to build Jerusalem unto the Messiah the Prince shall be seven weeks, and threescore and two weeks: the street shall be built again, and the wall, even in troublous times. And after threescore and two weeks shall Messiah be cut off, but not for himself: and the people of the prince that shall come shall destroy the city and the sanctuary; and the end thereof shall be with a flood, and unto the end of the war desolations are determined. And he shall confirm the covenant with many for one week: and in the midst of the week he shall cause the sacrifice and the oblation to cease, and for the overspreading of abominations he shall make it desolate, even until the consummation, and that determined shall be poured upon the desolate. Daniel 9:25–27.

> Să știi, deci, și să înțelegi că, de la ieșirea poruncii de a restaura și a zidi Ierusalimul până la Mesia, Voievodul, vor fi șapte săptămâni și șaizeci și două de săptămâni; ulița va fi zidită din nou și zidul, chiar în vremuri de strâmtorare. Iar după șaizeci și două de săptămâni, Mesia va fi stârpit, dar nu pentru Sine; și poporul voievodului care va veni va nimici cetatea și sanctuarul; și sfârșitul ei va veni ca un potop, și până la sfârșitul războiului pustiiri sunt hotărâte. El va întări legământul cu mulți pentru o săptămână; și, la mijlocul săptămânii, va face să înceteze jertfa și ofranda; și, din pricina răspândirii urâciunilor, va face pustiire până la sfârșitul hotărât, iar ceea ce este hotărât va fi vărsat peste cel pustiit. Daniel 9:25-27.

The Millerites recognized the correct date for the crucifixion and then the end of the period of twenty-three hundred years was identified. The “cutting off of the Messiah” in “the midst of the week” in which Christ confirmed “the covenant” because of the Jews filling their cup of probationary time to the top, as represented by the “overspreading of Abominations”, was also identified. The cross became the historical waymark that was essential in the recognition of the message of the Midnight Cry.

Milleriții au recunoscut data corectă a răstignirii, iar apoi a fost identificat sfârșitul perioadei de două mii trei sute de ani. „Stârpirea lui Mesia”, „la mijlocul săptămânii”, în care Hristos a confirmat „legământul”, din pricina faptului că iudeii își umpluseră până la vârf cupa timpului de probă, lucru reprezentat de „răspândirea Urâciunilor”, a fost, de asemenea, identificată. Crucea a devenit reperul istoric esențial în recunoașterea soliei Strigătului de la miezul nopții.

In spite of the light located in the verses that produced such a powerful manifestation of God’s power, the Millerites never reached an understanding of those verses which was represented by Daniel’s desire to understand the relationship of the two visions. The week in which Christ confirmed the covenant was divided into two periods, which Sister White later identified as representing Christ’s personal ministry of three and a half years, followed by his ministry as represented by the disciples. They saw that the historical waymark of the cross became the anchor to ascertain the date of October 22, 1844, but they did not see that it also represented the center of two identical periods of three and a half years, and thus represented the “seven times,” which God through Moses called the “quarrel of his covenant.”

În ciuda luminii cuprinse în versete, lumină care a produs o manifestare atât de puternică a puterii lui Dumnezeu, milleriții nu au ajuns niciodată la o înțelegere a acelor versete, înțelegere exprimată în dorința lui Daniel de a înțelege legătura dintre cele două viziuni. Săptămâna în care Hristos a întărit legământul a fost împărțită în două perioade, pe care Sora White le-a identificat ulterior ca reprezentând lucrarea personală a lui Hristos de trei ani și jumătate, urmată de lucrarea Sa reprezentată de ucenici. Ei au văzut că reperul istoric al crucii a devenit ancora pentru stabilirea datei de 22 octombrie 1844, dar nu au văzut că acesta reprezenta, de asemenea, centrul a două perioade identice de trei ani și jumătate și, astfel, reprezenta „cele șapte vremi”, pe care Dumnezeu, prin Moise, le-a numit „cearta legământului Său”.

> Then will I also walk contrary unto you, and will punish you yet seven times for your sins. And I will bring a sword upon you, that shall avenge the quarrel of my covenant: and when ye are gathered together within your cities, I will send the pestilence among you; and ye shall be delivered into the hand of the enemy. Leviticus 26:24, 25.

