Article

# Laodicea - Number Four

Laodiceea - Numărul Patru

Overlapping Histories

Istorii suprapuse

Author

Jeff Pippenger

Published

September 1, 2023

Formats

PDF
Word

The aspect which I pointed out that Stephen Haskell probably did not see, though he upheld by his recognition of the truths which bring to light this fact, is that in the history at the end of ancient Israel, you simultaneously find the beginning of modern Israel overlapping the same historical period. When Christ was confirming the covenant with many for one week (twenty-five hundred and twenty days), ancient Israel was living out the experience of Laodicea, on the verge of being spewed out of the mouth of the Lord. Simultaneously modern Israel was living out the experience of Ephesus. Laodicea of ancient Israel was being scattered and Ephesus of modern Israel was being gathered in the very same history.

Aspectul pe care am arătat că Stephen Haskell probabil nu l-a văzut, deși îl susținea prin recunoașterea adevărurilor care scot la lumină acest fapt, este că, în istoria de la sfârșitul Israelului antic, se constată concomitent începutul Israelului modern, care se suprapune aceleiași perioade istorice. Când Hristos întărea legământul cu mulți pentru o săptămână (două mii cinci sute douăzeci de zile), Israelul antic trăia experiența Laodiceei, aflându-se pe punctul de a fi vărsat din gura Domnului. În același timp, Israelul modern trăia experiența Efesului. Laodiceea Israelului antic era împrăștiată, iar Efesul Israelului modern era adunat, chiar în aceeași istorie.

And “yes” if you are wondering, I am aware that the week that Christ confirmed the covenant in fulfillment of Daniel chapter nine, which began at His baptism and ended with the stoning of Stephen was not a literal twenty-five hundred and twenty days, but prophetically it most definitely was, for prophetically a year equals three hundred and sixty days. Three hundred and sixty days multiplied by seven is twenty-five hundred and twenty days, and “the dead center” of that prophetic week is the cross. Prophetically Christ placed the cross, dead center of the prophetic period of twenty-five hundred and twenty days, thus showing that the “seven times” of Leviticus twenty-six is established and upheld by the cross of Christ. It is not an accident that when Sister White teaches, as she does that both of Habakkuk’s sacred tables; the 1843 and 1850 chart have the twenty-five hundred and twenty year prophecy in the very center of the chart, and both charts have the cross dead center of that illustration.

Și „da”, dacă vă întrebați, sunt conștient că săptămâna în care Hristos a confirmat legământul, în împlinirea capitolului nouă din Daniel, care a început la botezul Său și s-a încheiat cu uciderea cu pietre a lui Ștefan, nu a fost de două mii cinci sute douăzeci de zile în sens literal, dar, în mod profetic, cu siguranță a fost, căci, în mod profetic, un an înseamnă trei sute șaizeci de zile. Trei sute șaizeci de zile înmulțite cu șapte fac două mii cinci sute douăzeci de zile, iar „chiar în mijlocul” acelei săptămâni profetice se află crucea. În mod profetic, Hristos a așezat crucea chiar în mijlocul perioadei profetice de două mii cinci sute douăzeci de zile, arătând astfel că „de șapte ori” din Leviticul douăzeci și șase este întemeiat și susținut de crucea lui Hristos. Nu este o întâmplare că, atunci când Sora White învață, așa cum o face, că ambele table sacre ale lui Habacuc — diagrama din 1843 și cea din 1850 — au profeția de două mii cinci sute douăzeci de ani chiar în centrul diagramei, iar ambele diagrame au crucea chiar în mijlocul acelei ilustrații.

> “The Bible contains all the principles that men need to understand in order to be fitted either for this life or for the life to come. And these principles may be understood by all. No one with a spirit to appreciate its teaching can read a single passage from the Bible without gaining from it some helpful thought. But the most valuable teaching of the Bible is not to be gained by occasional or disconnected study. Its great system of truth is not so presented as to be discerned by the hasty or careless reader. Many of its treasures lie far beneath the surface, and can be obtained only by diligent research and continuous effort. The truths that go to make up the great whole must be searched out and gathered up, ‘here a little, and there a little.’ Isaiah 28:10.

> Biblia cuprinde toate principiile pe care oamenii trebuie să le înțeleagă pentru a fi pregătiți fie pentru viața aceasta, fie pentru viața viitoare. Și aceste principii pot fi înțelese de toți. Nimeni care are o dispoziție de a prețui învățătura ei nu poate citi nici măcar un singur pasaj din Biblie fără a dobândi din el vreun gând folositor. Însă cea mai prețioasă învățătură a Bibliei nu se dobândește printr-un studiu ocazional sau fragmentar. Marele ei sistem al adevărului nu este prezentat astfel încât să poată fi discernut de cititorul pripit sau neglijent. Multe dintre comorile ei zac adânc sub suprafață și pot fi dobândite numai prin cercetare asiduă și efort continuu. Adevărurile care alcătuiesc marele întreg trebuie căutate și adunate, 'puțin aici, puțin acolo.' Isaia 28:10.

> “When thus searched out and brought together, they will be found to be perfectly fitted to one another. Each Gospel is a supplement to the others, every prophecy an explanation of another, every truth a development of some other truth. The types of the Jewish economy are made plain by the gospel. Every principle in the word of God has its place, every fact its bearing. And the complete structure, in design and execution, bears testimony to its Author. Such a structure no mind but that of the Infinite could conceive or fashion.” Education, 123.

> Când, astfel, sunt cercetate și reunite, se va vedea că se potrivesc în chip desăvârșit unele cu altele. Fiecare Evanghelie este o completare a celorlalte, fiecare profeție o explicație a alteia, fiecare adevăr o dezvoltare a unui alt adevăr. Tipurile economiei iudaice sunt lămurite prin Evanghelie. Fiecare principiu din cuvântul lui Dumnezeu își are locul, fiecare fapt își are însemnătatea. Iar structura întreagă, în concepție și în înfăptuire, poartă mărturie despre Autorul ei. O asemenea structură nicio minte, în afară de cea a Celui Infinit, n-ar fi putut s-o conceapă sau s-o făurească. Educație, 123.

Along with the principle that each of the seven churches are repeated in Millerite history and also our history is another important principle early Adventism acknowledged. That principle demonstrates that “internal and external” prophetic lines of the same history is employed by the Holy Spirit to convey truth. Miller recognized this and directly taught it. He correctly taught that the seven seals of Revelation represent a parallel history to the churches, but in that parallel illustration the seals represent an external and the churches an internal truth of the identical history. Uriah Smith also addresses this principle and employs the words “internal” and “external” which seems to me to be the best way to express the two parallel lines.

Alături de principiul potrivit căruia fiecare dintre cele șapte biserici se repetă atât în istoria millerită, cât și în istoria noastră, se află un alt principiu important recunoscut de adventismul timpuriu. Acest principiu arată că Duhul Sfânt utilizează „linii profetice interne și externe” ale aceleiași istorii pentru a transmite adevărul. Miller a recunoscut acest lucru și l-a predat în mod explicit. El a învățat corect că cele șapte peceți din Apocalipsă reprezintă o istorie paralelă cu aceea a bisericilor, dar, în acea ilustrare paralelă, pecețile reprezintă un adevăr extern, iar bisericile un adevăr intern al aceleiași istorii. Uriah Smith abordează, de asemenea, acest principiu și folosește termenii „intern” și „extern”, care mi se par cea mai bună modalitate de a exprima cele două linii paralele.

> “The seals are introduced to our notice in the 4th, 5th, and 6th chapters of Revelation. The scenes presented under these seals are brought to view in Revelation 6, and the first verse of Revelation 8. They evidently cover events with which the church is connected from the opening of this dispensation to the coming of Christ.

> Pecețile sunt aduse în atenția noastră în capitolele 4, 5 și 6 ale Apocalipsei. Scenele prezentate sub aceste peceți sunt aduse în vedere în capitolul 6 al Apocalipsei și în primul verset al capitolului 8. Ele acoperă, în mod evident, evenimentele cu care Biserica este în legătură, de la începutul acestei dispensații până la venirea lui Hristos.

> “While the seven churches present the internal history of the church, the seven seals bring to view the great events of its external history.” Uriah Smith, The Biblical Institute, 253.

> În timp ce cele șapte biserici prezintă istoria internă a bisericii, cele șapte peceți aduc în vedere marile evenimente ale istoriei sale externe. Uriah Smith, The Biblical Institute, 253.

We will now begin our consideration of the seven churches. It is important to recognize that the first two churches and then again, the third and fourth church have a “cause and effect” relationship that demands that they be considered together. Smyrna is the church that represents those that are persecuted by Rome, and Ephesus was the church that carried the gospel to the entire world.

Vom începe acum considerarea celor șapte biserici. Este important să recunoaștem că atât primele două biserici, cât și a treia împreună cu a patra, se află într-o relație de „cauză și efect” care impune ca ele să fie luate împreună. Smirna este biserica care îi reprezintă pe cei persecutați de Roma, iar Efes a fost biserica care a dus Evanghelia în întreaga lume.

> “It was in Antioch that the disciples were first called Christians. The name was given them because Christ was the main theme of their preaching, their teaching, and their conversation. Continually they were recounting the incidents that had occurred during the days of His earthly ministry, when His disciples were blessed with His personal presence. Untiringly they dwelt upon His teachings and His miracles of healing. With quivering lips and tearful eyes they spoke of His agony in the garden, His betrayal, trial, and execution, the forbearance and humility with which He had endured the contumely and torture imposed upon Him by His enemies, and the Godlike pity with which He had prayed for those who persecuted Him. His resurrection and ascension, and His work in heaven as the Mediator for fallen man, were topics on which they rejoiced to dwell. Well might the heathen call them Christians, since they preached Christ and addressed their prayers to God through Him.

> În Antiohia, ucenicii au fost numiți întâia oară creștini. Numele le-a fost dat fiindcă Hristos era tema principală a propovăduirii, a învățăturii și a convorbirilor lor. Neîncetat istorisau întâmplările petrecute în zilele lucrării Sale pământești, când ucenicii Săi au fost binecuvântați cu prezența Sa personală. Neobosiți stăruiau asupra învățăturilor Sale și asupra minunilor Sale de vindecare. Cu buzele tremurânde și cu ochii înlăcrimați vorbeau despre agonia Sa din grădină, despre trădarea, judecata și execuția Sa, despre îngăduința și smerenia cu care a îndurat batjocura și tortura la care L-au supus vrăjmașii Săi, și despre mila dumnezeiască cu care S-a rugat pentru cei ce Îl prigoneau. Învierea și înălțarea Sa, precum și lucrarea Sa în cer ca Mijlocitor pentru omul căzut, erau subiecte asupra cărora se bucurau să stăruie. Pe bună dreptate îi puteau numi păgânii creștini, de vreme ce Îl propovăduiau pe Hristos și își adresau rugăciunile către Dumnezeu prin El.

> “It was God who gave to them the name of Christian. This is a royal name, given to all who join themselves to Christ. It was of this name that James wrote later, ‘Do not rich men oppress you, and draw you before the judgment seats? Do not they blaspheme that worthy name by the which ye are called?’ James 2:6, 7. And Peter declared, ‘If any man suffer as a Christian, let him not be ashamed; but let him glorify God on this behalf.’ ‘If ye be reproached for the name of Christ, happy are ye; for the spirit of glory and of God resteth upon you.’ 1 Peter 4:16, 14.” Acts of the Apostles, 157.

> A fost Dumnezeu Cel care le-a dat numele de creștin. Acesta este un nume împărătesc, dat tuturor celor care se unesc cu Hristos. Despre acest nume a scris mai târziu Iacov: "Nu vă asupresc oare bogații și nu vă târăsc ei înaintea scaunelor de judecată? Nu hulesc ei oare numele acela vrednic, prin care sunteți chemați?" Iacov 2:6, 7. Iar Petru a declarat: "Dacă suferă cineva ca creștin, să nu se rușineze, ci să-L slăvească pe Dumnezeu în această privință." "Dacă sunteți batjocoriți pentru Numele lui Hristos, ferice de voi; căci Duhul slavei și al lui Dumnezeu se odihnește peste voi." 1 Petru 4:16, 14. Faptele apostolilor, 157.

The Ephesus church represented the early church that lived “godly in Christ Jesus” which is a “cause” that always produces an “effect.”

Biserica din Efes a reprezentat Biserica primară care trăia „cu evlavie în Hristos Isus”, trăire ce constituie o „cauză” care produce întotdeauna un „efect”.

> Yea, and all that will live godly in Christ Jesus shall suffer persecution. 2 Timothy 3:12.

> Da, și toți cei ce voiesc să trăiască cu evlavie în Hristos Isus vor fi prigoniți. 2 Timotei 3:12.

The godliness of the Ephesian church brought about the persecution represented by the church of Smyrna. The two churches represent a cause and an effect relationship, and the effect demands to be preceded by a cause. The persecution of the Sunday law crisis is instigated by a manifestation of what Sister White calls “primitive godliness.” A godliness that has been illustrated in past, or primitive histories.

Evlavia bisericii din Efes a generat persecuția reprezentată de biserica din Smirna. Cele două biserici reprezintă o relație de cauză și efect, iar efectul reclamă să fie precedat de o cauză. Persecuția din timpul crizei legii duminicale este instigată de o manifestare a ceea ce sora White numește "evlavia primitivă". O evlavie care a fost ilustrată în istorii trecute sau primitive.

> “Notwithstanding the widespread declension of faith and piety, there are true followers of Christ in these churches. Before the final visitation of God’s judgments upon the earth there will be among the people of the Lord such a revival of primitive godliness as has not been witnessed since apostolic times. The Spirit and power of God will be poured out upon His children. At that time many will separate themselves from those churches in which the love of this world has supplanted love for God and His word. Many, both of ministers and people, will gladly accept those great truths which God has caused to be proclaimed at this time to prepare a people for the Lord’s second coming. The enemy of souls desires to hinder this work; and before the time for such a movement shall come, he will endeavor to prevent it by introducing a counterfeit. In those churches which he can bring under his deceptive power he will make it appear that God’s special blessing is poured out; there will be manifest what is thought to be great religious interest. Multitudes will exult that God is working marvelously for them, when the work is that of another spirit. Under a religious guise, Satan will seek to extend his influence over the Christian world.” The Great Controversy, 464.

