Article

# Future for America and July 18, 2020 - Number Three

Viitor pentru America și 18 iulie 2020 - Numărul trei

Blessed are the Eyes that See and the Ears that Hear

Ferice de ochii care văd și de urechile care aud

Author

Jeff Pippenger

Published

August 25, 2023

Formats

PDF
Word

The lines of the reformatory movements are a key to understanding the “seven thunders” of Revelation ten. The “seven thunders” represent the history of the empowerment of the first angel’s message on August 11, 1840 until the Great Disappointment on October 22, 1844. Chapter ten provides three internal witnesses within the chapter to support this understanding.

Liniile mișcărilor de reformă sunt o cheie pentru înțelegerea „celor șapte tunete” din Apocalipsa, capitolul zece. „Cele șapte tunete” reprezintă istoria împuternicirii mesajului primului înger din 11 august 1840 până la Marea Dezamăgire din 22 octombrie 1844. Capitolul zece oferă trei mărturii interne în cadrul său pentru a susține această înțelegere.

> “The advent movement of 1840–44 was a glorious manifestation of the power of God; the first angel’s message was carried to every missionary station in the world, and in some countries there was the greatest religious interest which has been witnessed in any land since the Reformation of the sixteenth century; but these are to be exceeded by the mighty movement under the last warning of the third angel.” The Great Controversy, 611.

> „Mișcarea adventă din 1840–1844 a fost o manifestare glorioasă a puterii lui Dumnezeu; solia primului înger a fost dusă la fiecare post misionar din lume, iar în unele țări s-a manifestat cel mai mare interes religios care a fost atestat în vreo țară de la Reforma secolului al șaisprezecelea încoace; însă acestea vor fi întrecute de puternica mișcare sub ultima avertizare a celui de-al treilea înger.” Marea controversă, 611.

The first angel’s message was carried to the world from 1840 onward. Uriah Smith expresses the pioneer understanding, in agreement with Sister White. Smith recognizes the first angel arrived in 1798 and shows it was the first angel that came down in 1840. Smith and the pioneers had simply not noticed the distinction between the arrival of a message and its empowerment. Smith clearly states that when the angel of Revelation ten placed one foot on the sea and one on the earth it identified the message being carried to the world.

Solia primului înger a fost dusă în lume începând din 1840. Uriah Smith exprimă înțelegerea pionierilor, în concordanță cu Sora White. Smith recunoaște că primul înger a sosit în 1798 și arată că în 1840 cel care a coborât a fost primul înger. Smith și pionierii pur și simplu nu observaseră deosebirea dintre sosirea unei solii și investirea ei cu putere. Smith afirmă limpede că atunci când îngerul din Apocalipsa 10 și-a așezat un picior pe mare și unul pe pământ, acest gest a identificat solia care era dusă în lume.

> “In 1798, therefore, the restriction against proclaiming the day of Christ at hand ceased; in 1798, the time of the end commenced, and the seal was taken from the little book. Since that period, therefore, the angel of Revelation 14 has gone forth proclaiming the hour of God’s judgment come; and it is since that time, too, that the angel of chapter 10 has taken his stand on sea and land, and sworn that time shall be no more. Of their identity there can be no question; and all the arguments which go to locate the one, are equally effective in the case of the other. We need not enter into any argument here to show that the present generation is witnessing the fulfillment of these two prophecies. In the preaching of the advent, more especially from 1840 to 1844, began their full and circumstantial accomplishment. The position of this angel, one foot upon the sea and the other on the land, denotes the wide extent of his proclamation by sea and by land. Had this message been designed for only one country, it would have been sufficient for the angel to take his position on the land only. But he has one foot upon the sea, from which we may infer that his message would cross the ocean, and extend to the various nations and divisions of the globe; and this inference is strengthened by the fact that the Advent proclamation, above referred to, did go to every missionary station in the world. More on this under chapter 14.” Uriah Smith, Thoughts on Daniel and the Revelation, 521.

> În 1798, prin urmare, a încetat restricția împotriva proclamării zilei lui Hristos ca fiind aproape; în 1798 a început timpul sfârșitului, iar pecetea a fost ridicată de pe cărticică. De atunci, așadar, îngerul din Apocalipsa 14 a ieșit proclamând că a sosit ceasul judecății lui Dumnezeu; și tot de atunci îngerul din capitolul 10 și-a luat poziția pe mare și pe uscat și a jurat că timpul nu va mai fi. Cu privire la identitatea lor nu poate fi nicio îndoială; iar toate argumentele care servesc la localizarea unuia sunt la fel de eficiente și în cazul celuilalt. Nu este nevoie să intrăm aici în vreo discuție pentru a arăta că generația de față asistă la împlinirea acestor două profeții. În predicarea adventului, mai ales între anii 1840 și 1844, a început împlinirea lor deplină și în amănunt. Poziția acestui înger, un picior pe mare și celălalt pe uscat, indică întinderea largă a proclamării sale, pe mare și pe uscat. Dacă acest mesaj ar fi fost destinat doar unei singure țări, ar fi fost suficient ca îngerul să-și ia poziția numai pe uscat. Dar el are un picior pe mare, de unde putem deduce că mesajul său avea să treacă oceanul și să se extindă la diferitele națiuni și regiunile globului; iar această deducție este întărită de faptul că proclamația adventă, menționată mai sus, a ajuns la fiecare post misionar din lume. Mai multe despre aceasta la capitolul 14. Uriah Smith, Gânduri despre Daniel și Apocalipsa, 521.

Therefore, verse one of chapter ten is identifying August 11, 1840, for at that time the predicted end of the Ottoman supremacy ceased in agreement with the prediction in Revelation nine. Sister White states:

Prin urmare, versetul întâi al capitolului zece identifică data de 11 august 1840, căci atunci s-a împlinit sfârșitul prezis al supremației otomane, în acord cu profeția din Apocalipsa, capitolul nouă. Sora White afirmă:

> “In the year 1840 another remarkable fulfillment of prophecy excited widespread interest. two years before, Josiah Litch, one of the leading ministers preaching the second advent, published an exposition of Revelation 9, predicting the fall of the Ottoman Empire. According to his calculations, this power was to be overthrown . . . on the 11th of August, 1840, when the Ottoman power in Constantinople may be expected to be broken. And this, I believe, will be found to be the case.’

> "În anul 1840, o altă remarcabilă împlinire a profeției a stârnit un interes pe scară largă. Cu doi ani înainte, Josiah Litch, unul dintre predicatorii de frunte ai celei de-a doua veniri, a publicat o expunere asupra Apocalipsei 9, prezicând căderea Imperiului Otoman. Potrivit calculelor sale, această putere urma să fie răsturnată . . . la 11 august 1840, când era de așteptat ca puterea otomană în Constantinopol să fie frântă. Iar aceasta, cred eu, se va constata că așa este.'"

> “At the very time specified, Turkey, through her ambassadors, accepted the protection of the allied powers of Europe, and thus placed herself under the control of Christian nations. The event exactly fulfilled the prediction. When it became known, multitudes were convinced of the correctness of the principles of prophetic interpretation adopted by Miller and his associates, and a wonderful impetus was given to the advent movement. Men of learning and position united with Miller, both in preaching and in publishing his views, and from 1840 to 1844 the work rapidly extended.” The Great Controversy, 334, 335.

> Chiar la timpul hotărât, Turcia, prin ambasadorii săi, a acceptat protecția puterilor aliate ale Europei și astfel s-a plasat sub controlul națiunilor creștine. Evenimentul a împlinit întocmai prezicerea. Când acest lucru a devenit cunoscut, mulțimi au fost convinse de corectitudinea principiilor de interpretare profetică adoptate de Miller și asociații săi, iar mișcarea adventă a primit un avânt remarcabil. Bărbați învățați și de vază s-au unit cu Miller, atât în propovăduirea, cât și în publicarea vederilor sale, iar între 1840 și 1844 lucrarea s-a extins rapid. Tragedia veacurilor, 334, 335.

Verse one of chapter ten is 1840 and in verse ten we see John bitterly disappointed on October 22, 1844. John represented those that took the message of the little book to the world, only to suffer the bitter disappointment on October 22, 1844. Verse one to verse ten represents the history of 1840 to 1844. That is one internal witness within chapter ten.

Versetul întâi din capitolul zece corespunde anului 1840, iar în versetul zece îl vedem pe Ioan amarnic dezamăgit la 22 octombrie 1844. Ioan i-a reprezentat pe aceia care au dus lumii mesajul cărticicii, doar pentru a suferi amarnica dezamăgire la 22 octombrie 1844. Versetele 1–10 reprezintă istoria din perioada 1840–1844. Aceasta constituie o mărturie internă în cadrul capitolului zece.

The other witness is John who eats the little book and it is sweet in his mouth, representing his acceptance of the message of August 11, 1840 and then it turned bitter in his stomach at the Great Disappointment of October 22, 1844.

Celălalt martor este Ioan, care mănâncă cărticica, iar aceasta este dulce în gura lui, reprezentând acceptarea de către el a mesajului din 11 august 1840, apoi s-a făcut amară în pântecele lui la Marea Dezamăgire din 22 octombrie 1844.

> And I took the little book out of the angel’s hand, and ate it up; and it was in my mouth sweet as honey: and as soon as I had eaten it, my belly was bitter. Revelation 10:10.

> Și am luat cărțicica din mâna îngerului și am mâncat-o; și în gura mea era dulce ca mierea: și îndată ce am mâncat-o, pântecele mi s-a amărât. Apocalipsa 10:10.

Verse ten represents the very history of 1840 to 1844 in one verse. That is the second internal witness within the chapter that the “seven thunders” represent that history. Sister White has already identified that the “seven thunders” represent a delineation of events that transpired under the first and second angel’s messages. The second angel’s message ended at the great disappointment, so the “seven thunders” represent the very same history. Three internal witnesses to support the truth that the history of August 11, 1840 through the Great Disappointment on October 22, 1844 is the prophetic history that is being emphasized in Revelation chapter ten.

Versetul zece reprezintă chiar istoria din 1840 până în 1844 într-un singur verset. Aceasta este cel de-al doilea martor intern din capitol că „cele șapte tunete” reprezintă acea istorie. Sora White a identificat deja faptul că „cele șapte tunete” reprezintă o delimitare a evenimentelor care s-au petrecut în cadrul primei și celei de-a doua solii îngerești. A doua solie îngerească s-a încheiat la Marea Dezamăgire, așadar „cele șapte tunete” reprezintă chiar aceeași istorie. Trei martori interni care susțin adevărul că istoria de la 11 august 1840 până la Marea Dezamăgire din 22 octombrie 1844 este istoria profetică ce este subliniată în Apocalipsa, capitolul zece.

Then in the last verse, in agreement with the truth connected with the “seven thunders” a command is given for the presentation of the message and that the very history must be repeated.