> Atunci și Eu voi umbla împotriva voastră și vă voi pedepsi încă de șapte ori pentru păcatele voastre. Voi aduce peste voi sabia, care va răzbuna legământul Meu; și când vă veți strânge în cetățile voastre, voi trimite ciuma în mijlocul vostru; și veți fi dați în mâna vrăjmașului. Leviticul 26:24, 25.

When Christ was confirming the covenant with many, it was the covenant that he had a quarrel over with the disobedient Jews. The “quarrel of his covenant,” began in 723 BC, when the Assyrians took the northern kingdom into captivity, and then for twelve hundred and sixty prophetic days, paganism trampled down literal Israel. That trampling down was then followed by another twelve hundred and sixty prophetic days, of papalism trampling down spiritual Israel.

Când Hristos întărea legământul cu mulți, era vorba despre legământul în privința căruia El avea o pricină împotriva iudeilor neascultători. „Cearta legământului Său” a început în anul 723 î.Hr., când asirienii au dus în robie regatul de nord, iar apoi, timp de o mie două sute șaizeci de zile profetice, păgânismul a călcat în picioare Israelul după literă. Acea călcare în picioare a fost urmată de alte o mie două sute șaizeci de zile profetice, în care papalismul a călcat în picioare Israelul spiritual.

The prophetic week in which Christ confirmed the covenant, in fulfillment of the vision of twenty three hundred years, also represented the vision of twenty-five hundred and twenty years. The Millerites recognized enough of the prophecy of twenty-three hundred years to correctly proclaim the message of the Midnight Cry, but they chose to reject some of the light which Gabriel’s interpretation in chapter nine was meant to convey.

Săptămâna profetică în care Hristos a întărit legământul, în împlinirea viziunii de două mii trei sute de ani, a reprezentat, totodată, viziunea de două mii cinci sute douăzeci de ani. Milleriții au înțeles îndeajuns din profeția celor două mii trei sute de ani pentru a proclama corect mesajul Strigătului de la Miezul Nopții, dar au ales să respingă o parte din lumina pe care interpretarea lui Gabriel din capitolul al nouălea era menită să o transmită.

Gabriel had instructed Daniel to rightly divide (mentally separate) the two visions, represented as “matter” and “vision,” and in fulfillment of that counsel Sister White informs us that this was the very burden of Daniel as he sought to understand the relation of the seventy weeks (a symbol of “seven times”), and the twenty-three hundred years.

Gabriel îl instruise pe Daniel să deosebească în mod corect (să le separe mental) cele două viziuni, reprezentate ca „chestiune” și „viziune”, iar, în împlinirea acelui sfat, Sora White ne informează că aceasta a fost chiar povara lui Daniel, în timp ce căuta să înțeleagă relația dintre cele șaptezeci de săptămâni (un simbol al „de șapte ori”) și cele două mii trei sute de ani.

Adventism’s rejection of the “seven times,” placed them in a position where they could not understand that the first period of four hundred and ninety years, which was cut off from the twenty-three hundred years, represented the rebellion of the covenant that Moses identifies as the “quarrel of his covenant”.

Respingerea, de către adventism, a „celor șapte vremi” i-a situat într-o poziție în care nu puteau să înțeleagă că prima perioadă de patru sute nouăzeci de ani, care a fost tăiată din cei două mii trei sute de ani, reprezenta răzvrătirea împotriva legământului pe care Moise o identifică drept „cearta legământului Său”.

They were also prevented from recognizing that the crucifixion in the midst of the week did more than simply identify the date, for it identified the very center of Christ’s quarrel with Israel’s disobedience with the blood of the covenant. They were blind to the fact that the blood that was shed for many at the cross, that was confirming his covenant, was also confirming the covenant set forth in Leviticus twenty-five and twenty-six.

Ei au fost, de asemenea, împiedicați să recunoască faptul că răstignirea la jumătatea săptămânii a făcut mai mult decât să indice pur și simplu data, căci ea a identificat chiar centrul pricinii lui Hristos cu neascultarea lui Israel cu privire la sângele legământului. Ei erau orbi față de faptul că sângele vărsat pentru mulți la cruce, care confirma legământul Său, confirma de asemenea legământul stipulat în Leviticul douăzeci și cinci și douăzeci și șase.