> În pofida decăderii pe scară largă a credinței și evlaviei, există adevărați urmași ai lui Hristos în aceste biserici. Înainte de revărsarea finală a judecăților lui Dumnezeu asupra pământului, va avea loc în mijlocul poporului Domnului o asemenea trezire a evlaviei primare cum nu s-a mai văzut de la vremurile apostolice. Duhul și puterea lui Dumnezeu vor fi revărsate peste copiii Săi. Atunci mulți se vor despărți de acele biserici în care dragostea acestei lumi a înlocuit dragostea pentru Dumnezeu și pentru Cuvântul Său. Mulți, atât dintre slujitori, cât și dintre credincioși, vor primi cu bucurie acele mari adevăruri pe care Dumnezeu a rânduit să fie proclamate în acest timp pentru a pregăti un popor pentru a doua venire a Domnului. Vrăjmașul sufletelor dorește să împiedice această lucrare; și, înainte de a sosi vremea unei asemenea mișcări, va căuta s-o împiedice prin introducerea unei contrafaceri. În acele biserici pe care le poate aduce sub puterea sa amăgitoare, va face să pară că binecuvântarea specială a lui Dumnezeu este revărsată; se va manifesta ceea ce este socotit a fi un mare interes religios. Mulțimi vor jubila că Dumnezeu lucrează în chip minunat pentru ei, pe când lucrarea este a altui duh. Sub o aparență religioasă, Satana va căuta să-și extindă influența asupra lumii creștine.

The Midnight Cry of the “last days” is the revival of “primitive godliness” identified in the passage. It’s a revival that occurs in a movement, not a church. The history Sister White employs to describe the revival is the history of “apostolic times,” which is represented by the church of Ephesus. That revival will produce “persecution.”

Strigătul de la miezul nopții al „zilelor din urmă” este redeșteptarea „evlaviei primitive” identificată în pasaj. Este o redeșteptare care are loc într-o mișcare, nu într-o biserică. Istoria pe care o utilizează Sora White pentru a descrie redeșteptarea este istoria „vremurilor apostolice”, care este reprezentată de biserica din Efes. Acea redeșteptare va produce „persecuție”.

> “Many will be imprisoned, many will flee for their lives from cities and towns, and many will be martyrs for Christ’s sake in standing in defense of the truth.” Selected Messages, book 3, 397.

> Mulți vor fi întemnițați, mulți vor fugi pentru a-și salva viața din orașe și târguri și mulți vor fi martiri pentru Hristos, stând în apărarea adevărului. Mesaje alese, cartea 3, 397.

The “life of Christ on earth” in the next passage represents the beginning of the church of Ephesus, but it also typifies the history of Laodicean Adventism at the end of the world.

„Viața lui Hristos pe pământ” din următorul pasaj reprezintă începutul Bisericii din Efes, dar totodată tipifică istoria Adventismului laodicean la sfârșitul lumii.

> “‘Judgment is turned away backward, and justice standeth afar off; for truth is fallen in the street, and equity cannot enter. Yea, truth faileth; and he that departeth from evil maketh himself a prey.’ Isaiah 59:14, 15. This was fulfilled in the life of Christ on earth. He was loyal to God’s commandments, setting aside the human traditions and requirements which had been exalted in their place. Because of this He was hated and persecuted. This history is repeated.” Christ’s Object Lessons, 170.

> „«Judecata este împinsă înapoi, și dreptatea stă departe; căci adevărul a căzut în uliță, și neprihănirea nu poate să intre. Da, adevărul lipsește; și cel ce se depărtează de rău se face pradă.» Isaia 59:14, 15. Aceasta s-a împlinit în viața lui Hristos pe pământ. El a fost credincios poruncilor lui Dumnezeu, punând deoparte tradițiile și cerințele omenești care fuseseră înălțate în locul lor. Din pricina aceasta El a fost urât și persecutat. Această istorie se repetă.” Christ's Object Lessons, 170.

The experience represented by Ephesus takes place simultaneously to the experience of Laodicea. The quibbling Jews were the Laodiceans of ancient Israel and Christ and His disciples were Ephesians of modern Israel. John the Baptist introduced the church of Ephesus, and he represents the church in the “last days” which is opposed by Laodiceans, who call themselves Jews, but they are not.

Experiența reprezentată de Efes are loc concomitent cu experiența Laodiceei. Iudeii cârtitori erau laodiceenii Israelului din vechime, iar Hristos și ucenicii Săi erau efeseni ai Israelului modern. Ioan Botezătorul a inaugurat biserica din Efes, iar el reprezintă biserica din „zilele de pe urmă”, căreia i se împotrivesc laodiceenii, care se numesc pe ei înșiși iudei, dar nu sunt.

> “The work of John the Baptist, and the work of those who in the last days go forth in the spirit and power of Elijah to arouse the people from their apathy, are in many respects the same. His work is a type of the work that must be done in this age. Christ is to come the second time to judge the world in righteousness. The messengers of God who bear the last message of warning to be given to the world, are to prepare the way for Christ’s second advent, as John prepared the way for his first advent. In this preparatory work, ‘every valley shall be exalted, and every mountain shall be made low; and the crooked shall be made straight, and the rough places plain’ for history is to be repeated, and once again ‘the glory of the Lord shall be revealed, and all flesh shall see it together; for the mouth of the Lord hath spoken it.’” Southern Watchman, March 21, 1905.

> Lucrarea lui Ioan Botezătorul și lucrarea celor care, în zilele din urmă, se ridică în duhul și puterea lui Ilie pentru a trezi poporul din apatia lor sunt, în multe privințe, aceleași. Lucrarea lui este o prefigurare a lucrării care trebuie împlinită în acest veac. Hristos urmează să vină a doua oară ca să judece lumea în dreptate. Trimișii lui Dumnezeu, care poartă ultimul mesaj de avertizare ce trebuie dat lumii, trebuie să pregătească calea pentru a doua venire a lui Hristos, așa cum Ioan a pregătit calea pentru prima Sa venire. În această lucrare pregătitoare, «orice vale va fi înălțată și orice munte va fi coborât; cele strâmbe vor fi îndreptate, iar locurile aspre, netezite», căci istoria urmează să se repete, și încă o dată «slava Domnului se va descoperi și tot trupul o va vedea laolaltă; căci gura Domnului a grăit». Southern Watchman, 21 martie 1905.

Ephesus is the “cause” and Smyrna is the “effect.” Pergamos and Thyatira also represent a cause-and-effect relationship. Pergamos is the church of compromise that corrupted Christianity by combining it with paganism. The Christian church fell when it accepted the premise that it was possible for the idolatry of paganism to co-exist within its borders. The emperor Constantine is the symbol of that compromising history, and his prophetic role was to produce the falling away of true Christianity in advance of the papacy being revealed.

Efesul este „cauza”, iar Smirna este „efectul”. Pergam și Tiatira reprezintă, de asemenea, o relație de cauză și efect. Pergam este biserica compromisului, care a corupt creștinismul prin combinarea lui cu păgânismul. Biserica creștină a căzut atunci când a acceptat premisa că este posibil ca idolatria păgânismului să coexiste în cadrul ei. Împăratul Constantin este simbolul acelei istorii a compromisului, iar rolul său profetic a fost să producă apostazia adevăratului creștinism înainte ca papalitatea să fie descoperită.

> Let no man deceive you by any means: for that day shall not come, except there come a falling away first, and that man of sin be revealed, the son of perdition; Who opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshipped; so that he as God sitteth in the temple of God, showing himself that he is God. Remember ye not, that, when I was yet with you, I told you these things? And now ye know what withholdeth that he might be revealed in his time. For the mystery of iniquity doth already work: only he who now letteth will let, until he be taken out of the way. And then shall that Wicked be revealed, whom the Lord shall consume with the spirit of his mouth, and shall destroy with the brightness of his coming. 2 Thessalonians 2:3–8.

> Nimeni să nu vă înșele în niciun chip; căci ziua aceea nu va veni înainte de a veni mai întâi lepădarea de credință și de a se descoperi omul fărădelegii, fiul pierzării, care se împotrivește și se înalță mai presus de tot ce se numește Dumnezeu sau este venerat, încât el însuși, dându-se drept Dumnezeu, se așază în templul lui Dumnezeu, arătându-se pe sine că este Dumnezeu. Nu vă aduceți aminte că, pe când eram încă la voi, vă spuneam aceste lucruri? Și acum știți ce îl reține, pentru ca el să fie descoperit la vremea lui. Căci taina fărădelegii lucrează deja; numai cel ce o reține acum o va reține până va fi luat din cale. Și atunci se va descoperi Nelegiuitul, pe care Domnul îl va nimici cu suflarea gurii Sale și îl va distruge cu strălucirea venirii Sale. 2 Tesaloniceni 2:3-8.

The Pergamos church was the “cause” and Thyatira was the “effect.” The prophet Daniel often presents the history of paganism giving way to papalism, and the falling away that preceded the establishment of the papacy that Paul identified is addressed in Daniel eleven.

Biserica din Pergam a fost „cauza”, iar Tiatira a fost „efectul”. Profetul Daniel prezintă adesea istoria prin care păgânismul cedează loc papismului, iar lepădarea de credință, pe care a identificat-o Pavel și care a precedat instaurarea papalității, este abordată în capitolul unsprezece din cartea Daniel.

> For the ships of Chittim shall come against him: therefore he shall be grieved, and return, and have indignation against the holy covenant: so shall he do; he shall even return, and have intelligence with them that forsake the holy covenant. And arms shall stand on his part, and they shall pollute the sanctuary of strength, and shall take away the daily sacrifice, and they shall place the abomination that maketh desolate. Daniel 11:30–31.

> Căci corăbiile din Chitim vor veni împotriva lui; de aceea va fi mâhnit, se va întoarce și se va mânia împotriva legământului sfânt; așa va face: se va întoarce iarăși și va intra în înțelegere cu cei ce părăsesc legământul sfânt. Și oștiri se vor ridica de partea lui; vor pângări sanctuarul tăriei, vor înlătura jertfa necurmată și vor așeza urâciunea pustiirii. Daniel 11:30-31.

The church of compromise that fell away before the papal power was revealed into history is represented by Daniel as “them that” forsook “the holy covenant.” After they forsook the covenant, then the papacy, represented by Daniel as the “abomination that maketh desolate,” was placed upon the throne of the earth. Sister White identifies the last six verses of Daniel eleven when she states, the “prophecy in the eleventh of Daniel has nearly reached its complete fulfillment.” The last six verses are the final fulfillment of Daniel eleven, and she teaches that the history represented by those final verses was typified by Daniel 11:30–36, which identifies the historical “cause and effect” represented by Pergamos and Thyatira.

Biserica compromisului care a căzut de la credință înainte ca puterea papală să fie revelată în istorie este reprezentată de Daniel drept „aceia care au părăsit legământul cel sfânt”. După ce au părăsit legământul, papalitatea, reprezentată de Daniel ca „urâciunea pustiirii”, a fost înscăunată pe tronul pământului. Sora White identifică ultimele șase versete din Daniel 11 atunci când afirmă că „profeția din capitolul unsprezece al lui Daniel a ajuns aproape la deplina ei împlinire”. Ultimele șase versete reprezintă împlinirea finală a lui Daniel 11, iar ea învață că istoria reprezentată de acele versete finale a fost prefigurată de Daniel 11:30-36, care identifică „cauza și efectul” istorice, reprezentate de Pergam și Tiatira.

> “We have no time to lose. Troublous times are before us. The world is stirred with the spirit of war. Soon the scenes of trouble spoken of in the prophecies will take place. The prophecy in the eleventh of Daniel has nearly reached its complete fulfillment. Much of the history that has taken place in fulfillment of this prophecy will be repeated.

> Nu avem timp de pierdut. Vremuri tulburi stau înaintea noastră. Lumea este frământată de duhul războiului. Curând vor avea loc scenele strâmtorării despre care vorbesc profețiile. Profeția din capitolul unsprezece al cărții lui Daniel a ajuns aproape la deplina ei împlinire. O mare parte din istoria care s-a desfășurat în împlinirea acestei profeții se va repeta.

> “In the thirtieth verse a power is spoken of that ‘verses 30 through thirty-six quoted.’

> În versetul al treizecilea este vorba despre o putere: „versetele 30 până la treizeci și șase citate.”

> “Scenes similar to those described in these words will take place.” Manuscript Releases, number 13, 394.

> „Scene asemănătoare cu cele descrise în aceste cuvinte vor avea loc.” Manuscript Releases, numărul 13, 394.

The cause-and-effect relationship of Pergamos and Thyatira, as well as the cause-and-effect relationship of Ephesus and Smyrna are repeated in the “last days.” The Protestants of the United States will compromise with idolatry, as represented by Pergamos (the premier sign of idolatry is the worship of the sun), and when they fall away the way is prepared for the man of sin, to once again be prophetically revealed. While the falling away and placing of the papacy on the throne is repeated God will simultaneously be raising up a church typified by Ephesus to carry the message of Daniel and Revelation to the world and the persecution represented by Smyrna will be repeated.

Relația cauză-efect dintre Pergam și Tiatira, precum și relația cauză-efect dintre Efes și Smirna, se repetă în "zilele de pe urmă". Protestanții din Statele Unite vor face compromis cu idolatria, după modelul Pergamului (semnul de căpetenie al idolatriei este închinarea la soare), iar când vor cădea de la credință se pregătește calea pentru ca omul fărădelegii să fie din nou descoperit în mod profetic. În timp ce apostazia și așezarea papalității pe tron se repetă, Dumnezeu va ridica simultan o biserică prefigurată de Efes, pentru a duce lumii mesajul lui Daniel și al Apocalipsei, iar persecuția reprezentată de Smirna se va repeta.

I will address the last three churches after we consider the truth that the first four seals of Revelation are an external line of truth that runs parallel to the internal line of truth represented by the first four churches. As already noted, Uriah Smith states it this way:

Voi aborda ultimele trei biserici după ce vom lua în considerare adevărul că primele patru peceți ale Apocalipsei constituie o linie exterioară a adevărului, care se desfășoară în paralel cu linia interioară a adevărului reprezentată de primele patru biserici. După cum s-a menționat deja, Uriah Smith o enunță astfel:

> “While the seven churches present the internal history of the church, the seven seals bring to view the great events of its external history.” Uriah Smith, The Biblical Institute, 253.