Apoi, în ultimul verset, în acord cu adevărul legat de „cele șapte tunete”, se dă o poruncă privind prezentarea mesajului și repetarea istoriei înseși.

> And he said unto me, Thou must prophesy again before many peoples, and nations, and tongues, and kings. Revelation 10:11.

> Și el mi-a zis: "Trebuie să prorocești iarăși înaintea multor noroade, neamuri, limbi și împărați." Apocalipsa 10:11.

The seven thunders are identifying that the beginning of Adventism, beginning when the message that was unsealed at the “time of the end” was empowered would illustrate the end of Adventism when the message that was unsealed in 1989 would be empowered by the descent, not of the angel of Revelation ten, but by the descending angel of Revelation eighteen. The angel of Revelation eighteen descended on September 11, 2001 and we are now approaching the conclusion of the historical repetition of 1840 to 1844.

Cele șapte tunete identifică faptul că începutul adventismului — începutul care a avut loc când solia desigilată la „timpul sfârșitului” a fost împuternicită — avea să ilustreze sfârșitul adventismului, când solia care a fost desigilată în 1989 avea să fie împuternicită prin coborârea nu a îngerului din Apocalipsa zece, ci a îngerului care coboară din Apocalipsa optsprezece. Îngerul din Apocalipsa optsprezece a coborât la 11 septembrie 2001, iar acum ne apropiem de încheierea repetiției istorice a perioadei 1840–1844.

These observations of chapter ten have been in the public domain for years. What was never recognized until recently is that with that sacred history is another sacred history that is embedded within. The history will only be recognized by those who accept the Alpha and Omega principle that identifies the end of a thing with the beginning of a thing. The embedded history within the sacred history begins with a disappointment and ends with the Great Disappointment. The history of 1843 to 1844 is a special line of history within but distinct from the history of 1840 to 1844. Sister White and Christ both address this line of history.

Aceste observații din capitolul zece se află în domeniul public de ani de zile. Ceea ce nu a fost recunoscut până de curând este că, odată cu acea istorie sacră, mai există o altă istorie sacră, înglobată în ea. Acea istorie va fi recunoscută doar de cei care acceptă principiul Alfa și Omega, care identifică sfârșitul unui lucru cu începutul aceluiași lucru. Istoria înglobată înlăuntrul istoriei sacre începe cu o dezamăgire și se încheie cu Marea Dezamăgire. Istoria anilor 1843–1844 constituie o linie istorică specială, cuprinsă în istoria anilor 1840–1844, dar distinctă de aceasta. Atât Sora White, cât și Hristos abordează această linie de istorie.

> “All the messages given from 1840–1844 are to be made forcible now, for there are many people who have lost their bearings. The messages are to go to all the churches.

> Toate soliile date între anii 1840 și 1844 trebuie să fie prezentate cu putere acum, căci sunt mulți oameni care și-au pierdut orientarea. Soliile trebuie să fie duse la toate bisericile.

> “Christ said, ‘Blessed are your eyes, for they see; and your ears, for they hear. For verily I say unto you, That many prophets and righteous men have desired to see those things which ye see, and have not seen them; and to hear those things which ye hear, and have not heard them’ [Matt. 13:16, 17]. Blessed are the eyes which saw the things that were seen in 1843 and 1844.

> Hristos a spus: "Fericiți sunt ochii voștri, pentru că văd; și urechile voastre, pentru că aud. Căci adevărat vă spun că mulți proroci și oameni drepți au dorit să vadă lucrurile pe care le vedeți voi și nu le-au văzut; și să audă lucrurile pe care le auziți voi și nu le-au auzit" [Mat. 13:16, 17]. Fericiți sunt ochii care au văzut lucrurile care au fost văzute în 1843 și 1844.

> “The message was given. And there should be no delay in repeating the message, for the signs of the times are fulfilling; the closing work must be done. A great work will be done in a short time. A message will soon be given by God’s appointment that will swell into a loud cry. Then Daniel will stand in his lot, to give his testimony.” Manuscript Releases, volume 21, 437.

> Solia a fost dată. Și nu trebuie să existe nicio întârziere în repetarea soliei, căci semnele vremurilor se împlinesc; lucrarea de încheiere trebuie împlinită. O mare lucrare va fi împlinită într-un timp scurt. Curând va fi dată, prin rânduirea lui Dumnezeu, o solie care se va amplifica până va deveni strigătul cel mare. Atunci Daniel va sta la sorțul lui, ca să-și dea mărturia.

The “prophets and righteous men have desired to see those things” that “were seen in 1843 and 1844.” Jesus referenced this sacred history in two gospels, but each reference was in a different context.

"Profeții și drepții au dorit să vadă acele lucruri" care "au fost văzute în 1843 și 1844." Isus s-a referit la această istorie sacră în două Evanghelii, dar fiecare referire a fost într-un context diferit.

> And he spake many things unto them in parables, saying, Behold, a sower went forth to sow; And when he sowed, some seeds fell by the way side, and the fowls came and devoured them up: Some fell upon stony places, where they had not much earth: and forthwith they sprung up, because they had no deepness of earth: And when the sun was up, they were scorched; and because they had no root, they withered away. And some fell among thorns; and the thorns sprung up, and choked them: But other fell into good ground, and brought forth fruit, some an hundredfold, some sixtyfold, some thirtyfold. Who hath ears to hear, let him hear. And the disciples came, and said unto him, Why speakest thou unto them in parables? He answered and said unto them, Because it is given unto you to know the mysteries of the kingdom of heaven, but to them it is not given. For whosoever hath, to him shall be given, and he shall have more abundance: but whosoever hath not, from him shall be taken away even that he hath. Therefore speak I to them in parables: because they seeing see not; and hearing they hear not, neither do they understand. And in them is fulfilled the prophecy of Esaias, which saith, By hearing ye shall hear, and shall not understand; and seeing ye shall see, and shall not perceive: For this people’s heart is waxed gross, and their ears are dull of hearing, and their eyes they have closed; lest at any time they should see with their eyes, and hear with their ears, and should understand with their heart, and should be converted, and I should heal them. But blessed are your eyes, for they see: and your ears, for they hear. For verily I say unto you, That many prophets and righteous men have desired to see those things which ye see, and have not seen them; and to hear those things which ye hear, and have not heard them. Matthew 13:3–17.

> Și le-a vorbit multe lucruri în pilde, zicând: Iată, un semănător a ieșit să semene; și pe când semăna, unele semințe au căzut lângă drum, și păsările au venit și le-au mâncat cu totul; altele au căzut pe locuri stâncoase, unde nu aveau mult pământ, și îndată au răsărit, pentru că nu aveau adâncime de pământ; iar când a ieșit soarele, au fost pârjolite, și, fiindcă nu aveau rădăcină, s-au uscat. Și altele au căzut între spini, iar spinii au crescut și le-au înăbușit; iar altele au căzut în pământ bun și au adus rod: unele însutit, altele de șaizeci de ori, altele de treizeci de ori. Cine are urechi de auzit, să audă. Și ucenicii s-au apropiat și I-au zis: De ce le vorbești în pilde? El, răspunzând, le-a zis: Pentru că vouă vi s-a dat să cunoașteți tainele împărăției cerurilor, iar lor nu li s-a dat. Căci celui ce are i se va da, și va avea din belșug; iar celui ce nu are i se va lua și ceea ce are. De aceea le vorbesc în pilde: pentru că, văzând, nu văd; și, auzind, nu aud, nici nu înțeleg. Și asupra lor se împlinește prorocia lui Isaia, care zice: Auzind veți auzi, dar nu veți înțelege; și văzând veți vedea, dar nu veți pricepe; căci inima acestui popor s-a învârtoșat, și urechile le sunt greoaie la auz, și ochii i-au închis, ca nu cumva să vadă cu ochii și să audă cu urechile și să înțeleagă cu inima și să se întoarcă, iar Eu să-i vindec. Dar fericiți sunt ochii voștri, pentru că văd, și urechile voastre, pentru că aud. Căci adevărat vă spun: mulți proroci și drepți au dorit să vadă cele pe care le vedeți voi și nu le-au văzut; și să audă cele pe care le auziți voi și nu le-au auzit. Matei 13:3-17.

Jesus in Matthew while speaking of the effect of the Word of God, and calling on men to “hear,” identifies that the Laodiceans who reject the message which the prophets desired to see, were represented in Isaiah chapter six. Future for America has repeatedly presented Isaiah six in the context of September 11, 2001, for with the attack of Islam on that date the mighty angel of Revelation eighteen descended and lightened the earth with his glory. The prophets all agree with one another and in verse three of Isaiah six we find the direct reference to that very angel.

Isus, în Evanghelia după Matei, vorbind despre efectul Cuvântului lui Dumnezeu și chemându-i pe oameni să „audă”, arată că laodicienii care resping mesajul pe care profeții au dorit să-l vadă au fost reprezentați în capitolul șase din Isaia. Future for America a prezentat în mod repetat capitolul șase din Isaia în contextul zilei de 11 septembrie 2001, căci, odată cu atacul Islamului din acea zi, îngerul cel puternic din Apocalipsa optsprezece a coborât și a luminat pământul cu slava sa. Profeții sunt toți de acord unii cu alții, iar în versetul trei din Isaia șase găsim referirea directă la tocmai acel înger.

> In the year that king Uzziah died I saw also the Lord sitting upon a throne, high and lifted up, and his train filled the temple. Above it stood the seraphims: each one had six wings; with twain he covered his face, and with twain he covered his feet, and with twain he did fly. And one cried unto another, and said, Holy, holy, holy, is the Lord of hosts: the whole earth is full of his glory. Isaiah 6:1–3.

> În anul morții regelui Ozia, am văzut și pe Domnul șezând pe un tron, înalt și ridicat, iar poalele mantiei Lui umpleau templul. Deasupra lui stăteau serafimii: fiecare avea șase aripi; cu două își acoperea fața, cu două își acoperea picioarele, iar cu două zbura. Și unul striga către altul și zicea: Sfânt, sfânt, sfânt este Domnul oștirilor; tot pământul este plin de slava Lui. Isaia 6:1-3.

The earth is lightened with his glory when the angel of Revelation eighteen descends, and Isaiah provides another important key when he informs us that his vision of the sanctuary took place in the year King Uzziah died. King Uzziah had attempted to do the work of a priest within the temple. Eighty priests and the high priest resisted him from doing so until the Lord struck him with leprosy in his forehead. He received the mark of the beast for attempting to combine his state authority with church authority. He did not immediately die, he was removed from the throne and replaced and over a period of time he finally died on September 11, 2001. The Adventist church progressively dies as did the Jewish church in the time of Christ. But September 11, 2001 Adventism who had already rejected the message of the last six verses of Daniel eleven came to an end as the Protestant horn of the United States, and those represented by Isaiah were then called to take the message represented by the first voice of Revelation eighteen.