Ancient Israel took upon themselves a covenant where they defined the covenant as their proclamation “that all that the Lord has said, we will do,” totally unaware that the covenant which Christ was offering required that His law be written upon the heart. Their pharisaical definition of the terms of the covenant prevented them from understanding and accepting the true covenant.

Israelul din vechime și-a asumat un legământ, pe care l-a definit prin propria proclamație: «Toate câte a zis Domnul, le vom face», fără să-și dea deloc seama că legământul pe care Hristos îl oferea cerea ca legea Lui să fie scrisă în inimă. Definiția fariseică a termenilor legământului i-a împiedicat să înțeleagă și să primească adevăratul legământ.

Modern Israel has defined the blood of the cross in the midst of the week in terms which cause the same blindness for modern Israel that was upon ancient Israel when they rejected the Messiah and proclaimed they had no king but Caesar.

Israelul modern a definit sângele crucii la jumătatea săptămânii în termeni ce pricinuiesc Israelului modern aceeași orbire care a fost asupra Israelului din vechime, când L-au respins pe Mesia și au proclamat că nu au alt împărat decât Cezarul.

Modern Israel is blind to the fact that the history which Gabriel outlined for Daniel not only includes the confirmation of the covenant, but also the scattering that is brought upon those who reject that covenant, for the verses identify that pagan Rome (the prince that was to come), would destroy the city and the sanctuary, and that unto the end of the war (which trampled down the sanctuary and the host) “desolations,” in the plural, were determined.

Israelul modern este orb față de faptul că istoria pe care Gabriel i-a conturat-o lui Daniel nu cuprinde doar întărirea legământului, ci și împrăștierea adusă asupra celor care resping acel legământ, căci versetele indică faptul că Roma păgână (căpetenia care avea să vină) avea să distrugă cetatea și sanctuarul și că, până la sfârșitul războiului (care a călcat în picioare sanctuarul și oștirea), „pustiiri”, la numărul plural, au fost hotărâte.

In the history where Christ shed his blood to confirm the covenant with many, the two desolating powers of pagan and papal Rome are specifically identified. The blood shed upon the cross is what Christ brings into the heavenly sanctuary, and is a symbol of His work represented by the “mareh” vision of twenty-three hundred years. That history is woven in with the history of the “chazon” vision of twenty-five hundred and twenty years, as represented by the two desolating powers that would trample down the sanctuary and the host.

În istoria în care Hristos Și-a vărsat sângele pentru a confirma legământul cu mulți, cele două puteri pustiitoare ale Romei păgâne și papale sunt identificate în mod specific. Sângele vărsat pe cruce este ceea ce Hristos aduce în sanctuarul ceresc și este un simbol al lucrării Sale, așa cum este aceasta reprezentată de viziunea "mareh" a celor două mii trei sute de ani. Acea istorie este împletită cu istoria viziunii "chazon" de două mii cinci sute douăzeci de ani, așa cum este ea reprezentată de cele două puteri pustiitoare care aveau să calce în picioare sanctuarul și oștirea.

The truths which were represented in Miller’s dream as jewels shone as bright as the sun, but they were incomplete. In the last days, when the Midnight Cry is repeated to the very letter, those very jewels will be cast into the new, larger casket by the “dirt brush Man”, and they will then shine ten times brighter than they originally did. They become the test of the final Midnight Cry message. Those jewels were specifically identified by the two witnesses prophesied by Habakkuk, as tables. When the two tables of the 1843 and 1850 pioneer charts are laid upon each other “line upon line”, Miller’s jewels are specifically identified, and in so doing those jewels represent the message of the final Midnight Cry.