> În timp ce cele șapte biserici prezintă istoria internă a bisericii, cele șapte peceți aduc în vedere marile evenimente ale istoriei sale externe. Uriah Smith, The Biblical Institute, 253.

We have shown that the first four churches represent two “cause and effect” relationships that are repeated in the “last days.” Based upon the pioneers of Adventism, but more importantly upon the authority of God’s Word, those four internal histories of the church should have a parallel external history represented by the first four seals. The first and second seals echo the same characteristics of Ephesus and Smyrna, but use a white horse to represent the work of carrying Christianity to the world. It represents the external work of the church, and the second seal represents the blood bath of Smyrna with a red horse.

Am arătat că primele patru biserici reprezintă două relații de „cauză și efect” care se repetă în „zilele de pe urmă”. Pornind de la pionierii Adventismului, dar, și mai important, de la autoritatea Cuvântului lui Dumnezeu, acele patru istorii interne ale bisericii ar trebui să aibă o istorie externă paralelă, reprezentată de primele patru peceți. Prima și a doua pecete oglindesc aceleași caracteristici ale Efesului și Smirnei, dar folosesc un cal alb pentru a reprezenta lucrarea de a duce creștinismul în lume. Aceasta reprezintă lucrarea externă a bisericii, iar a doua pecete reprezintă baia de sânge a Smirnei printr-un cal roșu.

> And I saw when the Lamb opened one of the seals, and I heard, as it were the noise of thunder, one of the four beasts saying, Come and see. And I saw, and behold a white horse: and he that sat on him had a bow; and a crown was given unto him: and he went forth conquering, and to conquer. And when he had opened the second seal, I heard the second beast say, Come and see. And there went out another horse that was red: and power was given to him that sat thereon to take peace from the earth, and that they should kill one another: and there was given unto him a great sword. Revelation 6:1–4.

> Și am văzut, când Mielul a deschis una dintre peceți, și am auzit, ca un vuiet de tunet, pe una dintre cele patru făpturi zicând: Vino și vezi. Și m-am uitat, și iată, un cal alb; iar cel ce ședea pe el avea un arc; și i s-a dat o cunună; și a ieșit biruind și ca să biruiască. Și când a deschis pecetea a doua, am auzit pe a doua făptură zicând: Vino și vezi. Și a ieșit un alt cal, roșu; și i s-a dat celui ce ședea pe el putere să ia pacea de pe pământ, și ca să se ucidă unii pe alții; și i s-a dat o sabie mare. Apocalipsa 6:1-4.

Zechariah contains a few passages that directly identify the four horses represented in the first four seals of Revelation. In one of those passages in chapter ten, Zechariah identifies that when the latter rain is poured out “the flock of Judah” which is God’s “house” will be turned into “his goodly horse in the battle.”

Cartea lui Zaharia conține câteva pasaje care identifică în mod direct cei patru cai reprezentați în primele patru peceți ale Apocalipsei. În unul dintre aceste pasaje, în capitolul zece, Zaharia arată că, atunci când ploaia târzie este revărsată, "turma lui Iuda", care este "casa" lui Dumnezeu, va fi transformată în "calul Său frumos în luptă."

> Ask ye of the Lord rain in the time of the latter rain; so the Lord shall make bright clouds, and give them showers of rain, to every one grass in the field. For the idols have spoken vanity, and the diviners have seen a lie, and have told false dreams; they comfort in vain: therefore they went their way as a flock, they were troubled, because there was no shepherd. Mine anger was kindled against the shepherds, and I punished the goats: for the Lord of hosts hath visited his flock the house of Judah, and hath made them as his goodly horse in the battle. Zechariah 10:1–3.

> Cereți de la Domnul ploaie în vremea ploii târzii; astfel Domnul va face să se ivească nori strălucitori și le va da ploi îmbelșugate, fiecăruia iarbă pe câmp. Căci idolii au vorbit deșertăciuni, iar ghicitorii au văzut minciună și au spus vise mincinoase; mângâie în zadar: de aceea au rătăcit ca o turmă, s-au tulburat, pentru că nu era păstor. Mânia Mea s-a aprins împotriva păstorilor și i-am pedepsit pe țapi; căci Domnul oștirilor a cercetat turma Sa, casa lui Iuda, și i-a făcut ca pe calul Său măreț în luptă. Zaharia 10:1-3.

Ellen White repeatedly identifies that the outpouring of the Holy Spirit at Pentecost typifies the latter rain that is now falling. The work done for the world at Pentecost is represented by the church of Ephesus, and Ephesus causes the persecution represented by Smyrna, which John represents as the “red horse” of the second seal. The first two seals run parallel to the first two churches and they illustrate the “last days,” when the latter rain is being poured out.

Ellen White afirmă în mod repetat că revărsarea Duhului Sfânt la Cincizecime tipifică ploaia târzie care se revarsă acum. Lucrarea făcută pentru lume la Cincizecime este reprezentată de biserica din Efes, iar Efes provoacă persecuția reprezentată de Smirna, pe care Ioan o reprezintă drept „calul roșu” al celei de-a doua peceți. Primele două peceți sunt paralele cu primele două biserici și ilustrează „zilele de pe urmă”, când se revarsă ploaia târzie.

The Spirit of Prophecy also selects both the end of the third seal and beginning of the fourth seal thus tying them together (cause and effect), and in doing so she places the history represented as existing in her day and in the “last days.”

Spiritul Profeției alege, de asemenea, atât sfârșitul celei de-a treia peceți, cât și începutul celei de-a patra peceți, legându-le astfel între ele (cauză și efect), iar procedând astfel, plasează istoria reprezentată ca existând atât în vremea ei, cât și în "zilele de pe urmă".

> “The same spirit is seen today that is represented in Revelation 6:6–8. History is to be repeated. That which has been will be again.” Manuscript Releases, volume 9, 7.

> Astăzi se vede același duh, cel reprezentat în Apocalipsa 6:6-8. Istoria urmează să se repete. Ceea ce a fost va mai fi. Manuscript Releases, volumul 9, 7.

In Sister White’s personal history, (penned in 1898) the spirit of compromise that prepares the way for the papacy to once again be enthroned was already alive and well, for the falling away of Protestantism that began with the rejection of the first angel’s message in the spring of 1844, had already begun (in 1863) to encroach upon the horn of Protestant Adventism.

În istoria personală a Sorei White (scrisă în 1898), duhul compromisului, care pregătește calea pentru ca papalitatea să fie din nou întronată, era deja viu și în plină vigoare; căci apostazia Protestantismului, începută odată cu respingerea soliei primului înger în primăvara anului 1844, începuse deja (în 1863) să se insinueze până și asupra cornului Adventismului protestant.

The compromise of Pergamos is represented as a “pair” of balances in the third seal. Two balances of measuring represent a dishonest measurement. The third seal leads to the fourth seal, represented by a “pale horse” of “death,” thus representing the murder of millions by the papacy during the Dark Ages. “Hell” is what follows the pale horse of the papacy. The history of the third and fourth seals parallel the history of the churches of Pergamos and Thyatira. The compromise of Constantine was a progressive work; thus, the spirit of compromise was already active in Sister White’s personal history, just as it was in the time of Paul when he said the “mystery of iniquity does already work.” The falling away that precedes the papacy’s enthronement is always a progressive history, and that “history is to be repeated. That which has been will be again.”

Compromisul de la Pergam este reprezentat ca o „pereche” de cântare în cel de-al treilea sigiliu. Două cântare de măsurat reprezintă o măsurătoare necinstită. Cel de-al treilea sigiliu conduce la cel de-al patrulea, reprezentat de un „cal palid” al „morții”, reprezentând astfel uciderea a milioane de oameni de către papalitate în Evul Întunecat. „Iadul” este ceea ce urmează calului palid al papalității. Istoria celui de-al treilea și a celui de-al patrulea sigiliu este paralelă cu istoria bisericilor din Pergam și Tiatira. Compromisul lui Constantin a fost o lucrare progresivă; astfel, duhul compromisului era deja activ în istoria personală a Sorei White, așa cum a fost și în vremea lui Pavel, când a spus că „taina fărădelegii lucrează deja”. Apostazia care precede întronarea papalității este întotdeauna o istorie progresivă, iar „istoria urmează să se repete. Ceea ce a fost va fi iarăși”.

> And I heard a voice in the midst of the four beasts say, A measure of wheat for a penny, and three measures of barley for a penny; and see thou hurt not the oil and the wine. And when he had opened the fourth seal, I heard the voice of the fourth beast say, Come and see. And I looked, and behold a pale horse: and his name that sat on him was Death, and Hell followed with him. And power was given unto them over the fourth part of the earth, to kill with sword, and with hunger, and with death, and with the beasts of the earth. Revelation 6:6–8.

> Și am auzit un glas în mijlocul celor patru făpturi vii zicând: O măsură de grâu pentru un dinar, și trei măsuri de orz pentru un dinar; și vezi să nu vătămi untdelemnul și vinul. Și când a deschis pecetea a patra, am auzit glasul celei de-a patra făpturi vii zicând: Vino și vezi. Și m-am uitat, și iată un cal palid; și numele celui ce ședea pe el era Moartea, și Iadul îl urma. Și li s-a dat stăpânire peste a patra parte a pământului, ca să ucidă cu sabia, cu foamea, cu moartea și cu fiarele pământului. Apocalipsa 6:6-8.

James White identified another prophetic anomaly in the seven churches, and seven seals. He identifies a purposeful distinction between the first four churches and the last three churches, and then again, the same phenomenon in the first four seals and the last three seals.

James White a identificat o altă anomalie profetică în cadrul celor șapte biserici și al celor șapte peceți. El identifică o distincție deliberată între primele patru biserici și ultimele trei biserici și, apoi, din nou, același fenomen în primele patru peceți și ultimele trei peceți.

> “We have now traced the churches, the seals, and the beasts, or living beings, as far as they will compare as covering the same periods of time. The seals are seven in number, the beasts but four. And it may be well here to notice, that at the opening of the first, second, third and fourth seals the first, second, third and fourth beasts are heard to say ‘Come and see;’ but when the fifth, sixth and seventh seals are opened, there is no such voice heard. Neither do the last three churches, and the last three seals, compare, as covering the same periods of time, as the first four churches, and the first four seals do. But, as we have shown, the churches, seals and beasts do agree, as covering the same periods of time for the space of nearly 1800 years, till we come down to a little more than half a century of the present time.” James White, Review and Herald, February 12, 1857.

> Am urmărit acum bisericile, sigiliile și fiarele, sau făpturile vii, în măsura în care se pot compara ca acoperind aceleași perioade de timp. Sigiliile sunt în număr de șapte, iar făpturile vii numai patru. Și se cuvine să observăm aici că, la deschiderea primului, celui de-al doilea, celui de-al treilea și celui de-al patrulea sigiliu, cea dintâi, a doua, a treia și a patra făptură vie sunt auzite zicând: «Vino și vezi»; dar când sunt deschise al cincilea, al șaselea și al șaptelea sigiliu, nu se aude un asemenea glas. Nici ultimele trei biserici și ultimele trei sigilii nu se potrivesc, ca acoperind aceleași perioade de timp, așa cum se potrivesc primele patru biserici și primele patru sigilii. Dar, după cum am arătat, bisericile, sigiliile și făpturile vii se află în acord, ca acoperind aceleași perioade de timp pe durata a aproape 1800 de ani, până când ajungem la puțin mai mult de o jumătate de secol din vremea de față. James White, Review and Herald, 12 februarie 1857.

James White did not include the fact that the same pattern exists in the trumpets, but it does. The first four trumpets are trumpets, but the last three trumpets are three woes. The first four trumpets represent God’s judgment on pagan Rome for Constantine’s Sunday law in the year 321, and the three trumpet woes represent Islam. The first two trumpet woes were judgments against papal Rome for the Sunday law it enacted in 538, and the third trumpet woe is for the Sunday law crisis that is coming in the very near future.

James White nu a inclus faptul că același tipar există și în trâmbițe, însă el există. Primele patru trâmbițe sunt trâmbițe, dar ultimele trei sunt trei vaiuri. Primele patru trâmbițe reprezintă judecata lui Dumnezeu asupra Romei păgâne pentru legea duminicală a lui Constantin din anul 321, iar cele trei vaiuri ale trâmbițelor reprezintă Islamul. Primele două vaiuri ale trâmbițelor au fost judecăți împotriva Romei papale pentru legea duminicală pe care a promulgat-o în 538, iar al treilea vai al trâmbițelor privește criza legii duminicale care urmează să vină în viitorul foarte apropiat.

Joseph Bates employs the pioneer understanding of the last three churches as a singular symbol to describe three contemporary churches in the Millerite time period. All the emphasis in the passage was supplied by Bates.

Joseph Bates utilizează înțelegerea pionierilor asupra ultimelor trei biserici ca un simbol unic pentru a descrie trei biserici contemporane din perioada milerită. Toate accentuările din pasaj îi aparțin lui Bates.

> “‘In all the land saith the Lord; TWO PARTS therein shall be cut off, and die; but the THIRD shall be left therein. God says he will bring the THIRD PART through the fire, and refine them. They shall call upon him, and he will hear them. He will say ‘IT IS MY PEOPLE; and they shall say the LORD IS MY GOD.’ First part, SARDIS, the nominal church or Babylon. Second part, Laodicea, the nominal Adventist. Third part, Philadelphia, the only true church of God on earth, for they are to be translated to the city of God. Revelation 3:12; Hebrews 12:22–24. In the name of Jesus, I exhort you again to flee from the Laodiceans, as from Sodom and Gomorrah. Their teachings are false and delusive; and lead to utter destruction. Death! DEATH!!* eternal DEATH!!! is on their track. Remember Lot’s wife.” Joseph Bates, Review and Herald, volume 1, November 1850.