Pământul este luminat de slava lui atunci când coboară îngerul din Apocalipsa optsprezece, iar Isaia oferă o altă cheie importantă atunci când ne informează că viziunea sa asupra sanctuarului a avut loc în anul în care a murit regele Ozia. Regele Ozia încercase să îndeplinească lucrarea unui preot în templu. Optzeci de preoți și marele preot i s-au opus până când Domnul l-a lovit cu lepră pe frunte. El a primit semnul fiarei pentru încercarea de a combina autoritatea statală cu autoritatea ecleziastică. Nu a murit imediat; a fost înlăturat de pe tron și înlocuit, iar după o perioadă de timp, în cele din urmă a murit la 11 septembrie 2001. Biserica adventistă moare progresiv, așa cum a murit biserica iudaică în vremea lui Hristos. Dar la 11 septembrie 2001, adventismul, care deja respinsese mesajul ultimelor șase versete din Daniel unsprezece, și-a încheiat existența în calitate de cornul protestant al Statelor Unite, iar cei reprezentați de Isaia au fost atunci chemați să preia mesajul reprezentat de întâiul glas din Apocalipsa optsprezece.

> And Azariah the priest went in after him, and with him fourscore priests of the Lord, that were valiant men: And they withstood Uzziah the king, and said unto him, It appertaineth not unto thee, Uzziah, to burn incense unto the Lord, but to the priests the sons of Aaron, that are consecrated to burn incense: go out of the sanctuary; for thou hast trespassed; neither shall it be for thine honour from the Lord God. Then Uzziah was wroth, and had a censer in his hand to burn incense: and while he was wroth with the priests, the leprosy even rose up in his forehead before the priests in the house of the Lord, from beside the incense altar. And Azariah the chief priest, and all the priests, looked upon him, and, behold, he was leprous in his forehead, and they thrust him out from thence; yea, himself hasted also to go out, because the Lord had smitten him. And Uzziah the king was a leper unto the day of his death, and dwelt in a several house, being a leper; for he was cut off from the house of the Lord: and Jotham his son was over the kings house, judging the people of the land. 2 Chronicles 26:17–21.

> Și după el a intrat Azaria, preotul, însoțit de optzeci de preoți ai Domnului, bărbați viteji; și ei i s-au împotrivit regelui Uzia și i-au zis: Nu-ți este îngăduit ție, Uzia, să arzi tămâie Domnului, ci preoților, fiilor lui Aaron, care sunt sfințiți să ardă tămâie; ieși din sanctuar, căci ai păcătuit; și nu-ți va fi spre cinste din partea Domnului Dumnezeu. Atunci Uzia s-a mâniat și avea în mână o cădelniță ca să ardă tămâie; și, pe când se mânia el pe preoți, i-a izbucnit lepra pe frunte înaintea preoților, în casa Domnului, lângă altarul tămâierii. Și Azaria, marele preot, și toți preoții au privit la el și, iată, era lepros pe frunte; și l-au izgonit de acolo; ba chiar el însuși s-a grăbit să iasă, căci Domnul îl lovise. Și regele Uzia a fost lepros până în ziua morții sale și a locuit într-o casă separată, fiind lepros; căci a fost îndepărtat din casa Domnului; iar Iotam, fiul său, era peste casa regelui, judecând poporul țării. 2 Cronici 26:17-21.

It is important to recognize that the Protestant horn was removed from the Seventh-day Adventist church on September 11, 2001, for there are three primary elements to the unsealing of the message of Revelation in the last days. One is the parallel history of the horn of Republicanism and the horn of Protestantism. The other element that must be recognized is the significance of the seven churches, and of course the third is the “seven thunders.” All three prophetic elements make up the message that is being unsealed, and it is necessary to recognize that just as the Jewish church was passed by in the time of Christ, Adventism is passed by in the “last days.”

Este important să se recunoască faptul că, la 11 septembrie 2001, cornul protestant a fost înlăturat din Biserica Adventistă de Ziua a Șaptea, căci există trei elemente principale ale dezpecetluirii mesajului din Apocalipsă în zilele din urmă. Unul îl reprezintă istoria paralelă a cornului republicanismului și a cornului protestantismului. Celălalt element care trebuie recunoscut este semnificația celor șapte biserici, iar, desigur, al treilea îl constituie „cele șapte tunete”. Toate cele trei elemente profetice alcătuiesc mesajul care se dezpecetluiește, și este necesar să se recunoască faptul că, așa cum biserica iudaică a fost lăsată la o parte în vremea lui Hristos, Adventismul este lăsat la o parte în „zilele din urmă”.

Isaiah volunteers to take a message to God’s unfaithful chosen people in his history and Jesus uses the same words to address the same situation in His history. A covenant chosen people are being passed by, and they refuse to “hear” and be healed.

Isaia se oferă să ducă un mesaj către poporul ales al lui Dumnezeu, necredincios, în istoria lui, iar Isus folosește aceleași cuvinte pentru a aborda aceeași situație în istoria Lui. Un popor ales prin legământ este ocolit, iar ei refuză să "audă" și să fie tămăduiți.

> And he said, Go, and tell this people, Hear ye indeed, but understand not; and see ye indeed, but perceive not. Make the heart of this people fat, and make their ears heavy, and shut their eyes; lest they see with their eyes, and hear with their ears, and understand with their heart, and convert, and be healed. Isaiah 6:9, 10.

> Și El a zis: Du-te și spune acestui popor: «Auziți într-adevăr, dar nu înțelegeți; vedeți într-adevăr, dar nu pricepeți». Împietrește inima acestui popor, îngreunează-le urechile și închide-le ochii, ca nu cumva să vadă cu ochii lor, să audă cu urechile lor, să înțeleagă cu inima lor, să se întoarcă și să fie vindecați. Isaia 6:9, 10.

The work Isaiah takes up is the work that John and Ezekiel took up when they ate the little book. They take a message of rebuke to a covenant chosen people that are in the process of being spewed out of the mouth of the Lord. The second time Jesus refers to the history that prophets and righteous men desired to see is recorded by Luke.

Lucrarea pe care Isaia o întreprinde este aceea pe care Ioan și Ezechiel au întreprins-o când au mâncat cărticica. Ei poartă un mesaj de mustrare către un popor ales prin legământ, care este pe cale să fie vărsat din gura Domnului. A doua oară când Isus se referă la istoria pe care prorocii și oamenii drepți au dorit s-o vadă este consemnată de Luca.

> And thou, Capernaum, which art exalted to heaven, shalt be thrust down to hell. He that heareth you heareth me; and he that despiseth you despiseth me; and he that despiseth me despiseth him that sent me. And the seventy returned again with joy, saying, Lord, even the devils are subject unto us through thy name. And he said unto them, I beheld Satan as lightning fall from heaven. Behold, I give unto you power to tread on serpents and scorpions, and over all the power of the enemy: and nothing shall by any means hurt you. Notwithstanding in this rejoice not, that the spirits are subject unto you; but rather rejoice, because your names are written in heaven. In that hour Jesus rejoiced in spirit, and said, I thank thee, O Father, Lord of heaven and earth, that thou hast hid these things from the wise and prudent, and hast revealed them unto babes: even so, Father; for so it seemed good in thy sight. All things are delivered to me of my Father: and no man knoweth who the Son is, but the Father; and who the Father is, but the Son, and he to whom the Son will reveal him. And he turned him unto his disciples, and said privately, Blessed are the eyes which see the things that ye see: For I tell you, that many prophets and kings have desired to see those things which ye see, and have not seen them; and to hear those things which ye hear, and have not heard them. Luke 10:15–24.

> Și tu, Capernaume, care ești înălțat până la cer, vei fi aruncat până în iad. Cine vă ascultă pe voi, pe Mine Mă ascultă; și cine vă disprețuiește pe voi, pe Mine Mă disprețuiește; iar cine Mă disprețuiește pe Mine Îl disprețuiește pe Cel ce M-a trimis. Și cei șaptezeci s-au întors iarăși cu bucurie, zicând: Doamne, chiar și demonii ni se supun prin Numele Tău. Iar El le-a zis: L-am văzut pe Satana căzând din cer ca un fulger. Iată, vă dau putere să călcați peste șerpi și scorpioni și peste toată puterea vrăjmașului; și nimic nu vă va vătăma nicidecum. Totuși, nu vă bucurați de aceasta, că duhurile vi se supun, ci bucurați-vă mai degrabă că numele voastre sunt scrise în ceruri. În ceasul acela Isus S-a bucurat în duh și a zis: Îți mulțumesc, Părinte, Doamne al cerului și al pământului, că ai ascuns aceste lucruri de cei înțelepți și pricepuți și le-ai descoperit pruncilor; așa, Părinte, fiindcă așa a fost plăcut înaintea Ta. Toate Mi-au fost date de Tatăl Meu; și nimeni nu știe cine este Fiul, afară de Tatăl, nici cine este Tatăl, afară de Fiul și acela căruia Fiul voiește să I-l descopere. Și, întorcându-Se către ucenicii Săi, le-a zis deoparte: Fericiți sunt ochii care văd cele ce vedeți voi; căci vă spun că mulți proroci și împărați au dorit să vadă cele ce vedeți voi și nu le-au văzut, și să audă cele ce auziți voi și nu le-au auzit. Luca 10:15-24.

Again, the context of a blessing associated with those who have the privilege of seeing what the righteous have desired to see is concerning a covenant chosen people who are being passed by and are unwilling to “hear.” Sister White refers to Christ’s condemnation of Capernaum, which is a symbol of the rejection of great light, and she emphasized Adventism by placing the rebuke against Adventism in [brackets.]

Din nou, contextul unei binecuvântări asociate cu aceia care au privilegiul de a vedea ceea ce cei drepți au dorit să vadă privește un popor ales al legământului, care este lăsat deoparte și nu este dispus să „audă”. Sora White face trimitere la condamnarea Capernaumului de către Hristos, care este un simbol al respingerii marii lumini, și a subliniat Adventismul plasând mustrarea împotriva Adventismului în [paranteze pătrate.]

> “Among the professed children of God, how little patience has been manifested, how many bitter words have been spoken, how much denunciation has been uttered against those not of our faith. Many have looked upon those belonging to other churches as great sinners, when the Lord does not thus regard them. Those who look thus upon the members of other churches, have need to humble themselves under the mighty hand of God. Those whom they condemn may have had but little light, few opportunities and privileges. If they had had the light that many of the members of our churches have had, they might have advanced at a far greater rate, and have better represented their faith to the world. Of those who boast of their light, and yet fail to walk in it, Christ says, ‘But I say unto you, It shall be more tolerable for Tyre and Sidon at the day of judgment, than for you. And thou, Capernaum [Seventh-day Adventists, who have had great light], which art exalted unto heaven [in point of privilege], shalt be brought down to hell: for if the mighty works, which have been done in thee, had been done in Sodom, it would have remained until this day. But I say unto you, That it shall be more tolerable for the land of Sodom in the day of judgment, than for thee.’ At that time Jesus answered and said, ‘I thank thee, O Father, Lord of heaven and earth, because thou hast hid these things from the wise and prudent [in their own estimation], and hast revealed them unto babes.’