Adevărurile care erau reprezentate în visul lui Miller ca nestemate străluceau la fel de puternic ca soarele, dar erau incomplete. În zilele din urmă, când Strigătul de la miezul nopții este repetat întocmai, după literă, aceleași nestemate vor fi aruncate în noua, mai mare casetă de către "Omul cu peria de gunoi", și atunci vor străluci de zece ori mai puternic decât au strălucit inițial. Ele devin testul mesajului final al Strigătului de la miezul nopții. Aceste nestemate au fost identificate în mod specific de către cei doi martori profețiți de Habacuc, și anume niște table. Când cele două table, adică diagramele pionierilor din 1843 și 1850, sunt așezate una peste alta "linie după linie", nestematele lui Miller sunt identificate în mod specific, iar prin aceasta acele nestemate reprezintă mesajul final al Strigătului de la miezul nopții.

Most of the truths upon the two charts illustrate prophecies that were fulfilled prior to 1844, such as the identification of the beasts of Daniel seven and eight. The image of Daniel two is represented. The argument over whether it is Rome or Antiochus Epiphanes which establishes the vision is there. The first disappointment and the tarrying time of Habakkuk and the ten virgins is there. The arrival of the third angel is there, as is the heavenly sanctuary. “The daily” as a symbol of paganism is there. And of course, the three Woes of Islam are there. When brought together the charts represent an illustration of the “increase of knowledge” that takes place when the Lion of the tribe of Judah unseals a prophetic truth.

Cele mai multe dintre adevărurile de pe cele două planșe ilustrează profeții care au fost împlinite înainte de 1844, cum ar fi identificarea fiarelor din Daniel, capitolele 7 și 8. Chipul din Daniel, capitolul 2, este reprezentat. Disputa dacă Roma sau Antioh Epifanes este cea care statornicește vedenia se află acolo. Prima dezamăgire și timpul de întârziere din Habacuc și al celor zece fecioare sunt acolo. Sosirea celui de-al treilea înger este acolo, la fel și sanctuarul ceresc. «Necurmatul», ca simbol al păgânismului, este acolo. Și, desigur, cele trei «Vai» ale Islamului se află acolo. Când sunt aduse împreună, planșele reprezintă o ilustrare a «sporirii cunoașterii» care are loc atunci când Leul din seminția lui Iuda desigilează un adevăr profetic.

As we wind down our consideration of the vision of the Ulai River as the symbol of the prophetic knowledge that was unsealed at the time of the end in 1798, which increased to make up the jewels in the new, larger casket of William Miller’s dream, we will revisit the Millerite truths which were incomplete in their history. Some were left in an incomplete state because of the time in history in which the Millerites were living, and others were left incomplete through the disobedience of those who refused to keep up with the advancing light of the third angel.

Pe măsură ce încheiem studiul nostru asupra vedeniei de la râul Ulai, ca simbol al cunoașterii profetice care a fost dezpecetluită la vremea sfârșitului, în 1798, și care a crescut până la a constitui nestematele din noua casetă, mai mare, din visul lui William Miller, vom reexamina adevărurile millerite care au rămas incomplete în istoria lor. Unele au rămas într-o stare incompletă din pricina epocii istorice în care trăiau milleriții, iar altele au rămas incomplete din pricina neascultării celor care au refuzat să țină pasul cu lumina în creștere a celui de-al treilea înger.

We will continue these things in the next article.

Vom continua cu acestea în articolul următor.

> “Those whom God has sent with a message are only men, but what is the character of the message which they bear? Will you dare to turn from, or make light of, the warnings, because God did not consult you as to what would be preferred? God calls men who will speak, who will cry aloud and spare not. God has raised up his messengers to do his work for this time. Some have turned from the message of the righteousness of Christ to criticize the men and their imperfections, because they do not speak the message of truth with all the grace and polish desirable. They have too much zeal, are too much in earnest, speak with too much positiveness, and the message that would bring healing and life and comfort to many weary and oppressed souls, is, in a measure, excluded; for just in proportion as men of influence close their own hearts and set up their own wills in opposition to what God has said, will they seek to take away the ray of light from those who have been longing and praying for light and for vivifying power. Christ has registered all the hard, proud, sneering speeches spoken against his servants as against himself.