> 'În toată țara, zice Domnul; DOUĂ PĂRȚI din ea vor fi nimicite și vor muri; iar A TREIA va rămâne în ea. Dumnezeu spune că va trece A TREIA PARTE prin foc și îi va lămuri. Ei Îl vor chema, iar El îi va auzi. El va zice 'ACESTA ESTE POPORUL MEU'; iar ei vor zice 'DOMNUL ESTE DUMNEZEUL MEU.' Prima parte, SARDES, biserica nominală sau Babilonul. A doua parte, Laodicea, adventistul nominal. A treia parte, Filadelfia, singura adevărată biserică a lui Dumnezeu pe pământ, căci ei urmează să fie strămutați în cetatea lui Dumnezeu. Apocalipsa 3:12; Evrei 12:22-24. În numele lui Isus, vă îndemn din nou să fugiți de laodicieni, ca din Sodoma și Gomora. Învățăturile lor sunt false și amăgitoare; și duc la pieire deplină. Moarte! MOARTE!!* MOARTE veșnică!!! este pe urmele lor. Aduceți-vă aminte de soția lui Lot." Joseph Bates, Review and Herald, volumul 1, noiembrie 1850.

In the Millerite history Sardis, was the church that had a name that claimed to be alive, but it was dead.

În istoria millerită, Sardes a fost biserica care avea nume că trăiește, dar era moartă.

> And unto the angel of the church in Sardis write; These things saith he that hath the seven Spirits of God, and the seven stars; I know thy works, that thou hast a name that thou livest, and art dead. Revelation 3:1.

> Iar îngerului Bisericii din Sardes scrie: Acestea zice Cel ce are cele șapte Duhuri ale lui Dumnezeu și cele șapte stele: Cunosc faptele tale: ai nume că trăiești și ești mort. Apocalipsa 3:1.

God’s people always have a name. The name during the history of Ephesus through Pergamos was Christian. The name during the papal rule was the church in the wilderness. The name from the introduction of the morning star, John Wycliffe was Protestant. At the time of the end in 1798, the Protestants had already begun their return to the Roman communion. All that was needed then was a test that would manifest the fact that in spite of their professed name, they were no longer the chosen church. In the spring of 1844, they reached the test that would manifest that they were no longer the church that carried Christ’s covenant name. The story of Elijah provides a very detailed second witness of this fact. When they manifested their true character, it was difficult for the Millerites to initially identify that the Protestants had demonstrated that they had become the daughters of Babylon. But the Millerites eventually did that very thing, and began to call souls out of those fallen churches in fulfillment of the second angel’s message. Then there was a testing process that would cause the Millerites to manifest their own characters. Were they Philadelphians or Laodiceans?

Poporul lui Dumnezeu are întotdeauna un nume. Numele, în perioada de la Efes până la Pergam, a fost creștin. Numele, în timpul stăpânirii papale, a fost biserica din pustie. Numele, începând cu apariția luceafărului de dimineață, John Wycliffe, a fost protestant. La vremea sfârșitului, în 1798, protestanții începuseră deja întoarcerea la comuniunea cu Roma. Tot ce mai era necesar atunci era o probă care să manifeste faptul că, în pofida numelui pe care îl mărturiseau, nu mai erau biserica aleasă. În primăvara anului 1844 au ajuns la proba care avea să arate că nu mai erau biserica ce purta numele de legământ al lui Hristos. Istorisirea lui Ilie oferă o a doua mărturie foarte detaliată a acestui fapt. Când și-au manifestat adevăratul caracter, pentru milleriți a fost, la început, dificil să recunoască faptul că protestanții dovediseră că deveniseră fiicele Babilonului. Dar milleriții au făcut, în cele din urmă, tocmai acest lucru și au început să cheme suflete să iasă din acele biserici căzute, în împlinirea soliei celui de-al doilea înger. Apoi a urmat un proces de încercare care avea să-i facă pe milleriți să-și manifeste propriile caractere. Erau ei filadelfieni sau laodiceeni?

The Philadelphians followed Christ into the Most Holy Place and those Millerites who refused to do so manifested the character of Laodiceans. Thus, we find the logic for Bates identification of the three churches as contemporaries of the same history. That history was fulfilled within the prophetic structure of the parable of the ten virgins, which inspiration informs us has been and will be fulfilled to the very letter.

Filadelfienii L-au urmat pe Hristos în Sfânta Sfintelor, iar acei milleriți care au refuzat să facă acest lucru au manifestat caracterul laodiceean. Astfel, găsim logica prin care Bates identifică cele trei biserici drept contemporane ale aceleiași istorii. Acea istorie s-a împlinit în cadrul structurii profetice a parabolei celor zece fecioare, despre care inspirația ne informează că a fost și va fi împlinită întocmai, literă cu literă.

> “The parable of the ten virgins of Matthew 25 also illustrates the experience of the Adventist people.” The Great Controversy, 393.

> "Pilda celor zece fecioare din Matei 25 ilustrează, de asemenea, experiența poporului adventist." Tragedia veacurilor, 393.

> “I am often referred to the parable of the ten virgins, five of whom were wise, and five foolish. This parable has been and will be fulfilled to the very letter, for it has a special application to this time, and, like the third angel’s message, has been fulfilled and will continue to be present truth till the close of time.” Review and Herald, August 19, 1890.

> Mi se indică adesea pilda celor zece fecioare, dintre care cinci erau înțelepte, iar cinci nechibzuite. Această pildă a fost și va fi împlinită întocmai, după literă, căci are o aplicare specială pentru timpul acesta și, asemenea soliei îngerului al treilea, a fost împlinită și va continua să fie adevăr prezent până la încheierea timpului. Review and Herald, 19 august 1890.

The last three churches represent those outside of the Millerite movement as Sardis, and those within the movement represent either Philadelphia or Laodicea. Those three churches are identified in Revelation chapter three, and the first four churches are in chapter two. Therefore, when Sister White references the history of chapter three of Revelation, she is identifying the very same churches Joseph Bates just identified.

Ultimele trei biserici îi reprezintă pe cei din afara mișcării millerite ca Sardes, iar pe cei din cadrul mișcării îi reprezintă fie ca Filadelfia, fie ca Laodicea. Aceste trei biserici sunt identificate în capitolul trei din Apocalipsă, iar primele patru biserici sunt în capitolul doi. Prin urmare, când Sora White face trimitere la istoria din capitolul trei al Apocalipsei, ea identifică exact aceleași biserici pe care Joseph Bates tocmai le-a identificat.

> “Oh, what a description! How many there are in this fearful condition. I earnestly entreat every minister to study diligently the third chapter of Revelation, for in it is portrayed the condition of things existing in the last days. Study carefully every verse in this chapter, for through these words Jesus is speaking to you.” Manuscript Releases, volume 18, 193.

> "O, ce descriere! Cât de mulți se află în această stare înfricoșătoare. Îi rog cu stăruință pe toți slujitorii Evangheliei să studieze cu toată sârguința capitolul al treilea din Apocalipsa, căci în el este zugrăvită starea lucrurilor existentă în zilele din urmă. Studiați cu atenție fiecare verset din acest capitol, căci prin aceste cuvinte Isus vă vorbește vouă." Manuscript Releases, volumul 18, 193.

The three contemporary churches of Millerite history are repeated at the end of Adventism. Joseph Bates was identifying the dynamics of the Millerite period and identified Sardis as the daughters of Babylon, which was the target audience for the second angel’s message. He was addressing the struggle between the little flock that followed Christ into the Most Holy Place on October 22, 1844 and those who refused to move out of the holy place. He was attempting to call the Laodiceans out of the darkness they had received, and at least part of their Laodicean blindness was due to the fact that William Miller had taken a leading position in the Laodicean movement. This is the same struggle identified in the message to Philadelphia.

Cele trei biserici contemporane din istoria mișcării millerite se repetă la sfârșitul adventismului. Joseph Bates identifica dinamica perioadei millerite și a identificat Sardes drept fiicele Babilonului, care constituiau destinatarii soliei celui de-al doilea înger. El aborda lupta dintre mica turmă care L-a urmat pe Hristos în Sfânta Sfintelor la 22 octombrie 1844 și cei care au refuzat să iasă din Locul Sfânt. Încerca să-i cheme pe laodiceeni afară din întunericul pe care îl primiseră, iar cel puțin o parte a orbirii lor laodiceane se datora faptului că William Miller preluase un rol de frunte în mișcarea laodiceană. Aceasta este aceeași luptă identificată în solia către Filadelfia.

> Behold, I will make them of the synagogue of Satan, which say they are Jews, and are not, but do lie; behold, I will make them to come and worship before thy feet, and to know that I have loved thee. Revelation 3:9.

> Iată, pe cei din sinagoga Satanei, care spun că sunt iudei și nu sunt, ci mint; iată, îi voi face să vină și să se închine înaintea picioarelor tale și să cunoască că te-am iubit. Apocalipsa 3:9.

A religious crisis always produces two classes of worshippers as it did in the Great Disappointment. The mantle of Protestantism had just been taken from Sardis, as they returned to Rome and officially became Rome’s daughter. The mantle was then held by Millerite Adventism, but a test would soon after produce two classes professing to be the little flock. A true flock and a counterfeit flock. Bates represented the little flock that followed Christ into the Most Holy Place. His struggle was with Laodiceans who professed to be the little flock. As a Philadelphian, Bates’ struggle was with the synagogue of Satan, a group that professed to be God’s people, but did lie and were not Jews.

O criză religioasă produce întotdeauna două clase de închinători, așa cum s-a întâmplat la Marea Dezamăgire. Mantia protestantismului tocmai fusese luată de la Sardes, căci Sardes se întorsese la Roma și devenise oficial fiica Romei. Mantia a fost apoi purtată de Adventismul millerit, dar o încercare avea, la scurt timp, să producă două clase care pretindeau că sunt turma mică. O turmă adevărată și o turmă falsă. Bates a reprezentat turma mică ce L-a urmat pe Hristos în Sfânta Sfintelor. Lupta lui a fost cu laodiceenii care pretindeau că sunt turma mică. În calitate de filadelfian, lupta lui Bates a fost cu sinagoga Satanei, un grup care pretindea că este poporul lui Dumnezeu, dar mințeau și nu erau iudei.

When the parable is fulfilled for the final time at the end of Adventism there will be a chosen covenant people that were passed by at the time of the end in 1989, the same as the Jewish leadership was passed by at Christ birth, which represents the time of the end in that prophetic history. When the history of Christ reached the triumphal entry into Jerusalem, the Midnight Cry history of the Millerite time was typified. Inspiration repeatedly aligns the waymark of the cross with the Great Disappointment of 1844. Judas represents the Laodiceans of Christ’s history, and the apostles were the Philadelphians. For three and a half years after the cross the Philadelphians, represented by Bates, attempted to call the Laodiceans out of a fallen church that was represented by the disciple Judas Iscariot.

Când pilda se va împlini pentru ultima dată la sfârșitul adventismului, va exista un popor ales al legământului care a fost trecut cu vederea la timpul sfârșitului, în 1989, la fel cum conducerea iudaică a fost trecută cu vederea la nașterea lui Hristos, care reprezintă timpul sfârșitului în acea istorie profetică. Când istoria lui Hristos a ajuns la intrarea triumfală în Ierusalim, a fost tipificată istoria Strigătului de la miezul nopții din perioada millerită. Inspirația aliniază în mod repetat jalonul crucii cu Marea Dezamăgire din 1844. Iuda îi reprezintă pe Laodicienii din istoria lui Hristos, iar apostolii au fost Filadelfienii. Timp de trei ani și jumătate după cruce, Filadelfienii, reprezentați de Bates, au încercat să-i cheme pe Laodicieni afară dintr-o biserică căzută, care era reprezentată de ucenicul Iuda Iscarioteanul.

In 1989 the former chosen covenant people rejected the light that was unsealed and were passed by. When the first disappointment of July 18, 2020 arrived the testing process began among those who formerly had appeared to be of the same movement. Yet one class are Laodicean and the other class Philadelphian. Just as Judas covenanted three times with the Sanhedrin to betray Christ before the cross, the Laodiceans of the history after September 11, 2001 will have failed three opportunities to repent. At the soon coming Sunday law it will be manifested as certainly as Judas hanging from a tree, that the Laodiceans are separate from the Philadelphians. It is at the harvest when the tares are separated from the wheat. We are rapidly approaching that harvest.

În 1989, fostul popor ales al legământului a respins lumina care fusese desigilată și a fost trecut cu vederea. Când a sosit prima dezamăgire din 18 iulie 2020, a început procesul de încercare în rândul celor care altădată păreau a fi din aceeași mișcare. Totuși, o clasă este laodiceană, iar cealaltă filadelfiană. Așa cum Iuda a încheiat de trei ori un legământ cu Sinedriul pentru a-L trăda pe Hristos înainte de cruce, laodicenii istoriei de după 11 septembrie 2001 vor fi ratat trei ocazii de a se pocăi. La legea duminicală care vine în curând se va face vădit, la fel de sigur precum Iuda spânzurat de un copac, că laodicenii sunt separați de filadelfieni. La seceriș, neghina este despărțită de grâu. Ne apropiem cu repeziciune de acel seceriș.

These truths are only recognized when and if we are willing to understand that the only biblical methodology that can uncover and establish ‘truth’ is “historicism.” The true methodology is not preterism, futurism, dispensationalism, woke-ism, grammatical or historical expertise or any variation of the many satanic counterfeits. There is a commonly known phrase that is attributed to a seventeenth century philosopher named Jean-Jacques Rousseau that has been restated many ways, but the essence of the thought is, “Error has many roots, but truth has only one.” “Truth” is Alpha and Omega who is as a root out of dry ground.

Aceste adevăruri sunt recunoscute numai atunci când și dacă suntem dispuși să înțelegem că singura metodologie biblică ce poate descoperi și statornici „adevărul” este istoricismul. Metodologia veritabilă nu este preterismul, futurismul, dispensaționalismul, woke-ismul, erudiția gramaticală ori istorică sau vreo variație a numeroaselor contrafaceri satanice. Există o expresie bine cunoscută, atribuită unui filosof din secolul al șaptesprezecelea numit Jean-Jacques Rousseau, care a fost reformulată în multe feluri, dar esența ideii este: „Eroarea are multe rădăcini, dar adevărul are numai una.” „Adevărul” este Alfa și Omega, Cel ce este ca o rădăcină dintr-un pământ uscat.

> “So with the Bible, the treasure house of the riches of His grace. The glory of its truths, that are as high as heaven and compass eternity, is undiscerned. To the great mass of mankind, Christ Himself is ‘as a root out of a dry ground,’ and they see in Him ‘no beauty that’ they ‘should desire Him.’ Isaiah 53:2. When Jesus was among men, the revelation of God in humanity, the scribes and Pharisees declared to Him, ‘Thou art a Samaritan, and hast a devil.’ John 8:48. Even His disciples were so blinded by the selfishness of their hearts that they were slow to understand Him who had come to manifest to them the Father’s love. This was why Jesus walked in solitude in the midst of men. He was understood fully in heaven alone.” Thoughts from the Mount of Blessing, 25.