> Între cei ce se declară copii ai lui Dumnezeu, cât de puțină răbdare s-a manifestat, câte cuvinte amare s-au rostit, câtă osândire s-a rostit împotriva celor care nu sunt de credința noastră. Mulți i-au privit pe cei ce aparțin altor biserici ca pe niște mari păcătoși, când Domnul nu îi privește astfel. Cei care îi privesc astfel pe membrii altor biserici au nevoie să se smerească sub mâna cea puternică a lui Dumnezeu. Cei pe care îi condamnă poate că au avut doar puțină lumină, puține ocazii și privilegii. Dacă ar fi avut lumina pe care au avut-o mulți dintre membrii bisericilor noastre, ar fi putut înainta mult mai mult și ar fi reprezentat credința lor înaintea lumii mult mai bine. Despre cei care se fălesc cu lumina lor și totuși nu umblă în ea, Hristos spune, 'Dar Eu vă spun: va fi mai ușor pentru Tir și Sidon în ziua judecății decât pentru voi. Și tu, Capernaum [Adventiștii de Ziua a Șaptea, care au avut mare lumină], care ești înălțată până la cer [în ce privește privilegiul], vei fi coborâtă până la iad; căci dacă lucrările puternice care s-au făcut în tine s-ar fi făcut în Sodoma, ea ar fi rămas până în ziua de azi. Dar Eu vă spun că va fi mai ușor pentru țara Sodomei în ziua judecății decât pentru tine.' În vremea aceea Isus a răspuns și a zis, 'Îți mulțumesc, Tată, Doamne al cerului și al pământului, pentru că ai ascuns aceste lucruri de cei înțelepți și pricepuți [în propria lor socotință] și le-ai descoperit pruncilor.'

> “‘And now, because ye have done all these works, saith the Lord, and I spake unto you, rising up early and speaking, but ye heard not; and I called you, but ye answered not; therefore will I do unto this house, which is called by my name, wherein ye trust, and unto the place which I gave to you and to your fathers, as I have done to Shiloh. And I will cast you out of my sight, as I have cast out all your brethren, even the whole seed of Ephraim.” Review and Herald, August 1, 1893.

> „Și acum, pentru că ați făcut toate aceste lucruri, zice Domnul, și v-am vorbit, sculându-Mă dis-de-dimineață și vorbind, dar nu M-ați ascultat; și v-am chemat, dar nu Mi-ați răspuns; de aceea voi face acestei case, peste care este chemat Numele Meu, în care vă încredeți, și locului pe care vi l-am dat vouă și părinților voștri, cum am făcut la Șilo. Și vă voi lepăda de la Fața Mea, cum i-am lepădat pe toți frații voștri, chiar toată sămânța lui Efraim.” Review and Herald, 1 august 1893.

The “mighty works” that had been done in Adventism were the works that righteous men and prophets desired to see and hear. Those mighty works were represented in the history of 1843 and 1844 when the message of the Midnight Cry was proclaimed. Adventism has rejected their history, and especially the history of 1843 and 1844. A history that begins and ends with a disappointment, and also a history that was intended to guide them into the earth made new.

„Lucrările mărețe” care fuseseră săvârșite în Adventism erau lucrările pe care drepții și profeții doreau să le vadă și să le audă. Acele lucrări mărețe s-au manifestat în istoria anilor 1843 și 1844, când a fost proclamat mesajul Strigării de la miezul nopții. Adventismul și-a respins istoria și, în special, istoria anilor 1843 și 1844. O istorie care începe și se încheie cu o dezamăgire și, de asemenea, o istorie care a fost menită să-i conducă în pământul înnoit.

> “They had a bright light set up behind them at the beginning of the path, which an angel told me was the ‘midnight cry.’ This light shone all along the path, and gave light for their feet, so that they might not stumble.

> Aveau o lumină strălucitoare așezată în urma lor la începutul căii, despre care un înger mi-a spus că era „strigarea de la miezul nopții”. Această lumină strălucea de-a lungul întregii căi și le lumina pașii, ca să nu se poticnească.

> “If they kept their eyes fixed on Jesus, who was just before them, leading them to the city, they were safe. But soon some grew weary, and said the city was a great way off, and they expected to have entered it before. Then Jesus would encourage them by raising His glorious right arm, and from His arm came a light which waved over the advent band, and they shouted ‘Alleluia!’ Others rashly denied the light behind them, and said that it was not God that had led them out so far. The light behind them went out, leaving their feet in perfect darkness, and they stumbled and lost sight of the mark and of Jesus, and fell off the path down into the dark and wicked world below.” Early Writings, 15.

> Dacă își țineau ochii ațintiți la Isus, care era chiar înaintea lor, conducându-i spre cetate, erau în siguranță. Dar curând unii au obosit și au spus că cetatea era foarte departe și că se așteptaseră să fi intrat în ea mai devreme. Atunci Isus îi încuraja, ridicându-Și slăvitul braț drept, și din brațul Său ieșea o lumină care se revărsa peste grupul advent, iar ei strigau: „Aleluia!” Alții, cu necugetare, au tăgăduit lumina din urma lor și au spus că nu Dumnezeu îi condusese până atât de departe. Lumina din urma lor s-a stins, lăsându-le picioarele în întuneric desăvârșit, și s-au poticnit și au pierdut din vedere ținta și pe Isus și au căzut de pe cale, jos, în lumea întunecată și rea de dedesubt. Scrieri timpurii, 15.

What the Lion of the tribe of Judah is now unsealing is the history of 1843 and 1844. The “seven thunders” represent 1840 to 1844, but that period contains a very special history that has been typified since the beginning of covenant history. Each of the reformatory movements parallel each other, possessing the identical waymarks. If they were different from one another Satan would create a different plan of attack for each reformatory movement, but he never does.

Ceea ce Leul din seminția lui Iuda dezpecetluiește acum este istoria anilor 1843 și 1844. Cele „șapte tunete” reprezintă perioada 1840–1844, dar acea perioadă cuprinde o istorie cu totul deosebită, care a fost tipificată încă de la începutul istoriei legământului. Fiecare dintre mișcările de reformă este paralelă cu celelalte, având jaloane identice. Dacă ar fi diferite una de cealaltă, Satana ar elabora un plan de atac diferit pentru fiecare mișcare de reformă, dar nu procedează niciodată astfel.

> “But Satan was not idle. He now attempted what he has attempted in every other reformatory movement—to deceive and destroy the people by palming off upon them a counterfeit in place of the true work. As there were false Christ’s in the first century of the Christian church, so there arose false prophets in the sixteenth century.” The Great Controversy, 186.

> Dar Satana nu a rămas inactiv. El a încercat acum ceea ce a încercat în fiecare altă mișcare de reformă: să înșele și să nimicească poporul, impunându-le, în locul lucrării adevărate, un fals. După cum au existat hristoși mincinoși în primul secol al Bisericii creștine, tot astfel s-au ridicat profeți mincinoși în secolul al șaisprezecelea. Marea Luptă, 186.

The essential point in this passage in terms of the overall message we are sharing is that when Adventism ceased to uphold the mantle of Protestantism and had it fully removed on September 11, 2001, they still insist that they are the remnant movement that proclaims the loud cry of the third angel. Yet they are the counterfeit. If you don’t recognize which movement is now carrying the horn of Protestantism it is virtually impossible to understand the parallel between the two horns in the United States.

Punctul esențial al acestui pasaj, în ceea ce privește mesajul de ansamblu pe care îl prezentăm, este că, după ce adventismul a încetat să mai poarte mantia protestantismului, înlăturată pe deplin la 11 septembrie 2001, el continuă totuși să insiste că este mișcarea rămășiței care proclamă strigătul puternic al îngerului al treilea. Însă el este contrafăcătura. Dacă nu recunoașteți care mișcare poartă acum cornul protestantismului, este practic imposibil să înțelegeți paralela dintre cele două coarne ale Statelor Unite.

The history of 1843 and 1844 is represented in every reform movement and we will now use the beginning of ancient Israel as God’s chosen people and the ending of Israel as God’s chosen people to illustrate the same of modern Israel, with the focus on 1843 and 1844 as represented in each of the lines of reformatory movements.

Istoria anilor 1843 și 1844 este reprezentată în fiecare mișcare de reformă, iar noi vom folosi acum începutul Israelului antic ca popor ales al lui Dumnezeu și sfârșitul Israelului ca popor ales al lui Dumnezeu pentru a ilustra același lucru cu privire la Israelul modern, cu accent pe anii 1843 și 1844, așa cum sunt ei reprezentați în fiecare dintre liniile mișcărilor de reformă.

Moses prophesied that the Lord would raise up a prophet like unto himself, and that prophet was Jesus. Luke in Acts confirms that Jesus fulfilled Moses’ prophecy.

Moise a prorocit că Domnul va ridica un profet asemenea lui, iar acel profet a fost Isus. Luca, în Faptele Apostolilor, confirmă că Isus a împlinit prorocia lui Moise.

> The Lord thy God will raise up unto thee a Prophet from the midst of thee, of thy brethren, like unto me; unto him ye shall hearken. Deuteronomy 18:15.

> Domnul, Dumnezeul tău, îți va ridica din mijlocul tău, dintre frații tăi, un proroc ca mine; pe el să-l ascultați. Deuteronom 18:15.

Jesus is the prophet we are to listen to.

Isus este profetul căruia trebuie să-i dăm ascultare.

> For Moses truly said unto the fathers, A prophet shall the Lord your God raise up unto you of your brethren, like unto me; him shall ye hear in all things whatsoever he shall say unto you. And it shall come to pass, that every soul, which will not hear that prophet, shall be destroyed from among the people. Yea, and all the prophets from Samuel and those that follow after, as many as have spoken, have likewise foretold of these days. Ye are the children of the prophets, and of the covenant which God made with our fathers, saying unto Abraham, And in thy seed shall all the kindreds of the earth be blessed. Unto you first God, having raised up his Son Jesus, sent him to bless you, in turning away every one of you from his iniquities. Acts 3:22–26.