> Cei pe care Dumnezeu i-a trimis cu un mesaj nu sunt decât oameni, dar care este caracterul mesajului pe care îl aduc? Vei îndrăzni, pentru că Dumnezeu nu te-a consultat cu privire la ceea ce ar fi de preferat, să te întorci de la avertizări sau să le iei în ușor? Dumnezeu cheamă oameni care vor vorbi, care vor striga cu tărie și nu vor cruța. Dumnezeu Și-a ridicat solii ca să facă lucrarea Sa pentru vremea aceasta. Unii s-au întors de la mesajul neprihănirii lui Hristos ca să-i critice pe oameni și imperfecțiunile lor, pentru că ei nu rostesc mesajul adevărului cu toată grația și rafinamentul de dorit. Au prea mult zel, sunt prea stăruitori, vorbesc cu prea multă categoricitate, iar mesajul care ar aduce vindecare și viață și mângâiere multor suflete ostenite și asuprite este, într-o anumită măsură, exclus; căci tocmai în aceeași măsură în care oamenii de influență își închid inimile și își așază propria voință în opoziție față de ceea ce a spus Dumnezeu, tot pe atât vor căuta să ia raza de lumină de la aceia care au tânjit și s-au rugat pentru lumină și pentru putere dătătoare de viață. Hristos a consemnat toate cuvintele grele, trufașe, batjocoritoare rostite împotriva slujitorilor Săi ca împotriva Sa.

> “The third angel’s message will not be comprehended, the light which will lighten the earth with its glory will be called a false light, by those who refuse to walk in its advancing glory. The work that might have been done, will be left undone by the rejecters of truth, because of their unbelief. We entreat of you who oppose the light of truth, to stand out of the way of God’s people. Let Heaven-sent light shine forth upon them in clear and steady rays. God holds you to whom this light has come, responsible for the use you make of it. Those who will not hear will be held responsible; for the truth has been brought within their reach, but they despised their opportunities and privileges. Messages bearing the divine credentials have been sent to God’s people; the glory, the majesty, the righteousness of Christ, full of goodness and truth, have been presented; the fullness of the Godhead in Jesus Christ has been set forth among us with beauty and loveliness, to charm all whose hearts were not closed with prejudice. We know that God has wrought among us. We have seen souls turn from sin to righteousness. We have seen faith revived in the hearts of the contrite ones. Shall we be like the lepers that were cleansed who went on their way, and only one returned to give glory to God? Let us rather tell of his goodness, and praise God with heart, with pen, and with voice.” Review and Herald, May 27, 1890.

> Solia celui de-al treilea înger nu va fi înțeleasă; lumina care va lumina pământul cu slava sa va fi numită o lumină falsă de către cei care refuză să umble în slava ei progresivă. Lucrarea care s-ar fi putut face va rămâne nefăcută de către cei ce resping adevărul, din pricina necredinței lor. Vă rugăm stăruitor, voi care vă împotriviți luminii adevărului, să vă dați la o parte din calea poporului lui Dumnezeu. Lăsați ca lumina trimisă din Cer să strălucească asupra lor în raze limpezi și statornice. Dumnezeu vă socotește, pe voi cărora v-a venit această lumină, răspunzători pentru felul în care o folosiți. Cei ce nu vor să asculte vor fi trași la răspundere; căci adevărul le-a fost adus la îndemână, dar au disprețuit ocaziile și privilegiile. Solii purtând acreditările divine au fost trimise poporului lui Dumnezeu; slava, maiestatea, neprihănirea lui Hristos, pline de bunătate și de adevăr, au fost prezentate; plinătatea Dumnezeirii în Isus Hristos a fost înfățișată în mijlocul nostru cu frumusețe și farmec, spre a încânta pe toți aceia ale căror inimi nu erau închise de prejudecată. Știm că Dumnezeu a lucrat în mijlocul nostru. Am văzut suflete întorcându-se de la păcat la neprihănire. Am văzut credința reînviată în inimile celor cu inima zdrobită. Vom fi noi asemenea leproșilor care au fost curățiți și au mers pe drumul lor, iar numai unul s-a întors să dea slavă lui Dumnezeu? Mai bine să vorbim despre bunătatea Lui și să-L lăudăm pe Dumnezeu cu inima, cu pana și cu glasul. Review and Herald, 27 mai 1890.

Back to Articles