> Tot astfel stă lucrul cu Biblia, vistieria bogățiilor harului Său. Slava adevărurilor ei, care se înalță până la cer și cuprind veșnicia, rămâne nepătrunsă. Pentru marea masă a omenirii, Însuși Hristos este „ca o rădăcină ieșită dintr-un pământ uscat”, și nu văd în El „nicio frumusețe care să-i facă să-L dorească”. Isaia 53:2. Când Isus era printre oameni, revelația lui Dumnezeu în umanitate, cărturarii și fariseii I-au spus: „Tu ești samaritean și ai un demon.” Ioan 8:48. Chiar și ucenicii Săi erau atât de orbiți de egoismul inimilor lor, încât zăboveau să-L înțeleagă pe Cel ce venise să le manifeste dragostea Tatălui. De aceea Isus umbla în singurătate în mijlocul oamenilor. El a fost pe deplin înțeles numai în cer. Gânduri de pe Muntele Fericirilor, 25.

The truths we are currently sharing must be recognized in the context that the growth of truth is progressive throughout history, and more importantly our understanding of truth must be placed in the context of the Alpha and Omega, the context of Jesus identifying the end of a thing with the beginning of a thing.

Adevărurile pe care le împărtășim în prezent trebuie recunoscute în contextul în care creșterea adevărului este progresivă de-a lungul istoriei, și, ceea ce este și mai important, înțelegerea noastră a adevărului trebuie încadrată în contextul Alfei și Omegăi, contextul în care Isus identifică sfârșitul unui lucru cu începutul lui.

The fourth church is Thyatira and it represents the period that the papacy ruled as the fifth kingdom of Bible prophecy, which is the period that the church in the wilderness was in captivity. The captivity of spiritual Israel by spiritual Babylon for twelve hundred and sixty years was typified by the captivity of literal Israel in literal Babylon for seventy years.

A patra biserică este Tiatira și ea reprezintă perioada în care papalitatea a domnit ca cel de-al cincilea regat al profeției biblice, care este perioada în care biserica din pustie a fost în robie. Robia Israelului spiritual de către Babilonul spiritual timp de o mie două sute șaizeci de ani a fost prefigurată prin robia Israelului literal în Babilonul literal timp de șaptezeci de ani.

> “Today the church of God is free to carry forward to completion the divine plan for the salvation of a lost race. For many centuries God’s people suffered a restriction of their liberties. The preaching of the gospel in its purity was prohibited, and the severest of penalties were visited upon those who dared disobey the mandates of men. As a consequence, the Lord’s great moral vineyard was almost wholly unoccupied. The people were deprived of the light of God’s word. The darkness of error and superstition threatened to blot out a knowledge of true religion. God’s church on earth was as verily in captivity during this long period of relentless persecution as were the children of Israel held captive in Babylon during the period of the exile.” Prophets and Kings, 714.

> Astăzi, biserica lui Dumnezeu este liberă să ducă mai departe, până la împlinire, planul divin pentru mântuirea unei rase pierdute. Timp de multe secole, poporul lui Dumnezeu a suferit o restrângere a libertăților sale. Predicarea Evangheliei în puritatea ei a fost interzisă, iar cele mai aspre pedepse s-au abătut asupra celor care au îndrăznit să nesocotească poruncile omenești. Ca urmare, marea vie morală a Domnului a rămas aproape în întregime nelucrată. Oamenii au fost lipsiți de lumina Cuvântului lui Dumnezeu. Întunericul erorii și al superstiției amenința să șteargă cunoașterea religiei adevărate. Biserica lui Dumnezeu pe pământ a fost într-adevăr în captivitate, în această lungă perioadă de persecuție necruțătoare, întocmai cum au fost copiii lui Israel ținuți în robie în Babilon în timpul exilului. Profeți și regi, 714.

The seventy years of captivity in Babylon is represented by the church of Thyatira. The church of Thyatira is the effect that was produced by the cause, which is represented by Pergamos. Pergamos is symbolized by Constantine the emperor that combined idolatry with Christianity. The symbol of his idolatry was the worship of the sun. The biblical reason for ancient Israel being taken into captivity for the seventy years of Thyatira is that their kings formed relationships and alliances with the idolatrous nations around them in direct rebellion against God’s Word. God repeatedly warned Israel not to intermix with the heathen nations around them. The Ten Commandments, the very thing ancient Israel was to be the depositaries of straightly forbids worshipping idols. When the Lord passed by Moses at the cave of Horeb and revealed His character He twice included the very warning we are referring to.

Cei șaptezeci de ani de captivitate în Babilon sunt reprezentați de Biserica din Tiatira. Biserica din Tiatira este efectul produs de cauză, cauză care este reprezentată de Pergam. Pergam este simbolizat de împăratul Constantin, care a îmbinat idolatria cu creștinismul. Simbolul idolatriei sale a fost închinarea la soare. Motivul biblic pentru care Israelul antic a fost dus în captivitate pentru cei șaptezeci de ani ai Tiatirei este că regii lor au încheiat relații și alianțe cu neamurile idolatre din jur, în răzvrătire directă împotriva Cuvântului lui Dumnezeu. Dumnezeu a avertizat în mod repetat Israelul să nu se amestece cu neamurile păgâne din jurul lor. Cele Zece Porunci, chiar acelea al căror depozitar trebuia să fie Israelul antic, interzic în mod expres închinarea la idoli. Când Domnul a trecut pe lângă Moise la peștera Horeb și Și-a descoperit caracterul, El a inclus de două ori chiar avertizarea la care ne referim.

> And he said, Behold, I make a covenant: before all thy people I will do marvels, such as have not been done in all the earth, nor in any nation: and all the people among which thou art shall see the work of the Lord: for it is a terrible thing that I will do with thee. Observe thou that which I command thee this day: behold, I drive out before thee the Amorite, and the Canaanite, and the Hittite, and the Perizzite, and the Hivite, and the Jebusite. Take heed to thyself, lest thou make a covenant with the inhabitants of the land whither thou goest, lest it be for a snare in the midst of thee: But ye shall destroy their altars, break their images, and cut down their groves: For thou shalt worship no other god: for the Lord, whose name is Jealous, is a jealous God: Lest thou make a covenant with the inhabitants of the land, and they go a whoring after their gods, and do sacrifice unto their gods, and one call thee, and thou eat of his sacrifice; And thou take of their daughters unto thy sons, and their daughters go a whoring after their gods, and make thy sons go a whoring after their gods. Exodus 34:10–16.

> Și a zis: Iată, închei un legământ: înaintea întregului tău popor voi face minuni, cum n-au fost făcute în tot pământul, nici la niciun neam; și tot poporul în mijlocul căruia ești va vedea lucrarea Domnului; căci înfricoșătoare este lucrarea pe care o voi face cu tine. Păzește ceea ce îți poruncesc astăzi: iată, izgonesc dinaintea ta pe amoriți, pe canaaniți, pe hitiți, pe periziți, pe heviți și pe iebusiți. Ia seama la tine însuți, ca nu cumva să închei un legământ cu locuitorii țării în care mergi, ca nu cumva aceasta să fie o cursă în mijlocul tău; ci voi să le dărâmați altarele, să le sfărâmați stâlpii și să le tăiați dumbrăvile. Căci să nu te închini altui dumnezeu; căci Domnul, al cărui Nume este Gelos, este un Dumnezeu gelos; ca nu cumva să închei un legământ cu locuitorii țării, și ei să se desfrâneze după dumnezeii lor și să aducă jertfe dumnezeilor lor, și vreunul să te cheme, iar tu să mănânci din jertfa lui; și să iei din fiicele lor pentru fiii tăi, și fiicele lor să se desfrâneze după dumnezeii lor și să-i facă pe fiii tăi să se desfrâneze după dumnezeii lor. Exodul 34:10-16.

Twice God warned ancient Israel in this passage alone, and there are many other biblical testimonies of the command to ancient Israel that they were to make no covenants with the idolatrous nations around them. Those compromises began with ancient Israel’s rejection of God and His theocracy. When they desired a king, God allowed them to have a king and from that point on the majority of all the kings, and most certainly every king of the northern ten tribes disregarded that very command. The principle that required that Israel was separate and peculiar from the idolatrous nations around them was rejected and illustrated by the compromise that Constantine would later become a symbol of. Pergamos and Constantine represent the rebellion of Israel’s kings who introduced idolatry into God’s church. The falling away that began with king Saul typified the falling away of the Christian church that led to the captivity in spiritual Babylon. The sacred history beginning with king Saul onward until the captivity in Babylon is symbolized by the church of Pergamos. The captivity of seventy years that followed was the church of Thyatira.

De două ori Dumnezeu a avertizat vechiul Israel numai în acest pasaj, iar există multe alte mărturii biblice ale poruncii date vechiului Israel că nu trebuiau să încheie legăminte cu neamurile idolatre din jurul lor. Acele compromisuri au început cu respingerea lui Dumnezeu și a teocrației Sale de către vechiul Israel. Când au dorit un împărat, Dumnezeu le-a îngăduit să aibă un împărat și, din acel moment, marea majoritate a tuturor împăraților și, cu siguranță, fiecare împărat al celor zece seminții din nord a nesocotit chiar acea poruncă. Principiul care cerea ca Israel să fie separat și deosebit de neamurile idolatre din jurul lui a fost respins și ilustrat prin compromisul al cărui simbol avea să devină, mai târziu, Constantin. Pergam și Constantin reprezintă răzvrătirea împăraților lui Israel, care au introdus idolatria în biserica lui Dumnezeu. Căderea de la credință care a început cu regele Saul a prefigurat căderea de la credință a bisericii creștine care a dus la robia în Babilonul spiritual. Istoria sacră începând cu regele Saul și până la robia în Babilon este simbolizată de biserica din Pergam. Robia de șaptezeci de ani care a urmat a fost biserica din Tiatira.

Ephesus, represents the church that goes forth to conquer the Promised Land. Ephesus represents the time of Moses and the deliverance of Israel from the bondage of Egypt.

Efes reprezintă Biserica care pornește să cucerească Țara Făgăduinței. Efes reprezintă timpul lui Moise și izbăvirea lui Israel din robia Egiptului.

> “The Bible has accumulated and bound up together its treasures for this last generation. All the great events and solemn transactions of Old Testament history have been, and are, repeating themselves in the church in these last days.” Selected Messages, book 3, 338, 339.

> „Biblia și-a adunat comorile și le-a strâns laolaltă pentru această ultimă generație. Toate marile evenimente și solemnele acte ale istoriei Vechiului Testament s-au repetat și se repetă în biserică în aceste zile din urmă.” Mesaje alese, cartea 3, 338, 339.

The history represented by the deliverance from Egypt is repeated in the last days. It was therefore also repeated in the Millerite history. That is why Sister White repeatedly references that history to describe the Millerite history. She aligns the Great Disappointment of 1844 with the disappointment of the Hebrews as they stood before the Red Sea with Pharaoh’s army approaching them from behind. She also aligns the history of the deliverance from Egypt with the time of Christ, thus the disappointment of the disciples at the cross was typified by the disappointment at the Red Sea, which also typified the Great Disappointment of 1844. The disappointment of the cross represented the beginning of the church of Ephesus. The time of Moses at the beginning of ancient Israel represented by the church of Ephesus which also typified the beginning of modern Israel in the time of Christ. Both histories are represented by the church of Ephesus. The truths we are identifying here have often been publicly presented through the years by Future for America, so I am simply providing an overview.

Istoria reprezentată de izbăvirea din Egipt se repetă în zilele din urmă. Prin urmare, ea s-a repetat și în istoria milerită. De aceea, Sora White face în mod repetat referire la acea istorie pentru a descrie istoria milerită. Ea corelează Marea Dezamăgire din 1844 cu dezamăgirea evreilor când stăteau înaintea Mării Roșii, cu oastea lui Faraon apropiindu-se din urmă. Ea corelează, de asemenea, istoria izbăvirii din Egipt cu timpul lui Hristos; astfel, dezamăgirea ucenicilor la cruce a fost tipificată de dezamăgirea de la Marea Roșie, care a tipificat, de asemenea, Marea Dezamăgire din 1844. Dezamăgirea de la cruce a reprezentat începutul bisericii din Efes. Timpul lui Moise la începutul Israelului antic este reprezentat de biserica din Efes, care a tipificat, de asemenea, începutul Israelului modern în vremea lui Hristos. Ambele istorii sunt reprezentate de biserica din Efes. Adevărurile pe care le identificăm aici au fost adesea prezentate public de-a lungul anilor de către Future for America, așa că eu ofer doar o prezentare de ansamblu.

In the history of Christ, we find the beginning of the new covenant people who are being raised up as the previous covenant chosen people are being passed by. The history of Christ is the end of ancient Israel, and in the history of the deliverance from Egypt at the beginning of ancient Israel there was a previously chosen covenant people that were passed by for a new covenant people.

În istoria lui Hristos, găsim începutul poporului noului legământ, care este ridicat în timp ce poporul ales al legământului anterior este trecut cu vederea. Istoria lui Hristos este sfârșitul Israelului vechi, iar în istoria izbăvirii din Egipt, la începutul Israelului vechi, a existat un popor al legământului ales mai înainte, care a fost trecut cu vederea în favoarea unui popor al noului legământ.

In Christ’s history the former chosen people came to their final conclusion in the year 70 with the destruction of Jerusalem. At the beginning in the time of Moses the former chosen people died in the wilderness over a forty-year period, and Joshua and Caleb became the representatives of the new chosen people that were destined to carry the message to the Promised land as did the apostles of the Ephesian church time period carried the gospel to the world.

În istoria lui Hristos, poporul ales de odinioară și-a avut deznodământul final în anul 70, odată cu distrugerea Ierusalimului. La început, în vremea lui Moise, acel popor ales de odinioară a murit în pustie, pe parcursul a patruzeci de ani, iar Iosua și Caleb au devenit reprezentanții noului popor ales, rânduit să poarte mesajul în Țara Făgăduinței, așa cum apostolii din vremea bisericii din Efes au dus Evanghelia în lume.