> Căci Moise a zis cu adevărat părinților: Un proroc vi-l va ridica Domnul, Dumnezeul vostru, dintre frații voștri, ca mine; pe El să-L ascultați în toate câte vă va spune. Și se va întâmpla că orice suflet care nu va asculta de prorocul acela va fi nimicit din mijlocul poporului. Da, și toți prorocii, de la Samuel și cei de după el, toți câți au vorbit, au vestit de asemenea despre zilele acestea. Voi sunteți fiii prorocilor și ai legământului pe care Dumnezeu l-a încheiat cu părinții noștri, zicând lui Avraam: Și în sămânța ta vor fi binecuvântate toate neamurile pământului. Vouă, mai întâi, Dumnezeu, după ce L-a ridicat pe Fiul Său Isus, L-a trimis să vă binecuvânteze, întorcând pe fiecare dintre voi de la nelegiuirile lui. Faptele Apostolilor 3:22-26.

The reform line of Christ begins at the time of the end, as all reform lines do. The “time of the end” in the days of Christ was His birth. Scripture identifies that at His birth there was an increase of knowledge in agreement with the definition of the “time of the end” in the book of Daniel. Whether it was the shepherds, the wise men from the east, angry Herod, or Anna and Simeon in the temple there was an increase of knowledge when He was born. At that point the leadership of the Jewish church was passed by. The divorce was progressive, but began by their rejection of the message that was unsealed at the time of the end.

Linia de reformă a lui Hristos începe la timpul sfârșitului, așa cum încep toate liniile de reformă. „Timpul sfârșitului” în zilele lui Hristos a fost nașterea Sa. Scriptura indică faptul că, la nașterea Sa, a existat o sporire a cunoștinței, în acord cu definiția „timpului sfârșitului” din cartea lui Daniel. Fie că era vorba de păstorii, de magii de la răsărit, de Irod cel mânios sau de Ana și Simeon în templu, a existat o sporire a cunoștinței când S-a născut El. În acel moment, conducerea bisericii iudaice a fost trecută cu vederea. Divorțul a fost progresiv, dar a început prin respingerea de către ei a soliei care a fost desigilată la timpul sfârșitului.

> “Men know it not, but the tidings fill heaven with rejoicing. With a deeper and more tender interest the holy beings from the world of light are drawn to the earth. The whole world is brighter for His presence. Above the hills of Bethlehem are gathered an innumerable throng of angels. They wait the signal to declare the glad news to the world. Had the leaders in Israel been true to their trust, they might have shared the joy of heralding the birth of Jesus. But now they are passed by.” The Desire of Ages, 47.

> Oamenii nu știu aceasta, dar vestea umple cerul de bucurie. Cu un interes mai profund și mai duios, ființele sfinte din lumea luminii sunt atrase spre pământ. Întreaga lume este mai luminoasă prin prezența Sa. Deasupra dealurilor Betleemului este adunată o mulțime nenumărată de îngeri. Ei așteaptă semnalul ca să vestească lumii vestea cea bună. Dacă conducătorii din Israel ar fi fost credincioși mandatului ce le-a fost încredințat, ar fi putut împărtăși bucuria de a vesti nașterea lui Isus. Dar acum sunt trecuți cu vederea. Dorința veacurilor, 47.

The leadership of Adventism was passed by in 1989 when Daniel eleven verse forty was fulfilled. The “time of the end” in the history of Moses, who typified Jesus, was his birth, where his family and thereafter Pharaoh’s daughter received an increase of knowledge about baby Moses. His name of course means “saved out of the water” and Jesus means “Jehovah saves.”

Conducerea Adventismului a fost ocolită în 1989, când s-a împlinit Daniel 11:40. „Timpul sfârșitului” din istoria lui Moise, care L-a prefigurat pe Isus, a fost nașterea lui, când familia sa, iar apoi fiica lui Faraon, au primit o sporire a cunoașterii cu privire la pruncul Moise. Numele lui, desigur, înseamnă „salvat din apă”, iar Isus înseamnă „Iehova mântuiește.”

After the “time of the end” all the reform lines demonstrate a point when the knowledge that is increased in that particular history is formalized into a message that can be held up as a witness to the generation who are to be held accountable for the light that was unsealed at the time of the end.

După „timpul sfârșitului”, toate liniile reformei dovedesc existența unui moment în care cunoașterea care este sporită în acea perioadă istorică particulară este formalizată într-un mesaj care poate fi prezentat ca o mărturie pentru generația care urmează să fie ținută răspunzătoare pentru lumina care a fost desigilată la timpul sfârșitului.

John the Baptist formalized the message of Christ, and Moses’ message was formalized in his fortieth year, when he attempted to deliver Israel from Egypt in his own strength. The message of the deliverance of Egypt was now in the public record.

Ioan Botezătorul a formalizat mesajul lui Hristos, iar mesajul lui Moise a fost formalizat în al patruzecilea an al vieții sale, când a încercat să izbăvească pe Israel din Egipt prin propria sa putere. Mesajul izbăvirii din Egipt era acum consemnat în mod public.

Forty years later Moses’ message was empowered at the burning bush and was accompanied with two signs of God’s divinity as represented by the rod which turned into a snake and the leprous hand that Moses withdrew from his bosom. Jesus’ message was empowered at His baptism that was accompanied with two signs of divinity, the Father’s voice and the Holy Spirit. The next waymark in both histories represent the first disappointment, the tarrying time, the arrival of the second angel or 1843.

Patruzeci de ani mai târziu, solia lui Moise a fost investită cu putere la rugul aprins și a fost însoțită de două semne ale divinității lui Dumnezeu, reprezentate de toiagul care s-a transformat într-un șarpe și de mâna leproasă pe care Moise a scos-o din sânul său. Solia lui Isus a fost investită cu putere la botezul Său, care a fost însoțit de două semne ale divinității: glasul Tatălui și Duhul Sfânt. Următorul reper în ambele istorii reprezintă prima dezamăgire, timpul de zăbovire, sosirea celui de-al doilea înger sau 1843.

The disappointment in the line of Moses was illustrated by his wife when the angel descended to slay Moses for not circumcising his son. In fear Zipporah performed the rite on their son herself. Moses had forgotten to circumcise his son! The very sign of the covenant that was given to Abraham was forgotten by Moses. Father Abraham had set forth the prediction of the Hebrews captivity and deliverance in and from Egypt, and his prophecy was to be specifically fulfilled through Moses, and Moses forgot to circumcise his son. At that point Moses sent Zipporah back to stay with her father until after the deliverance. She tarried in Midian until Moses led the children of Israel through the water of the Red Sea, which the apostle Paul informs us is typifying baptism, the very rite that replaced circumcision. Do not miss that point. The arrival of the waymark representing the second angel in the history of Moses, the waymark that produces the first disappointment in that history was a rejection of the primary rule of Abraham’s covenant relationship with God.

Dezamăgirea din linia lui Moise a fost ilustrată de soția sa atunci când îngerul a coborât să-l ucidă pe Moise pentru că nu-și circumcisese fiul. De teamă, Țipora a săvârșit ea însăși ritul asupra fiului lor. Moise uitase să-și circumcidă fiul! Însuși semnul legământului care i-a fost dat lui Avraam a fost uitat de Moise. Părintele Avraam prevestise robia evreilor și eliberarea lor în și din Egipt, iar profeția sa urma să se împlinească în mod specific prin Moise, și Moise a uitat să-și circumcidă fiul. În acel moment, Moise a trimis-o pe Țipora înapoi, să stea la tatăl ei, până după eliberare. Ea a zăbovit în Madian până când Moise i-a condus pe copiii lui Israel prin apele Mării Roșii, care, ne informează apostolul Pavel, prefigurează botezul, chiar ritul care a înlocuit circumcizia. Să nu scăpăm din vedere acest aspect. Sosirea pietrei de hotar care reprezintă al doilea înger în istoria lui Moise, piatra de hotar care produce prima dezamăgire în acea istorie, a fost o respingere a regulii principale a relației de legământ a lui Avraam cu Dumnezeu.

The first disappointment in the line of Christ was the death of Lazarus, which Martha and Mary were certain would not have happened if Jesus had not tarried until Lazarus had already been dead for four days. The disappointment of Jesus allowing his close friend Lazarus to die and rot in the tomb was immense, for not only the two sisters, but also the disciples. Yet the resurrection of Lazarus became the seal of Christ’s entire ministry.

Primul prilej de dezamăgire din cadrul lucrării lui Hristos a fost moartea lui Lazăr, despre care Marta și Maria erau convinse că nu s-ar fi petrecut dacă Iisus nu ar fi zăbovit până când Lazăr era deja mort de patru zile. Dezamăgirea pricinuită de faptul că Iisus a îngăduit ca prietenul Său apropiat, Lazăr, să moară și să putrezească în mormânt a fost imensă, nu numai pentru cele două surori, ci și pentru ucenici. Totuși, învierea lui Lazăr a devenit pecetea întregii lucrări a lui Hristos.

> “In delaying to come to Lazarus, Christ had a purpose of mercy toward those who had not received Him. He tarried, that by raising Lazarus from the dead He might give to His stubborn, unbelieving people another evidence that He was indeed ‘the resurrection, and the life.’ He was loath to give up all hope of the people, the poor, wandering sheep of the house of Israel. His heart was breaking because of their impenitence. In His mercy He purposed to give them one more evidence that He was the Restorer, the One who alone could bring life and immortality to light. This was to be an evidence that the priests could not misinterpret. This was the reason of His delay in going to Bethany. This crowning miracle, the raising of Lazarus, was to set the seal of God on His work and on His claim to divinity.” The Desire of Ages, 529.

> „Întârziind să vină la Lazăr, Hristos a avut un scop de îndurare față de cei care nu-L primiseră. A zăbovit, pentru ca, prin învierea lui Lazăr dintre morți, să dea poporului Său îndărătnic și necredincios încă o dovadă că El era într-adevăr «învierea și viața». Îi era greu să renunțe la orice nădejde cu privire la popor, la oile sărmane și rătăcitoare ale casei lui Israel. Inima I se frângea din pricina nepocăinței lor. În îndurarea Sa, a hotărât să le dea încă o dovadă că El era Restauratorul, Singurul care putea aduce la lumină viața și nemurirea. Aceasta urma să fie o dovadă pe care preoții nu o puteau răstălmăci. Aceasta a fost pricina întârzierii Sale de a merge la Betania. Această minune încununătoare, învierea lui Lazăr, avea să pună pecetea lui Dumnezeu asupra lucrării Sale și asupra afirmației Sale privind dumnezeirea Sa.” Dorul veacurilor, 529.

The sealing of God’s one hundred and forty-four thousand is illustrated in the history of 1843 and 1844, for we are informed that it was Lazarus who led Christ into Jerusalem at the triumphal entry. The history of the triumphal entry is the history Sister White uses to illustrate the Midnight Cry of 1843 and 1844. It was a misunderstanding of Christ having the power to resurrect the dead by God’s creative power. Mary and Elizabeth confessed that they knew Jesus had the power to resurrect Lazarus at the final trump, but could not see that He actually had the power to resurrect then and there. They were in denial of the very truth He came to demonstrate at His baptism and death, the beginning and ending of His personal three-and-a-half-year ministry. They could not see until the stone was removed from the tomb, just as His hand would later be removed from a mistake in some of the figures on the 1843 chart.

Pecetluirea celor o sută patruzeci și patru de mii ai lui Dumnezeu este ilustrată în istoria anilor 1843 și 1844, căci ni se spune că Lazăr a fost cel care L-a condus pe Hristos în Ierusalim la intrarea Sa triumfală. Istoria intrării triumfale este istoria pe care sora White o folosește pentru a ilustra Strigătul de la miezul nopții din 1843 și 1844. A fost o neînțelegere cu privire la faptul că Hristos avea puterea de a învia morții prin puterea creatoare a lui Dumnezeu. Maria și Elisabeta au mărturisit că știau că Isus avea puterea de a-l învia pe Lazăr la trâmbița din urmă, dar nu puteau vedea că El avea de fapt puterea de a învia chiar atunci și acolo. Ele tăgăduiau însăși adevărul pe care El venise să-l demonstreze la botezul și moartea Sa, începutul și sfârșitul lucrării Sale personale de trei ani și jumătate. Nu au putut vedea până când piatra a fost dată la o parte de pe mormânt, așa cum mâna Sa avea să fie îndepărtată mai târziu de pe o greșeală din unele dintre cifrele de pe diagrama din 1843.

Moses, after he sent Zipporah away from the upcoming struggle with Pharaoh, was met by his older brother Aaron and the two messengers proceeded to Egypt representing the second angel’s message. Before any plagues were brought upon Egypt Moses warned Pharaoh that if he would not let Israel, God’s firstborn, go out and worship, then God would slay Egypt’s firstborn.

Moise, după ce a trimis-o pe Sefora departe de confruntarea iminentă cu Faraon, a fost întâmpinat de fratele său mai mare, Aaron, iar cei doi soli au purces spre Egipt, reprezentând solia celui de-al doilea înger. Înainte ca vreo plagă să fie adusă asupra Egiptului, Moise l-a avertizat pe Faraon că, dacă nu va lăsa pe Israel, întâiul-născut al lui Dumnezeu, să iasă și să se închine, atunci Dumnezeu va ucide întâii-născuți ai Egiptului.

> And the Lord said unto Moses, When thou goest to return into Egypt, see that thou do all those wonders before Pharaoh, which I have put in thine hand: but I will harden his heart, that he shall not let the people go. And thou shalt say unto Pharaoh, Thus saith the Lord, Israel is my son, even my firstborn: And I say unto thee, Let my son go, that he may serve me: and if thou refuse to let him go, behold, I will slay thy son, even thy firstborn. Exodus 4:21–23.

> Și Domnul a zis lui Moise: Când te vei întoarce în Egipt, vezi să faci înaintea lui Faraon toate acele minuni pe care ți le-am dat în mână; dar Eu îi voi împietri inima, ca să nu lase poporul să plece. Și vei zice lui Faraon: Așa zice Domnul: Israel este fiul Meu, întâiul Meu născut. Și îți spun: Lasă pe fiul Meu să plece, ca să-Mi slujească; iar dacă refuzi să-l lași să plece, iată, îți voi ucide fiul, pe întâiul tău născut. Exodul 4:21-23.

The Midnight Cry was a prediction that in the future would be fulfilled.

Strigarea de la miezul nopții a fost o prezicere care avea să se împlinească în viitor.

> “In the deliverance of Israel from Egypt, the dedication of the first-born was again commanded. While the children of Israel were in bondage to the Egyptians, the Lord directed Moses to go to Pharaoh, king of Egypt, and say, ‘Thus saith the Lord, Israel is My son, even My first-born: and I say unto thee, Let My son go, that he may serve Me: and if thou refuse to let him go, behold, I will slay thy son, even thy first-born.’ Exodus 4:22, 23.

> Cu prilejul eliberării lui Israel din Egipt, sfințirea întâilor-născuți a fost din nou poruncită. Câtă vreme fiii lui Israel se aflau în robie la egipteni, Domnul i-a poruncit lui Moise să meargă la Faraon, împăratul Egiptului, și să-i spună: „Așa zice Domnul: Israel este fiul Meu, chiar întâiul Meu născut; și îți zic: Lasă pe fiul Meu să plece, ca să-Mi slujească; iar dacă vei refuza să-l lași să plece, iată, îți voi ucide fiul, pe întâiul tău născut.” Exod 4:22, 23.

> “Moses delivered his message; but the proud king’s answer was, ‘Who is the Lord, that I should obey His voice to let Israel go? I know not the Lord, neither will I let Israel go.’ Exodus 5:2. The Lord worked for His people by signs and wonders, sending terrible judgments upon Pharaoh. At length the destroying angel was bidden to slay the first-born of man and beast among the Egyptians. That the Israelites might be spared, they were directed to place upon their doorposts the blood of a slain lamb. Every house was to be marked, that when the angel came on his mission of death, he might pass over the homes of the Israelites.” The Desire of Ages, 51.

> „Moise și-a rostit solia; dar răspunsul împăratului trufaș a fost: «Cine este Domnul, ca să ascult de glasul Lui și să las pe Israel să plece? Eu nu cunosc pe Domnul, nici nu voi lăsa pe Israel să plece.» Exodul 5:2. Domnul a lucrat pentru poporul Său prin semne și minuni, trimițând judecăți înfricoșătoare asupra lui Faraon. În cele din urmă, îngerului nimicitor i s-a poruncit să ucidă pe întâii-născuți ai oamenilor și ai dobitoacelor dintre egipteni. Pentru ca israeliții să fie cruțați, li s-a poruncit să pună pe ușorii ușilor sângele unui miel junghiat. Fiecare casă trebuia să fie însemnată, pentru ca, atunci când îngerul venea în misiunea lui de moarte, să treacă pe deasupra caselor israeliților.” Dorința veacurilor, 51.

The Midnight Cry message unto Pharaoh was identifying the death of the firstborn in response to Pharaoh’s rebellion. Once the message was put into the record the plagues, representing the power of the Midnight Cry in the summer of 1844 was brought upon Egypt. The message of the Midnight Cry swept across the land like a tidal wave in the summer of 1844. The plagues swept across Egypt and when the promised death of the firstborn arrived a cry was heard at midnight throughout Egypt.

Solia strigării de la miezul nopții către Faraon identifica moartea întâilor-născuți drept răspuns la răzvrătirea lui Faraon. Odată ce solia a fost consemnată, plăgile, care reprezentau puterea strigării de la miezul nopții în vara anului 1844, au fost aduse asupra Egiptului. Solia strigării de la miezul nopții a cuprins țara ca un val de maree în vara anului 1844. Plăgile au măturat Egiptul și, când a sosit moartea făgăduită a întâilor-născuți, s-a auzit un strigăt la miezul nopții în tot Egiptul.

> And Moses said, Thus saith the Lord, About midnight will I go out into the midst of Egypt: And all the firstborn in the land of Egypt shall die, from the firstborn of Pharaoh that sitteth upon his throne, even unto the firstborn of the maidservant that is behind the mill; and all the firstborn of beasts. And there shall be a great cry throughout all the land of Egypt, such as there was none like it, nor shall be like it any more. Exodus 11:4–6.

> Și Moise a zis: Așa zice Domnul: Pe la miezul nopții voi trece prin mijlocul Egiptului; și toți întâii-născuți din țara Egiptului vor muri, de la întâiul-născut al lui Faraon, care șade pe tronul său, până la întâiul-născut al roabei care este la râșniță; și toți întâii-născuți ai dobitoacelor. Și va fi un strigăt mare în toată țara Egiptului, cum n-a mai fost și nici nu va mai fi. Exodul 11:4-6.

The triumphal entry of Christ into Jerusalem led to the cross of Calvary, and the disciples of Christ and his other followers experienced a Great Disappointment.

Intrarea triumfală a lui Hristos în Ierusalim a dus la crucea de pe Calvar, iar ucenicii lui Hristos și ceilalți Săi urmași au trăit o Mare Dezamăgire.

> “Our disappointment was not so great as that of the disciples. When the Son of man rode triumphantly into Jerusalem, they expected Him to be crowned king. The people flocked from all the region about, and cried: ‘Hosanna to the Son of David.’ And when the priests and elders besought Jesus to still the multitude, He declared that if they should hold their peace even the stones would cry out, for prophecy must be fulfilled. Yet in a few days these very disciples saw their beloved Master, whom they believed would reign on David’s throne, stretched upon the cruel cross above the mocking, taunting Pharisees. Their high hopes were disappointed, and the darkness of death closed about them.” Testimonies, volume 1, 57, 58.

> Dezamăgirea noastră nu a fost atât de mare ca aceea a ucenicilor. Când Fiul Omului a intrat triumfător călare în Ierusalim, ei așteptau ca El să fie încoronat Împărat. Poporul s-a adunat din toată împrejurimea și striga: "Osana Fiului lui David." Iar când preoții și bătrânii L-au rugat pe Isus să potolească mulțimea, El a declarat că, dacă aceștia ar tăcea, până și pietrele ar striga, căci profeția trebuie să se împlinească. Totuși, după câteva zile, chiar acești ucenici L-au văzut pe Învățătorul lor iubit, despre care credeau că avea să domnească pe tronul lui David, întins pe crucea crudă, deasupra fariseilor batjocoritori și ocărâtori. Nădejdile lor înalte au fost zădărnicite, iar întunericul morții i-a învăluit. Mărturii, volumul 1, 57, 58.

The great disappointment of the disciples and Millerites is also represented by the Hebrews being stuck between Pharaoh’s army and the Red Sea.

Marea dezamăgire a ucenicilor și a milleriților este de asemenea reprezentată de faptul că evreii au fost prinși între oastea lui Faraon și Marea Roșie.

> “Upon us is shining the accumulated light of past ages. The record of Israel’s forgetfulness has been preserved for our enlightenment. In this age God has set His hand to gather unto Himself a people from every nation, kindred, and tongue. In the advent movement He has wrought for His heritage, even as He wrought for the Israelites in leading them from Egypt. In the great disappointment of 1844 the faith of His people was tested as was that of the Hebrews at the Red Sea.” Testimonies, volume 8, 115, 116.

> „Asupra noastră strălucește lumina acumulată a veacurilor trecute. Consemnarea uitării lui Israel a fost păstrată spre luminarea noastră. În acest veac, Dumnezeu Și-a întins mâna ca să-Și adune un popor din orice neam, seminție și limbă. În mișcarea adventă, El a lucrat pentru moștenirea Sa, așa cum a lucrat pentru israeliți când i-a scos din Egipt. În marea dezamăgire din 1844, credința poporului Său a fost încercată, precum a fost cea a evreilor la Marea Roșie.” Mărturii, volumul 8, 115, 116.