The beginning and ending of ancient and also the beginning of modern Israel all identify a transition of a former chosen people unto a new chosen people. Upon the testimony of two or three a thing is established; and each of these three lines of witnesses identify the divorce of the previous chosen people and these witnesses possess the signature of Alpha and Omega, the One who identifies the end from the beginning. There will be a former chosen people that is passed by when God enters into covenant with the one hundred and forty-four thousand. God is not the author of confusion; He never changes and His word never fails.

Începutul și sfârșitul vechiului Israel, precum și începutul Israelului modern, toate identifică o tranziție a unui fost popor ales către un nou popor ales. Pe mărturia a doi sau trei se statornicește un lucru; iar fiecare dintre aceste trei linii de martori identifică divorțul fostului popor ales, iar acești martori poartă semnătura lui Alfa și Omega, Cel care identifică sfârșitul de la început. Va exista un fost popor ales care este trecut cu vederea atunci când Dumnezeu intră în legământ cu cei o sută patruzeci și patru de mii. Dumnezeu nu este autorul confuziei; El nu Se schimbă niciodată și Cuvântul Său nu dă greș niciodată.

The deliverance from Egypt and the triumphs accomplished by God through Joshua are represented by the church of Ephesus, but Ephesus was destined to lose its first love. When Joshua was laid to rest another generation arose marking the period represented by Smyrna. Joshua’s wonderful work of clearing the Promised Land was never fully accomplished, for the people became satisfied with themselves and forsook the work given to Joshua. They lost their first love. That period continued until Israel rejected God and Samuel anointed king Saul, thus ushering in the church of Pergamos.

Izbăvirea din Egipt și biruințele săvârșite de Dumnezeu prin Iosua sunt reprezentate de biserica din Efes, însă biserica din Efes era destinată să-și piardă dragostea dintâi. Când Iosua a fost așezat la odihnă, s-a ridicat o altă generație, marcând perioada reprezentată de Smirna. Lucrarea minunată a lui Iosua de curățire a Țării Făgăduite nu a fost niciodată pe deplin împlinită, căci poporul s-a mulțumit cu sine însuși și a părăsit lucrarea încredințată lui Iosua. Și-au pierdut dragostea dintâi. Acea perioadă a continuat până când Israel L-a respins pe Dumnezeu, iar Samuel l-a uns ca rege pe Saul, inaugurând astfel biserica din Pergam.

> “The message came to Smyrna, a church in Asia Minor, and likewise to the Christian church as a whole, during the second and third centuries. It was a time when paganism was making its final stand for supremacy in the world. Christianity had spread with wonderful rapidity, until it was known throughout the world. Some embraced the faith of Christ because of heart conversion, others, because of the might of argument brought to bear, and still others, because they could see that the cause of paganism was waning, and policy led them to the side that promised to be victorious. These conditions weakened the spirituality of the church. The Spirit of Prophecy, which characterized the apostolic church, was gradually lost. This is a gift which brings the church to which it is entrusted, into the unity of the faith. When there were no longer true prophets, false teachings spread rapidly; the philosophy of the Greeks led to a false interpretation of the Scriptures, and the self-righteousness of the ancient Pharisees, so often condemned by Christ, again appeared in the midst of the church. The foundation was laid during the two centuries preceding the reign of Constantine for those evils which were fully developed during the two centuries following. During this period, martyrdom became popular in many parts of the Roman Empire. Strange as this may seem, it is none the less true. It was the result of the relationship existing between Christians and pagans.

> Mesajul a venit către Biserica din Smirna, din Asia Mică, și, deopotrivă, către Biserica creștină în ansamblul ei, în cursul secolelor al doilea și al treilea. Era o vreme când păgânismul își făcea ultima încercare pentru supremație în lume. Creștinismul se răspândise cu uimitoare rapiditate, până când a ajuns să fie cunoscut în tot cuprinsul lumii. Unii au îmbrățișat credința lui Hristos prin convertire lăuntrică; alții, datorită puterii argumentației aduse în sprijin; iar alții, fiindcă vedeau că cauza păgânismului era în declin, iar calculul politic i-a îndreptat spre partea care promitea biruință. Aceste împrejurări au slăbit spiritualitatea Bisericii. Duhul Profeției, care caracteriza Biserica apostolică, s-a pierdut treptat. Acesta este un dar care o aduce pe Biserica căreia îi este încredințat în unitatea credinței. Când nu au mai fost profeți adevărați, învățăturile false s-au răspândit cu repeziciune; filosofia grecilor a dus la o interpretare greșită a Scripturilor, iar neprihănirea de sine a fariseilor de odinioară, atât de des condamnată de Hristos, a reapărut în mijlocul Bisericii. În cele două secole care au precedat domnia lui Constantin s-a pus temelia acelor rele care s-au dezvoltat pe deplin în cele două secole următoare. În această perioadă, martiriul a devenit răspândit în multe părți ale Imperiului Roman. Oricât de ciudat ar părea, nu este cu nimic mai puțin adevărat. A fost rezultatul relației existente între creștini și păgâni.

> “In the Roman world the religion of all nations was respected, but the Christians were not a nation, they were but a sect of a despised race. When they therefore persisted in denouncing the religion of all classes of men, when they held secret meetings, and separated themselves entirely from the customs and practices of their nearest relatives and most intimate friends, they became objects of suspicion, and often of persecution, by the pagan authorities. Often they brought persecution upon themselves, when there was no spirit of opposition in the minds of the rulers. In illustration of this spirit, history gives the details of the execution of Cyprian, bishop of Carthage. When his sentence was read, a general cry arose from the listening multitude of Christians, who said, ‘We will die with him.’

> În lumea romană, religia tuturor popoarelor era respectată, însă creștinii nu erau un popor; ei nu erau decât o sectă a unui neam disprețuit. Când, așadar, stăruiau în a denunța religia tuturor claselor de oameni, când țineau întruniri secrete și se separau în întregime de obiceiurile și practicile rudelor lor celor mai apropiate și ale prietenilor lor cei mai intimi, au devenit obiectul suspiciunii și adesea al persecuției din partea autorităților păgâne. Adesea își atrăgeau asupra lor persecuția, atunci când în cugetele cârmuitorilor nu exista niciun spirit de opoziție. Pentru ilustrarea acestui spirit, istoria consemnează amănuntele execuției lui Ciprian, episcopul Cartaginei. Când i s-a citit sentința, s-a ridicat un strigăt general din partea mulțimii de creștini care asculta: «Vom muri împreună cu el.»

> “The spirit with which many professed Christians accepted death, and even needlessly provoked the enmity of the government, probably had much to do with the passage, in 303, a. d., of the edict of persecution, by the emperor Diocletian, and his assistant, Galerius. The edict was universal in its spirit, and was enforced with more or less strenuousness for ten years.” Steven Haskell, The Story of the Seer of Patmos, 50. 51.

> Spiritul cu care mulți dintre cei ce se declarau creștini au primit moartea și chiar au provocat în mod inutil vrăjmășia guvernului a avut, probabil, mult de-a face cu promulgarea, în anul 303 d.Hr., a edictului de persecuție de către împăratul Dioclețian și ajutorul său, Galerius. Edictul era universal în caracterul său și a fost pus în aplicare, cu o asprime mai mare sau mai mică, timp de zece ani. Steven Haskell, The Story of the Seer of Patmos, 50. 51.

Though Smyrna is one of the two churches that receive no rebuke from the Lord, the history testifies that those who were martyred during that period of time represents some whose motivations were based upon human and not divine impulses. The book of Judges opens by identifying the death of Joshua, and there is a verse that is repeated twice in the book which defines the history of the judges. The second time that verse is cited is the final verse of the book. The first verse of the book marks the end of Joshua and the last verse summarizes the history.

Deși Smirna este una dintre cele două biserici care nu primesc nicio mustrare din partea Domnului, mărturia istoriei arată că, printre cei care au fost martirizați în acea perioadă, s-au numărat unii ale căror motivații se întemeiau pe impulsuri omenești, și nu divine. Cartea Judecătorilor se deschide prin consemnarea morții lui Iosua, iar în ea există un verset care se repetă de două ori și care definește istoria judecătorilor. A doua oară când acel verset este citat este chiar versetul final al cărții. Primul verset al cărții marchează sfârșitul lui Iosua, iar ultimul verset rezumă istoria.

> Now after the death of Joshua it came to pass, that the children of Israel asked the Lord, saying, Who shall go up for us against the Canaanites first, to fight against them?… In those days there was no king in Israel, but every man did that which was right in his own eyes… In those days there was no king in Israel: every man did that which was right in his own eyes. Judges 1:1; 17:16; 21:25.

> După moartea lui Iosua s-a întâmplat că fiii lui Israel au întrebat pe Domnul, zicând: Cine se va sui pentru noi cel dintâi împotriva canaaniților, ca să lupte împotriva lor?... În zilele acelea nu era împărat în Israel, ci fiecare făcea ce i se părea drept în ochii lui... În zilele acelea nu era împărat în Israel: fiecare făcea ce i se părea drept în ochii lui. Judecători 1:1; 17:16; 21:25.

As in the history of Smyrna “self” was a primary theme from the beginning to the end. Because they had no king, they determined to do whatever they chose to do. The lack of guidance was what Haskell identified in the history of Smyrna that was represented by no active Spirit of Prophecy. In both histories a lack of guidance opened the door for decisions to be made based upon a person’s own motivations. Ephesus represents the deliverance from Egypt. The history recorded in the book of Judges is represented by the church of Smyrna. From king Saul until the Babylonian captivity is represented by the church of Pergamos and the captivity in Babylon is represented by the church of Thyatira.

Așa cum, în istoria Smirnei, «eul» a fost o temă principală de la început până la sfârșit. Pentru că nu aveau rege, au hotărât să facă tot ceea ce alegeau să facă. Lipsa de călăuzire a fost ceea ce Haskell a identificat, în istoria Smirnei, ca fiind reprezentată de absența unui Duh al Profeției activ. În ambele istorii, lipsa călăuzirii a deschis ușa pentru ca deciziile să fie luate pe baza motivațiilor proprii ale fiecăruia. Efes reprezintă eliberarea din Egipt. Istoria consemnată în cartea Judecătorilor este reprezentată de biserica din Smirna. Perioada de la regele Saul până la captivitatea babiloniană este reprezentată de biserica din Pergam, iar captivitatea în Babilon este reprezentată de biserica din Tiatira.

In agreement with the phenomenon identified by the pioneers there is a four and three division in the churches, seals and trumpets, and the first four churches in ancient Israel’s history begin with the Egyptian captivity and end with the Babylonian captivity, for the Alpha and Omega always identifies the end with the beginning. The first four churches in modern Israel’s history begin with the subjection of the Jews to Roman authority and the four churches end with the subjection of the spiritual Jews to spiritual Rome for twelve hundred and sixty years.

În concordanță cu fenomenul identificat de pionieri, există o diviziune în patru și trei a bisericilor, a peceților și a trâmbițelor, iar primele patru biserici din istoria Israelului antic încep cu robia egipteană și se încheie cu robia babiloniană, căci Alfa și Omega identifică întotdeauna sfârșitul cu începutul. Primele patru biserici din istoria Israelului modern încep cu supunerea iudeilor autorității romane, iar cele patru biserici se încheie cu supunerea iudeilor spirituali Romei spirituale timp de o mie două sute șaizeci de ani.

What followed Thyatira was Sardis, which began when they came out of the Babylonian captivity typified by Thyatira. Sardis is the church which had a name that it lived, but it did not live. Their profession of life was a lie. Interestingly enough, of all the seven churches it is the word Sardis that has no definition. Definitions have been assigned to Sardis based upon the context of the history and verses, but there is no etymological definition of the name. It has a name, but it doesn’t.

Ceea ce a urmat după Tiatira a fost Sardes, care a început odată cu ieșirea din robia babiloniană prefigurată de Tiatira. Sardes este biserica care avea un nume că trăiește, dar nu trăia. Mărturisirea lor că trăiau era o minciună. În mod curios, dintre toate cele șapte biserici, tocmai termenul Sardes nu are o definiție. Au fost atribuite lui Sardes definiții pe baza contextului istoric și al versetelor, dar nu există o definiție etimologică a numelui. Are un nume, dar nu-l are.

> “But the second temple had not equaled the first in magnificence; nor was it hallowed by those visible tokens of the divine presence which pertained to the first temple. There was no manifestation of supernatural power to mark its dedication. No cloud of glory was seen to fill the newly erected sanctuary. No fire from heaven descended to consume the sacrifice upon its altar. The Shekinah no longer abode between the cherubim in the most holy place; the ark, the mercy seat, and the tables of the testimony were not to be found therein. No voice sounded from heaven to make known to the inquiring priest the will of Jehovah.” The Great Controversy, 24.

> Dar al doilea templu nu s-a ridicat la măreția primului; și nici nu a fost sfințit prin acele semne vizibile ale prezenței divine care erau proprii primului templu. N-a existat nicio manifestare a puterii supranaturale care să-i marcheze sfințirea. Nu s-a văzut niciun nor de slavă care să umple sanctuarul de curând ridicat. Niciun foc din cer nu s-a coborât ca să mistuie jertfa de pe altarul său. Șechina nu mai sălășluia între heruvimi în Sfânta Sfintelor; chivotul, capacul ispășirii și tablele mărturiei nu se aflau în el. Niciun glas nu s-a auzit din cer pentru a-i face cunoscut preotului care întreba voia lui Iehova.

After the Babylonian captivity they rebuilt Jerusalem and the temple. They then had a name again, for God had promised to put His name in Jerusalem. But His name represents His character, and the lack of His personal presence identified that they had the name that represented life, but in reality, they no longer had the presence that produces life. All they really had was profession and pretense.

După robia babiloniană au rezidit Ierusalimul și templul. Atunci au avut din nou un nume, căci Dumnezeu promisese să-Și pună Numele în Ierusalim. Dar Numele Său reprezintă caracterul Său, iar lipsa prezenței Sale personale evidenția faptul că ei aveau Numele care reprezenta viața, însă, în realitate, nu mai aveau prezența care produce viață. Tot ceea ce aveau cu adevărat era doar mărturisire și prefăcătorie.