It is important to see that when Christ entered Jerusalem the inspiration of the hour produced an outburst of praise, which the Pharisee’s sought to silence. The heart of the chorus of praise was the reference to Jesus being the son of David, the very symbol Christ used to mark the end of his verbal interactions with the quibbling Jews. Most irritating to the Jews was the recognition that when calling Jesus, the Son of David they were by inference referencing King David’s triumphal entry into Jerusalem.

Este important să vedem că, atunci când Hristos a intrat în Ierusalim, inspirația ceasului a stârnit o izbucnire de laudă, pe care fariseii au căutat s-o reducă la tăcere. Miezul corului laudelor îl constituia referirea la faptul că Iisus este Fiul lui David, însuși simbolul pe care Hristos l-a folosit pentru a pune capăt interacțiunilor Sale verbale cu evreii căutători de pricină. Ceea ce îi irita cel mai mult pe evrei era recunoașterea că, atunci când Îl numeau pe Iisus Fiul lui David, făceau, prin implicație, trimitere la intrarea triumfală a regelui David în Ierusalim.

In the history of David’s work of bringing the ark to Jerusalem, the empowerment of the message was represented by David’s empowerment.

În istoria lucrării lui David de aducere a chivotului la Ierusalim, împuternicirea mesajului a fost reprezentată de împuternicirea lui David.

> And David went on, and grew great, and the Lord God of hosts was with him. 2 Samuel 5:10.

> Și David înainta și se mărea, și Domnul Dumnezeul oștirilor era cu el. 2 Samuel 5:10.

Thereafter David determined to bring the ark unto Jerusalem. In bringing the ark to the city of David, there was to be a disappointment, as in every reform line. Uzzah, whose name means strength, knowing full well that he was not authorized to touch the ark, did so anyway. The very issue that took the ark into captivity in the first place, was disobedience unto the Lord’s revealed will, and presumption concerning the power associated with the ark of God. Yet Uzzah, a strong man of David disobeyed, just as Moses disobeyed the command of circumcision. Uzzah was struck dead, and the ark tarried outside of Jerusalem until David understood that those watching over where the ark had remained after Uzzah’s death were being blessed. David then set forth again to bring the ark into Jerusalem. As David danced into Jerusalem his wife saw his nakedness and was greatly disappointed.

După aceea David a hotărât să aducă chivotul la Ierusalim. În aducerea chivotului în cetatea lui David, avea să se producă o dezamăgire, ca în orice linie de reformă. Uza, al cărui nume înseamnă tărie, știind prea bine că nu era autorizat să atingă chivotul, totuși a făcut-o. Însăși problema care, la început, a dus chivotul în captivitate a fost neascultarea față de voia descoperită a Domnului și prezumțiozitatea cu privire la puterea asociată cu chivotul lui Dumnezeu. Totuși, Uza, un om puternic al lui David, a neascultat, așa cum și Moise a nesocotit porunca tăierii împrejur. Uza a fost lovit cu moartea, iar chivotul a zăbovit în afara Ierusalimului până când David a înțeles că cei care vegheau asupra locului în care chivotul rămăsese după moartea lui Uza erau binecuvântați. Atunci David a pornit din nou să aducă chivotul în Ierusalim. Pe când David dansa intrând în Ierusalim, soția lui i-a văzut goliciunea și a fost foarte dezamăgită.

Three lines of reformatory movements that all address 1843 and 1844, the period of time that righteous men and prophets desired to see and hear. The characteristics of the arrival of the second angel, thus marking a tarrying time and disappointment are all easy to see. The deeper truths identify that the disappointment was not simply a misunderstanding on the part of Moses, or Uzzah or Martha and Mary, but a disappointment that was connected with rejecting a foundational principle connected to the very history where the disappointment was accomplished. For Moses it was the sign of circumcision, for Uzzah it was presumption about God’s commands concerning the ark, for Martha and Mary it was a lack of faith in Christ’s creative power to resurrect.

Există trei linii ale mișcărilor de reformă care toate privesc anii 1843 și 1844, perioada de timp pe care oamenii drepți și profeții au dorit să o vadă și să o audă. Caracteristicile sosirii celui de-al doilea înger, marcând astfel un timp de întârziere și o dezamăgire, sunt ușor de observat. Adevărurile mai profunde arată că dezamăgirea nu a fost doar o neînțelegere din partea lui Moise, a lui Uza sau a Martei și a Mariei, ci o dezamăgire legată de respingerea unui principiu fundamental, legat de însăși istoria în care s-a produs acea dezamăgire. Pentru Moise, a fost semnul tăierii împrejur; pentru Uza, a fost prezumția cu privire la poruncile lui Dumnezeu referitoare la chivot; pentru Marta și Maria, a fost lipsa de credință în puterea creatoare a lui Hristos de a învia.

With Moses the very central theme of his ministry was establishing a covenant relationship with a chosen people, and Moses forgot the sign of that covenant. With Uzzah it was the very principle of the sacredness of God’s law, which was embodied in the ark. With Martha and Mary, it was the very center of Christ’s ministry, beginning with His baptism, and ending with His death, burial and resurrection as typified in the beginning of His ministry. The first disappointment of 1843 was brought about through a mistake in some of the figures upon the chart that was a fulfillment of the prophecy of Habakkuk. The mistake involved the premier principle of the movement of Miller’s—the day for a year principle.

În cazul lui Moise, chiar tema centrală a slujirii lui era întemeierea unei relații de legământ cu un popor ales, iar Moise a uitat semnul acelui legământ. În cazul lui Uza, era însuși principiul sacralității Legii lui Dumnezeu; această Lege era întruchipată în chivot. În cazul Martei și al Mariei, era chiar centrul slujirii lui Hristos, începând cu botezul Său și încheindu-se cu moartea, îngroparea și învierea Sa, așa cum au fost tipificate la începutul slujirii Sale. Prima dezamăgire din 1843 a fost pricinuită de o greșeală în unele dintre cifrele de pe diagrama care constituia o împlinire a profeției lui Habacuc. Greșeala privea principiul de căpetenie al mișcării lui Miller, principiul zi pentru an.

The “seven thunders” represent the Advent movement of 1840 to 1844, but within that movement is the history of 1843 to 1844 which begins and ends with a disappointment, thus placing the signature of Alpha and Omega on that history. And that history is the very history Jesus and Ellen White point to as the sacred history that the righteous have always longed to see.

Cele „șapte tunete” reprezintă mișcarea adventă din 1840 până în 1844, însă în cadrul acelei mișcări se află istoria anilor 1843–1844, care începe și se încheie cu o dezamăgire, așezând astfel asupra acelei istorii semnătura lui Alfa și Omega. Iar acea istorie este însăși istoria pe care Isus și Ellen White o indică drept istoria sacră pe care drepții au tânjit dintotdeauna să o vadă.

Those four lines; Moses, David, Christ and the Millerites teach that when the parable of the ten virgins is repeated at the end of the world there will be an empowerment, not of the second, but of the third angel’s message that is followed by a disappointment, that starts a tarrying time.

Acele patru linii — Moise, David, Hristos și mileriții — învață că, atunci când pilda celor zece fecioare este repetată la sfârșitul lumii, va avea loc o întărire — nu a soliei îngerului al doilea, ci a soliei îngerului al treilea —, urmată de o dezamăgire, care inițiază un timp de zăbovire.

When the first angel descended on August 11, 1840 it confirmed the premier prophetic rule of the Millerites, and their first disappointment would be specifically connected to that rule. When that disappointment and tarrying time ended at the Midnight Cry, that message would also relate to the day for a year principle, as would the identification that Christ would come on October 22, 1844. All four waymarks of 1840 to 1844 were associated with the day for a year principle.

Când primul înger a coborât la 11 august 1840, a confirmat principala regulă profetică a milleriților, iar prima lor dezamăgire avea să fie în mod specific legată de acea regulă. Când acea dezamăgire și timpul întârzierii s-au încheiat la Strigătul de la miezul nopții, și acel mesaj avea, de asemenea, legătură cu principiul zi pentru an, la fel ca și stabilirea datei de 22 octombrie 1844 pentru venirea lui Hristos. Toate cele patru repere din 1840 până în 1844 au fost asociate cu principiul zi pentru an.

The Jews were made the depositaries of the law of God, and the issue that is represented in Moses line is the law of God and the statutes. In David’s history it was again the law of God. In Christ’s history it was the law of God, for without the shedding of blood there is no remission of the sin that has been revealed to the sinner by the law of God. But Adventism was made the depositaries of not only the law of God but the prophetic Word.

Evreii au fost făcuți depozitarii legii lui Dumnezeu, iar chestiunea care este reprezentată în linia lui Moise este legea lui Dumnezeu și rânduielile. În istoria lui David a fost din nou legea lui Dumnezeu. În istoria lui Hristos a fost legea lui Dumnezeu, căci fără vărsare de sânge nu este iertare pentru păcatul care i-a fost descoperit păcătosului prin legea lui Dumnezeu. Dar Adventismul a fost făcut depozitar nu numai al legii lui Dumnezeu, ci și al Cuvântului profetic.

Therefore, the theme in the line of Millerite history is the prophetic rules of God. At the end of Adventism, it will once again be about the rules of prophetic interpretation, but since 1844 prophetic time is no longer to be applied. The rules at the end are premised on Alpha and Omega illustrating the end from the beginning.

Prin urmare, tema pe linia istoriei milerite este reprezentată de regulile profetice ale lui Dumnezeu. La sfârșitul adventismului, va fi din nou vorba despre regulile interpretării profetice, însă, începând cu 1844, timpul profetic nu mai trebuie aplicat. Regulile de la sfârșit se întemeiază pe Alfa și Omega, care ilustrează sfârșitul de la început.

When the Ottoman supremacy ceased in fulfillment of the second woe, representing the prophetic activity of Islam, the three hundred ninety-one year and fifteen-day prophecy of Revelation 9:15 was fulfilled and the “day for a year principle,” which is the very heart of Miller’s work was confirmed.

Când supremația otomană a încetat, ca împlinire a celui de-al doilea vai, care reprezintă activitatea profetică a Islamului, profeția de trei sute nouăzeci și unu de ani și cincisprezece zile din Apocalipsa 9:15 s-a împlinit, iar principiul „o zi pentru un an”, care constituie însăși esența lucrării lui Miller, a fost confirmat.

When Islam struck on September 11, 2001 the arrival of the third woe in fulfillment of Revelation 8:13 was fulfilled, and the principle that was the very heart of the work of Future for America was confirmed; that principle being simply stated as the repetition of history. A prophecy of a woe trumpet representing Islam was confirmed when both the angel of Revelation ten in 1840 and the angel of Revelation eighteen in 2001 was fulfilled. History had repeated. What would be expected next is a disappointment.