The last voice in Sardis promised of an Elijah who would come before the great and terrible day of the Lord. For ancient Israel the destruction of Jerusalem was the great and dreadful day of the Lord. For this reason, Sister White refers to Jerusalem’s destruction in 70AD as an illustration of the great and dreadful day of the Lord represented as the seven last plagues. The church of Philadelphia began with the voice of John the Baptist crying in the wilderness, thus typifying the voice of William Miller. The voices of John the Baptist and William Miller were presenting the Laodicean message to a people who believed everything was alright, when everything was all wrong. Both John the Baptist and William Miller laid the ax to the root of the tree. The message to Sardis was that there were “a few names even in Sardis which have not defiled their garments; and they shall walk with me in white: for they are worthy.” John the Baptist and William Miller represent those who came out of the time period represented by Sardis and were worthy to walk with Christ.

Ultima voce din Sardes a făgăduit că va veni un Ilie înainte de ziua cea mare și înfricoșătoare a Domnului. Pentru Vechiul Israel, distrugerea Ierusalimului a fost ziua cea mare și înfricoșătoare a Domnului. Din acest motiv, Sora White se referă la distrugerea Ierusalimului în anul 70 d.Hr. ca la o ilustrare a zilei celei mari și înfricoșătoare a Domnului, reprezentată prin cele șapte plăgi de pe urmă. Biserica din Filadelfia a început cu glasul lui Ioan Botezătorul, strigând în pustie, prefigurând astfel glasul lui William Miller. Glasurile lui Ioan Botezătorul și ale lui William Miller prezentau solia laodiceană unui popor care credea că totul este în regulă, când, de fapt, totul era în neregulă. Atât Ioan Botezătorul, cât și William Miller au pus securea la rădăcina pomului. Solia către Sardes era că „sunt câteva nume chiar și în Sardes care nu și-au întinat hainele; și vor umbla cu Mine în alb, pentru că sunt vrednici”. Ioan Botezătorul și William Miller îi reprezintă pe aceia care au ieșit din perioada de timp reprezentată de Sardes și erau vrednici să umble cu Hristos.

> “Thousands were led to embrace the truth preached by William Miller, and servants of God were raised up in the spirit and power of Elijah to proclaim the message. Like John, the forerunner of Jesus, those who preached this solemn message felt compelled to lay the ax at the root of the tree, and call upon men to bring forth fruits meet for repentance. Their testimony was calculated to arouse and powerfully affect the churches and manifest their real character. And as the solemn warning to flee from the wrath to come was sounded, many who were united with the churches received the healing message; they saw their backslidings, and with bitter tears of repentance and deep agony of soul, humbled themselves before God. And as the Spirit of God rested upon them, they helped to sound the cry, ‘Fear God, and give glory to Him; for the hour of His judgment is come.’” Early Writings, 233.

> Mii au fost conduși să îmbrățișeze adevărul propovăduit de William Miller, iar slujitori ai lui Dumnezeu au fost ridicați, în duhul și puterea lui Ilie, pentru a proclama solia. Asemenea lui Ioan, Înaintemergătorul lui Isus, cei care au predicat această solie solemnă s-au simțit datori să pună securea la rădăcina pomului și să cheme oamenii să aducă roade vrednice de pocăință. Mărturia lor era menită să trezească și să influențeze cu putere bisericile și să le dezvăluie adevăratul caracter. Și, pe măsură ce răsuna solemnul avertisment de a fugi de mânia ce vine, mulți care erau membri ai bisericilor au primit solia tămăduitoare; și-au văzut abaterile și, cu lacrimi amare ale pocăinței și cu adâncă agonie a sufletului, s-au smerit înaintea lui Dumnezeu. Iar pe când Duhul lui Dumnezeu Se odihnea peste ei, au ajutat să răsune strigătul: „Temeți-vă de Dumnezeu și dați-I slavă; căci a venit ceasul judecății Lui.” Scrieri timpurii, 233.

The seven churches of Revelation represent the history of the apostles until the Second Coming of Christ, and the seven churches also represent the history of ancient Israel from the prophet Moses until the first coming of Christ.

Cele șapte biserici ale Apocalipsei reprezintă istoria apostolilor până la A Doua Venire a lui Hristos, iar cele șapte biserici reprezintă, de asemenea, istoria Vechiului Israel, de la profetul Moise până la Prima Venire a lui Hristos.

> “The trials of the children of Israel, and their attitude just before the first coming of Christ, illustrate the position of the people of God in their experience before the second coming of Christ.

> Încercările fiilor lui Israel și atitudinea lor chiar înaintea primei veniri a lui Hristos ilustrează starea poporului lui Dumnezeu în experiența lui de dinaintea celei de-a doua veniri a lui Hristos.

> “Satan’s snares are laid for us as verily as they were laid for the children of Israel just prior to their entrance into the land of Canaan. We are repeating the history of that people.

> Lațurile Satanei ne sunt întinse la fel de sigur cum au fost întinse pentru copiii lui Israel chiar înainte de intrarea lor în țara Canaanului. Repetăm istoria acelui popor.

> “Their history should be a solemn warning to us. We need never expect that when the Lord has light for his people, Satan will stand calmly by and make no effort to prevent them from receiving it. Let us beware that we do not refuse the light God sends, because it does not come in a way to please us. . . . If there are any who do not see and accept the light themselves, let them not stand in the way of others.

> Istoria lor ar trebui să ne fie un avertisment solemn. Să nu ne așteptăm nicicând ca, atunci când Domnul are lumină pentru poporul Său, Satana să stea liniștit deoparte și să nu facă niciun efort pentru a-i împiedica să o primească. Să luăm seama să nu respingem lumina pe care Dumnezeu o trimite, fiindcă nu vine într-un chip care să ne placă. . . . Dacă sunt unii care nu o văd și nu o primesc ei înșiși, să nu stea în calea altora.

> “‘I call heaven and earth to record this day against you, that I have set before you life and death, blessing and cursing; therefore choose life, that both thou and thy seed may live; that thou mayest love the Lord thy God, and that thou mayest obey his voice, and that thou mayest cleave unto him; for he is thy life, and the length of thy days; that thou mayest dwell in the land which the Lord sware unto thy fathers, to Abraham, to Isaac, and to Jacob, to give them.’

> Iau astăzi cerul și pământul martori împotriva ta, că ți-am pus înainte viața și moartea, binecuvântarea și blestemul; de aceea alege viața, ca să trăiești tu și sămânța ta; ca să-L iubești pe Domnul Dumnezeul tău, ca să asculți de glasul Lui și ca să te alipești de El; căci El este viața ta și lungimea zilelor tale; ca să locuiești în țara pe care Domnul a jurat părinților tăi, lui Avraam, lui Isaac și lui Iacov, să le-o dea.

> “This song was not historical but prophetic. While it recounted the wonderful dealings of God with his people in the past, it also foreshadowed the great events of the future, the final victory of the faithful when Christ shall come the second time in power and glory.

> Această cântare nu era istorică, ci profetică. În timp ce relata felul minunat în care Dumnezeu a lucrat cu poporul Său în trecut, ea prefigura, de asemenea, marile evenimente ale viitorului, biruința finală a celor credincioși, când Hristos va veni a doua oară în putere și slavă.

> “The apostle Paul plainly states that the experience of the Israelites in their travels has been recorded for the benefit of those living in this age of the world, those upon whom the ends of the world are come. We do not consider that our dangers are any less than those of the Hebrews, but greater.” Healthful Living, 280, 281.

> Apostolul Pavel afirmă în mod limpede că experiența israeliților în peregrinările lor a fost consemnată spre folosul celor care trăiesc în acest veac al lumii, celor peste care au venit sfârșiturile veacurilor. Nu socotim că primejdiile noastre sunt mai mici decât ale evreilor, ci mai mari. Healthful Living, 280, 281.

The deliverance from Egypt is represented by the church of Ephesus, and the symbol of the church of Ephesus in that history was Joshua. After those who God brought out of Egypt failed ten successive tests, the Lord removed the covenant from the rebels and gave it to Joshua and Caleb.

Izbăvirea din Egipt este reprezentată de Biserica din Efes, iar simbolul Bisericii din Efes în acea istorie a fost Iosua. După ce cei pe care Dumnezeu i-a scos din Egipt au eșuat la zece încercări succesive, Domnul a retras legământul de la răzvrătiți și l-a dat lui Iosua și lui Caleb.

> Say unto them, As truly as I live, saith the Lord, as ye have spoken in mine ears, so will I do to you: Your carcases shall fall in this wilderness; and all that were numbered of you, according to your whole number, from twenty years old and upward, which have murmured against me, Doubtless ye shall not come into the land, concerning which I sware to make you dwell therein, save Caleb the son of Jephunneh, and Joshua the son of Nun. Numbers 14:28–30.

> Spune-le: Viu sunt Eu, zice Domnul, că după cum ați vorbit în auzul Meu, așa vă voi face: trupurile voastre moarte vor cădea în pustia aceasta; și toți cei numărați dintre voi, după tot numărul vostru, de la douăzeci de ani în sus, care ați cârtit împotriva Mea, negreșit nu veți intra în țara cu privire la care M-am jurat să vă fac să locuiți în ea, afară de Caleb, fiul lui Iefune, și Iosua, fiul lui Nun. Numeri 14:28-30.

Sister White identifies that Joshua and Caleb represent those “upon whom the ends of the world are come,” who “make a covenant with God by sacrifice.”

Sora White identifică faptul că Iosua și Caleb îi reprezintă pe aceia „peste care au venit sfârșiturile veacurilor” și care „încheie un legământ cu Dumnezeu prin jertfă”.

> “For our admonition, upon whom the ends of the world are come, was this history recorded. How often the people of God today live over the experience of the children of Israel! How often they murmur and complain! How often they draw back when the Lord bids them go forward! The cause of God is suffering for want of men like Caleb and Joshua, men of fidelity and unshaken trust. God calls for men who will give themselves to him to be imbued with his Spirit. The cause of Christ and humanity demand sanctified, self-sacrificing men, men who will go forth without the camp, bearing the reproach. Let them be strong, valiant men, fit for worthy enterprises, and let them make a covenant with God by sacrifice.” Review and Herald, May 20, 1902.

> Spre învăţătura noastră, peste care au venit sfârşiturile veacurilor, a fost consemnată această istorie. Cât de adesea poporul lui Dumnezeu de astăzi retrăieşte experienţa copiilor lui Israel! Cât de adesea murmură şi se plâng! Cât de adesea dau înapoi când Domnul le porunceşte să înainteze! Cauza lui Dumnezeu suferă din pricina lipsei de bărbaţi ca Caleb şi Iosua, bărbaţi ai credincioşiei şi ai unei încrederi neclintite. Dumnezeu cheamă bărbaţi care se vor dărui Lui, pentru a fi pătrunşi de Duhul Său. Cauza lui Hristos şi a omenirii cere bărbaţi sfinţiţi, care se jertfesc pe sine, bărbaţi care vor ieşi afară din tabără, purtând ocara. Să fie bărbaţi tari, viteji, potriviţi pentru întreprinderi vrednice şi să încheie un legământ cu Dumnezeu prin jertfă. Review and Herald, 20 mai 1902.

The covenant that is renewed, as represented by the covenant being renewed with Joshua and Caleb, is the covenant with the one hundred and forty-four thousand and the great multitude. It is renewed after the original covenant chosen people are divorced from God and assigned to die in the wilderness. The covenant with the hundred and forty-four thousand is accomplished in the very same history that a former chosen people is rejected.

Legământul care este reînnoit, așa cum este reprezentat de reînnoirea legământului cu Iosua și Caleb, este legământul cu cei o sută patruzeci și patru de mii și cu marea mulțime. El este reînnoit după ce poporul ales al legământului inițial este repudiat de Dumnezeu și este sortit să moară în pustie. Legământul cu cei o sută patruzeci și patru de mii este încheiat chiar în aceeași istorie în care un fost popor ales este respins.

Ephesus means desirable and the work accomplished by both Joshua and the early church was “desirable.” When Joshua led God’s people into the Promised Land, he went forth conquering. The first seal runs parallel with the church of Ephesus, and is represented by a white horse that goes forth conquering. This was true of Joshua and of the apostolic church. The first seal runs parallel to the church of Ephesus in both ancient and modern Israel.

Efes înseamnă „de dorit”, iar lucrarea împlinită atât de Iosua, cât și de biserica primară a fost „de dorit”. Când Iosua a condus poporul lui Dumnezeu în Țara Făgăduită, a ieșit biruind. Primul sigiliu merge în paralel cu biserica din Efes și este reprezentat de un cal alb care merge înainte biruind. Acest lucru a fost valabil atât pentru Iosua, cât și pentru biserica apostolică. Primul sigiliu merge în paralel cu biserica din Efes atât în Israelul antic, cât și în cel modern.

Smyrna is derived from the word “myrrh” which is an oil that was used for embalming the dead. The second seal is represented by a red horse who was given “a great sword” and “power” to take “peace from the earth” which meant that men in that history would “kill one another.” The second seal runs parallel to the church of Smyrna and it represents the authority given to God’s enemies allowing them to overcome and kill God’s people. This was fulfilled in the period following the apostolic church and also in the history of the Judges. In both histories God allowed powers outside of God’s people to bring warfare and death upon His people. In the apostolic church that warfare was motivated by the rejection of the religion of Christ, which in the previous period of Ephesus had been invincible as it carried the gospel to the world. The motivation of the enemies of God’s people in the period of the Judges was based upon the previous period of Ephesus, where God demonstrated his power upon Egypt and the following nations that Joshua had been used to conquer. The second seal runs parallel to the church of Smyrna in both ancient and modern Israel.

Smirna derivă din cuvântul „smirnă”, care este un untdelemn întrebuințat la îmbălsămarea morților. Al doilea sigiliu este reprezentat de un cal roșu căruia i s-a dat „o sabie mare” și „putere” să ia „pacea de pe pământ”, ceea ce însemna că oamenii din acea perioadă istorică aveau să „se ucidă unii pe alții”. Al doilea sigiliu se desfășoară în paralel cu biserica din Smirna și reprezintă autoritatea dată dușmanilor lui Dumnezeu, care le îngăduie să biruiască și să omoare poporul lui Dumnezeu. Aceasta s-a împlinit în perioada care a urmat bisericii apostolice și, de asemenea, în istoria Judecătorilor. În ambele istorii, Dumnezeu a îngăduit puterilor din afara poporului Său să aducă război și moarte asupra poporului Său. În biserica apostolică, acel război era motivat de respingerea religiei lui Hristos, care, în perioada anterioară, a Efesului, fusese de neînvins, purtând evanghelia către lume. Motivația dușmanilor poporului lui Dumnezeu din perioada Judecătorilor se întemeia pe perioada anterioară, a Efesului, când Dumnezeu Și-a arătat puterea asupra Egiptului și asupra națiunilor care au urmat, pe care Iosua fusese folosit să le cucerească. Al doilea sigiliu se desfășoară în paralel cu biserica din Smirna atât în Israelul vechi, cât și în Israelul modern.

Pergamos means a “fortified citadel,” thus representing a castle of a king. The third seal runs parallel to Pergamos and represents the history where human judgment is carried out by the kings of the land in opposition to God’s judgment. Thus, the measurement, or the judgment which is represented by the “two” scales that weigh the “wheat,” “barley,” “oil” and “wine;” identifies royal human authority, which is always flawed in relation to God’s judgment. Remember that an honest measuring or an honest weighing does not require two scales. Two scales represent unequal judgment.

Pergamos înseamnă o "cetate fortificată", reprezentând astfel un castel al unui rege. Al treilea sigiliu se desfășoară în paralel cu Pergamos și reprezintă istoria în care judecata omenească se exercită de către regii pământului, în opoziție cu judecata lui Dumnezeu. Astfel, măsurarea, sau judecata, care este reprezentată de cele "două" cântare ce cântăresc "grâul", "orzul", "untdelemnul" și "vinul", identifică autoritatea omenească regală, care este întotdeauna viciată în raport cu judecata lui Dumnezeu. Aduceți-vă aminte că o măsurare cinstită sau o cântărire cinstită nu necesită două cântare. Două cântare reprezintă o judecată inegală.

The “barley” is a symbol of the Passover festival’s “first fruit” offering, the “wheat” is a symbol of the Pentecostal festival’s offering of the “two wave loaves.” The “oil” is a symbol of the Holy Spirit and the “wine” is a symbol of doctrine. Pergamos in the time of ancient Israel is the period of the compromising kings of Israel who brought judgment upon God’s system of worship represented by the Passover through Pentecostal season. The truths of God’s word are represented by the “wine” and “oil.” In both ancient and modern Israel, the church of Pergamos is the period when Satan attempts to accomplish what he could not do through the shedding of blood in the history represented by Smyrna. In Pergamos Satan attempted to destroy God’s people and God’s truth through compromise, not by the shedding of blood as represented in Smyrna. The compromise of the kings of ancient Israel typifies the compromise of Constantine in modern Israel.

„Orzul” este un simbol al ofrandei „celor dintâi roade” a sărbătorii Paștelui, iar „grâul” este un simbol al ofrandei „celor două pâini legănate” a sărbătorii Cincizecimii. „Untdelemnul” este un simbol al Duhului Sfânt, iar „vinul” este un simbol al învățăturii. Pergam, în vremea Israelului vechi, este perioada regilor lui Israel care au făcut compromis și au adus judecată asupra rânduielii de închinare a lui Dumnezeu, reprezentată de ciclul sărbătoresc de la Paște până la Cincizecime. Adevărurile Cuvântului lui Dumnezeu sunt reprezentate prin „vin” și „untdelemn”. Atât în Israelul vechi, cât și în Israelul modern, Biserica din Pergam este perioada în care Satan încearcă să împlinească ceea ce n-a putut face prin vărsare de sânge în istoria reprezentată de Smirna. În Pergam, Satan a încercat să nimicească poporul lui Dumnezeu și adevărul lui Dumnezeu prin compromis, nu prin vărsare de sânge, așa cum este reprezentat în Smirna. Compromisul regilor lui Israel din vechime preînchipuie compromisul lui Constantin în Israelul modern.

Thyatira means “sacrifice of contrition” and speaks to the spirit of martyrdom that God provides to His people that are slain for His name. The sacrifice of contrition represents the willingness to serve Christ in severe circumstances as represented by Daniel, Shadrach, Meshach and Abednego during the captivity of the seventy years; and it also represents the sacrifice of the Waldensians, the Huguenots and others who were tortured, imprisoned, slandered and slain by the papal authority during the history of the twelve hundred and sixty years. The fourth seal runs parallel to the church of Thyatira and represents the persecution by ancient Babylon against ancient Israel and the persecution by modern Babylon against modern Israel. The history of both captivities first required a falling away from truth which Israel’s kings and the emperor Constantine accomplished. Both prepared the way for a period represented by Thyatira.

Tiatira înseamnă „jertfă de căință” și se referă la duhul martiriului pe care Dumnezeu îl dă acelora din poporul Său care sunt uciși pentru Numele Său. Jertfa de căință reprezintă disponibilitatea de a-L sluji pe Hristos în împrejurări vitrege, așa cum o ilustrează Daniel, Șadrac, Meșac și Abed-Nego în timpul robiei de șaptezeci de ani; și ea mai reprezintă jertfa valdenzilor, a hughenoților și a altora care au fost torturați, întemnițați, defăimați și uciși de autoritatea papală de-a lungul perioadei de o mie două sute șaizeci de ani. Al patrulea sigiliu merge în paralel cu biserica din Tiatira și reprezintă prigoana exercitată de Babilonul vechi împotriva Israelului vechi și prigoana exercitată de Babilonul modern împotriva Israelului modern. Istoria ambelor captivități a cerut mai întâi o cădere de la adevăr, pe care au săvârșit-o regii lui Israel și împăratul Constantin. Ambele au pregătit calea pentru o perioadă reprezentată de Tiatira.

Sardis has no meaning in agreement with it professing a name, but the profession is a lie. The presence of the Shekinah never manifested in the second temple. The presence of Christ never manifested in the history of Sardis. The reformation of the Dark Ages was essentially a series of one step forward and two steps back. The work that the history of Sardis was supposed to accomplish in the Protestant Reformation was never finalized.

În cazul Sardesului, nu există niciun sens care să fie în acord cu faptul că își mărturisește un nume; dimpotrivă, această mărturisire este o minciună. Prezența Shekinah nu s-a manifestat niciodată în Templul al Doilea. Prezența lui Hristos nu s-a manifestat niciodată în istoria Sardesului. Reforma Evului Întunecat a fost, în esență, o succesiune de câte un pas înainte și doi pași înapoi. Lucrarea pe care istoria Sardesului era menită s-o ducă la îndeplinire în cadrul Reformei Protestante nu a fost niciodată încheiată.

Philadelphia means brotherly love and it is impossible to love your brother if you do not first love God.

Philadelphia înseamnă dragoste frățească și este cu neputință să-ți iubești fratele dacă nu-L iubești mai întâi pe Dumnezeu.

> If a man say, I love God, and hateth his brother, he is a liar: for he that loveth not his brother whom he hath seen, how can he love God whom he hath not seen? And this commandment have we from him, That he who loveth God love his brother also. 1 John 4:20, 21.

> Dacă cineva zice: „Îl iubesc pe Dumnezeu” și urăște pe fratele său, este un mincinos: căci cine nu-și iubește fratele pe care l-a văzut, cum poate să-L iubească pe Dumnezeu pe care nu L-a văzut? Și această poruncă o avem de la El: cine iubește pe Dumnezeu să-și iubească și pe fratele său. 1 Ioan 4:20, 21.

Philadelphia represents the church who loves God, and for this reason there is no condemnation or rebuke levelled against Philadelphia.

Philadelphia reprezintă biserica care Îl iubește pe Dumnezeu și, din acest motiv, nu se formulează nicio condamnare sau mustrare la adresa Philadelphiei.

> And to the angel of the church in Philadelphia write; These things saith he that is holy, he that is true, he that hath the key of David, he that openeth, and no man shutteth; and shutteth, and no man openeth; I know thy works: behold, I have set before thee an open door, and no man can shut it: for thou hast a little strength, and hast kept my word, and hast not denied my name. Behold, I will make them of the synagogue of Satan, which say they are Jews, and are not, but do lie; behold, I will make them to come and worship before thy feet, and to know that I have loved thee. Because thou hast kept the word of my patience, I also will keep thee from the hour of temptation, which shall come upon all the world, to try them that dwell upon the earth. Behold, I come quickly: hold that fast which thou hast, that no man take thy crown. Him that overcometh will I make a pillar in the temple of my God, and he shall go no more out: and I will write upon him the name of my God, and the name of the city of my God, which is new Jerusalem, which cometh down out of heaven from my God: and I will write upon him my new name. Revelation 3:7–12.

> Și îngerului bisericii din Filadelfia scrie: Așa zice Cel Sfânt, Cel Adevărat, Cel ce are cheia lui David, Cel ce deschide și nimeni nu închide, și închide și nimeni nu deschide: Îți știu faptele; iată, ți-am pus înainte o ușă deschisă, pe care nimeni nu poate s-o închidă, fiindcă ai puțină putere și ai păzit cuvântul Meu și nu ai tăgăduit Numele Meu. Iată, pe cei din sinagoga Satanei, care zic că sunt iudei și nu sunt, ci mint, iată, îi voi face să vină și să se închine înaintea picioarelor tale și să cunoască faptul că te-am iubit. Pentru că ai păzit cuvântul răbdării Mele, te voi păzi și Eu de ceasul ispitei, care are să vină peste toată lumea, ca să-i încerce pe cei ce locuiesc pe pământ. Iată, Eu vin curând; ține cu tărie ce ai, ca nimeni să nu-ți ia cununa. Pe cel ce biruie îl voi face un stâlp în templul Dumnezeului Meu și afară nu va mai ieși; și voi scrie peste el Numele Dumnezeului Meu și numele cetății Dumnezeului Meu, Noul Ierusalim, care se pogoară din cer de la Dumnezeul Meu; și voi scrie peste el Numele Meu cel nou. Apocalipsa 3:7-12.

Philadelphia is given “the key of David,” and in the Philadelphian history of ancient Israel they were given the Son of David, which represents among other things the prophetic principle of Alpha and Omega, the first and the last. That key represents the methodology of “historicism.” In the period represented by the Philadelphian church at the end of ancient Israel the very Author of biblical prophecy was the key. In the period represented by the Philadelphian church in the Millerite history William Miller was given the key. In those two histories Christ dealt with Jews who thought they were the sons of Abraham, but they were not. Miller dealt with Protestants who thought they were spiritual Jews, but were not.

Bisericii din Filadelfia i se dă „cheia lui David”, iar în istoria filadelfiană a vechiului Israel le-a fost dat Fiul lui David, care reprezintă, între altele, principiul profetic al Alfei și Omegei, Cel dintâi și Cel de pe urmă. Acea cheie reprezintă metodologia „istoricismului”. În perioada reprezentată de biserica filadelfiană la sfârșitul vechiului Israel, Însuși Autorul profeției biblice a fost cheia. În perioada reprezentată de biserica filadelfiană în istoria milerită, lui William Miller i-a fost dată cheia. În acele două istorii, Hristos a avut de-a face cu evrei care se credeau fii ai lui Avraam, dar nu erau. Miller a avut de-a face cu protestanți care se credeau evrei spirituali, dar nu erau.

> He that hath an ear, let him hear what the Spirit saith unto the churches. Revelation 3:13.

> Cel ce are urechi de auzit, să audă ceea ce Duhul spune Bisericilor. Apocalipsa 3:13.

Laodicea means a people judged, and the Laodiceans, the Jews of Christ time period, were ultimately judged in 70AD at the destruction of Jerusalem. The ultimate judgment of apostate Protestantism takes place in the Sunday law crisis, but they met their judgment when they rejected the first angel’s message in the spring of 1844, and were then divinely pronounced as the daughters of Babylon. Those fallen Protestants typify Laodicean Adventism in the last days of the investigative judgment.

Laodicea înseamnă „un popor judecat”, iar laodicienii, iudeii din vremea lui Hristos, au fost în cele din urmă judecați în anul 70 d.Hr., la distrugerea Ierusalimului. Judecata finală a protestantismului apostat are loc în criza legii duminicale, însă ei și-au întâmpinat judecata când au respins solia primului înger în primăvara anului 1844 și au fost apoi, prin hotărâre divină, proclamați drept fiicele Babilonului. Acei protestanți căzuți tipifică adventismul laodicean în ultimele zile ale judecății de cercetare.

We have now essentially reviewed several various ways in which the seven churches of Revelation can be correctly understood as prophetic symbols and thereafter prophetically applied. But they must be understood and applied within the context of the prophetic rules “that have been given us by the highest authority.”

Acum am trecut, în esență, în revistă câteva modalități diferite în care cele șapte biserici din Apocalipsă pot fi corect înțelese ca simboluri profetice și, ulterior, aplicate în mod profetic. Dar ele trebuie să fie înțelese și aplicate în cadrul regulilor profetice „care ne-au fost date de cea mai înaltă autoritate”.

The message to the seven churches were messages given to the seven churches that were in existence when John recorded the messages. The messages to the seven churches provide instruction and warning for all churches throughout history. The messages to the seven churches provide instruction and warning for individual Christians throughout history. The seven churches represent the history of Christianity from the time of the apostles until the end of the world. The seven churches represent the history of ancient Israel from the time of Moses until the destruction of Jerusalem in 70 AD. The seven churches may be recognized and applied by identifying the distinction between the first four churches and the last three churches.

Mesajele către cele șapte biserici au fost mesaje adresate celor șapte biserici care existau în vremea când Ioan a consemnat aceste mesaje. Mesajele către cele șapte biserici oferă învățătură și avertisment pentru toate bisericile de-a lungul istoriei. Mesajele către cele șapte biserici oferă învățătură și avertisment pentru fiecare creștin de-a lungul istoriei. Cele șapte biserici reprezintă istoria creștinismului din vremea apostolilor până la sfârșitul lumii. Cele șapte biserici reprezintă istoria Israelului antic din vremea lui Moise până la distrugerea Ierusalimului în anul 70 d.Hr. Cele șapte biserici pot fi recunoscute și aplicate prin identificarea distincției dintre primele patru biserici și ultimele trei biserici.

Of the six various prophetic applications we are identifying, the same applications are represented in the seven seals.

Dintre cele șase diverse aplicații profetice pe care le identificăm, aceleași aplicații sunt reprezentate în cele șapte peceți.

We will address these truths in the next article.

Vom aborda aceste adevăruri în articolul următor.

Back to Articles