Când Islamul a lovit la 11 septembrie 2001, s-a împlinit sosirea celui de-al treilea vai, în conformitate cu Apocalipsa 8:13, și s-a confirmat principiul care constituia însăși inima lucrării Future for America; acel principiu fiind formulat simplu drept repetarea istoriei. O profeție a unei trâmbițe a vaiului, reprezentând Islamul, a fost confirmată atunci când atât îngerul din Apocalipsa 10, în 1840, cât și îngerul din Apocalipsa 18, în 2001, au avut împlinire. Istoria se repetase. Ceea ce ar fi de așteptat în continuare este o dezamăgire.

The disappointment would usher in a tarrying time. The disappointment would dishearten and scatter those involved with the work. The disappointment would be accomplished by a disregard of a primary law of prophecy, in fact the primary rule of prophecy established in the beginning of Adventism. The empowerment of September 11, 2001 was associated with Islam and the disappointment of July 18, 2020 was about Islam. We are informed that what allowed Samuel Snow and others thereafter to recognize the date of October 22, 1844 was that the Lord removed his hand from a mistake in some of the figures on the 1843 chart. Then Snow and the Millerites saw that the same evidence that had led them to predict the year 1843 for the fulfillment of the twenty-three-hundred-year prophecy was then recognized to be the very same evidence that allowed them to identify October 22, 1844.

Dezamăgirea avea să inaugureze o perioadă de așteptare. Dezamăgirea avea să-i descurajeze și să-i împrăștie pe cei implicați în lucrare. Dezamăgirea avea să fie produsă prin nesocotirea unei legi primare a profeției, de fapt a regulii primare a profeției stabilite la începutul Adventismului. Împuternicirea din 11 septembrie 2001 a fost asociată cu Islamul, iar dezamăgirea din 18 iulie 2020 s-a referit la Islam. Suntem informați că ceea ce i-a permis lui Samuel Snow și altora după el să recunoască data de 22 octombrie 1844 a fost faptul că Domnul Și-a luat mâna de pe o greșeală din unele dintre cifrele de pe diagrama din 1843. Atunci Snow și Milleriții au văzut că aceleași dovezi care îi conduseseră să prevadă anul 1843 pentru împlinirea profeției de două mii trei sute de ani au fost apoi recunoscute ca fiind chiar aceleași dovezi care le-au permis să identifice data de 22 octombrie 1844.

> “Jesus and all the heavenly host looked with sympathy and love upon those who had with sweet expectation longed to see Him whom their souls loved. Angels were hovering around them, to sustain them in the hour of their trial. Those who had neglected to receive the heavenly message were left in darkness, and God’s anger was kindled against them, because they would not receive the light which He had sent them from heaven. Those faithful, disappointed ones, who could not understand why their Lord did not come, were not left in darkness. Again they were led to their Bibles to search the prophetic periods. The hand of the Lord was removed from the figures, and the mistake was explained. They saw that the prophetic periods reached to 1844, and that the same evidence which they had presented to show that the prophetic periods closed in 1843, proved that they would terminate in 1844. Light from the Word of God shone upon their position, and they discovered a tarrying time—‘Though it [the vision] tarry, wait for it.’ In their love for Christ’s immediate coming, they had overlooked the tarrying of the vision, which was calculated to manifest the true waiting ones. Again they had a point of time. Yet I saw that many of them could not rise above their severe disappointment to possess that degree of zeal and energy which had marked their faith in 1843.” Early Writings, 236, 237.

> Isus și întreaga oaste cerească priveau cu compasiune și iubire la aceia care, cu o dulce așteptare, tânjiseră să-L vadă pe Acela pe care sufletele lor Îl iubeau. Îngerii pluteau în jurul lor, pentru a-i susține în ceasul încercării. Aceia care neglijaseră să primească solia cerească au fost lăsați în întuneric, iar mânia lui Dumnezeu s-a aprins împotriva lor, fiindcă nu au vrut să primească lumina pe care le-o trimisese din cer. Acei credincioși, dezamăgiți, care nu puteau înțelege de ce Domnul lor nu a venit, nu au fost lăsați în întuneric. Din nou au fost îndrumați la Bibliile lor, ca să cerceteze perioadele profetice. Mâna Domnului a fost luată de pe cifre, iar greșeala a fost explicată. Au văzut că perioadele profetice se întindeau până în 1844 și că aceleași dovezi pe care le prezentaseră spre a arăta că perioadele profetice se încheiau în 1843 dovedeau că ele aveau să se încheie în 1844. Lumina din Cuvântul lui Dumnezeu a strălucit asupra poziției lor și au descoperit un timp de zăbovire — „Chiar dacă [vedenia] zăbovește, așteapt-o.” În dragostea lor pentru venirea imediată a lui Hristos, trecuseră cu vederea zăbovirea vedeniei, care era rânduită să manifeste pe adevărații așteptători. Din nou aveau o dată. Totuși am văzut că mulți dintre ei nu puteau să se ridice deasupra cumplitei lor dezamăgiri pentru a avea acea măsură de zel și energie care le caracterizase credința în 1843. Scrieri timpurii, 236, 237.

We should expect that the evidence that led to a prediction of Islam attacking the United States on July 18, 2020, would confirm that at the soon-coming Sunday law, Islam is the judgment that is brought against the United States, with the element of time no longer associated with the event.

Ar trebui să ne așteptăm ca dovezile care au dus la predicția potrivit căreia Islamul va ataca Statele Unite la data de 18 iulie 2020 să confirme că, la venirea apropiatei legi duminicale, Islamul constituie judecata adusă împotriva Statelor Unite, fără ca elementul timpului să mai fie asociat cu evenimentul.

Four primary waymarks in the history of 1840 until 1844. Every waymark is associated with the application of Miller’s primary rule—the day for a year principle.

Patru repere principale în istoria perioadei 1840–1844. Fiecare reper este asociat cu aplicarea regulii principale a lui Miller — principiul zi pentru an.

Four primary waymarks in the history of 2001, until the Sunday law. September 11, 2001 was Islam. The failed prediction of July 18, 2020 was about Islam. Every waymark is associated with the application of Future for America’s primary rule—the repetition of history. The “seven thunders” represent future events that will be disclosed in their order. The first of the four waymarks were September 11, 2001 identifying an attack of the United States by Islam in fulfillment of the third woe. The last waymark, representing the Sunday law in our history must be about Islam for the Alpha and Omega always illustrates the end from the beginning, and the Alpha and Omega is He who sealed up the “seven thunders” for this very history. Islam will attack the United States at the Sunday law.

Patru jaloane principale marchează istoria din 2001 până la legea duminicală. 11 septembrie 2001 a reprezentat Islamul. Predicția eșuată din 18 iulie 2020 a fost despre Islam. Fiecare jalon este asociat cu aplicarea regulii primare a Future for America — repetarea istoriei. Cele „șapte tunete” reprezintă evenimente viitoare care vor fi dezvăluite în ordinea lor. Primul dintre cele patru jaloane a fost 11 septembrie 2001, identificând un atac asupra Statelor Unite din partea Islamului, în împlinirea celui de-al treilea vai. Ultimul jalon, care reprezintă legea duminicală în istoria noastră, trebuie să fie despre Islam, căci Alfa și Omega ilustrează întotdeauna sfârșitul prin început, iar Alfa și Omega este Cel care a pecetluit „cele șapte tunete” chiar pentru această istorie. Islamul va ataca Statele Unite la legea duminicală.

This is one of three primary elements of the unsealing of the seven thunders that is now being opened up. Once Moses announced the message typifying the Midnight Cry in his line of history the final movements were rapid. Ten supernatural devastating plagues until the prophecy of the firstborn was fulfilled creating the cry at Midnight in Egypt. Once Christ entered Jerusalem the rapid steps to the cross were under way. When the message was announced there was no turning back. From the Exeter camp meeting on August 12, 1844, less than two months later the prediction was fulfilled.

Acesta este unul dintre cele trei elemente principale ale despecetluirii celor șapte tunete, care are loc acum. Odată ce Moise a anunțat solia care tipifica Strigătul de la Miezul Nopții în linia sa de istorie, mișcările finale au fost rapide. Au urmat zece plăgi supranaturale, devastatoare, până când profeția întâilor-născuți a fost împlinită, creând strigătul la miezul nopții în Egipt. Odată ce Hristos a intrat în Ierusalim, pașii rapizi spre cruce erau în curs de desfășurare. Când solia a fost anunțată, nu mai era cale de întoarcere. De la adunarea de tabără de la Exeter, la 12 august 1844, în mai puțin de două luni, predicția s-a împlinit.

> And the word of the Lord came unto me, saying, Son of man, what is that proverb that ye have in the land of Israel, saying, The days are prolonged, and every vision faileth? Tell them therefore, Thus saith the Lord God; I will make this proverb to cease, and they shall no more use it as a proverb in Israel; but say unto them, The days are at hand, and the effect of every vision. For there shall be no more any vain vision nor flattering divination within the house of Israel. For I am the Lord: I will speak, and the word that I shall speak shall come to pass; it shall be no more prolonged: for in your days, O rebellious house, will I say the word, and will perform it, saith the Lord God. Again the word of the Lord came to me, saying, Son of man, behold, they of the house of Israel say, The vision that he seeth is for many days to come, and he prophesieth of the times that are far off. Therefore say unto them, Thus saith the Lord God; There shall none of my words be prolonged any more, but the word which I have spoken shall be done, saith the Lord God. Ezekiel 12:21–28.

> Și a fost cuvântul Domnului către mine, zicând: Fiul omului, care este zicătoarea aceea pe care o aveți în țara lui Israel, zicând: Zilele se prelungesc, și orice vedenie se dovedește zadarnică? Spune-le deci: Așa vorbește Domnul Dumnezeu: Voi face să înceteze zicătoarea aceasta și nu se va mai spune ca zicătoare în Israel; ci spune-le: Zilele sunt aproape și împlinirea fiecărei vedenii. Căci nu va mai fi nicio vedenie deșartă, nici vreo ghicire lingușitoare în casa lui Israel. Căci Eu sunt Domnul: voi vorbi, și cuvântul pe care îl voi rosti se va împlini; nu se va mai prelungi; căci în zilele voastre, o, casă răzvrătită, voi rosti cuvântul și îl voi împlini, zice Domnul Dumnezeu. A fost iarăși cuvântul Domnului către mine, zicând: Fiul omului, iată, cei din casa lui Israel zic: Vedenia pe care o vede el este pentru multe zile de acum înainte, și el proorocește despre vremuri îndepărtate. De aceea, spune-le: Așa vorbește Domnul Dumnezeu: Niciunul dintre cuvintele Mele nu va mai fi prelungit, ci cuvântul pe care l-am rostit se va împlini, zice Domnul Dumnezeu. Ezechiel 12:21-28.

Back to Articles