Article

# Cartea lui Daniel - Numărul o sută optzeci și șase

Făgăduința Paniumului: Revelația Pecetluirii Finale și a Strigătului de la miezul nopții

Author

Jeff Pippenger

Published

April 16, 2024

Formats

PDF
Word

La Panium, care era Cezareea lui Filip, care se găsește în versetele treisprezece până la cincisprezece din capitolul unsprezece al cărții lui Daniel, care este istoria în care cornul republican și cornul protestant împlinesc enigma de a fi al optulea, care este dintre cei șapte, care este istoria în care Sigiliul lui Dumnezeu este imprimat în mod permanent asupra celor o sută patruzeci și patru de mii, și istoria sosirii mesajului Strigătului de la Miezul Nopții, Hristos a dat o făgăduință poporului Său din zilele de pe urmă.

> Și Eu îți spun: tu ești Petru, și pe această piatră voi zidi Biserica Mea, iar porțile Locuinței morților nu o vor birui. Și îți voi da cheile Împărăției cerurilor; și orice vei lega pe pământ va fi legat în ceruri, și orice vei dezlega pe pământ va fi dezlegat în ceruri. Matei 16:18, 19.

Perioada pecetluirii, care a început la 11 septembrie 2001, când clădirile impunătoare ale orașului New York au fost aduse la pământ, și care se va încheia odată cu iminenta lege duminicală, a fost rânduită de Alfa și Omega. Cea din urmă parte a perioadei repetă întocmai cea dintâi parte. La 11 septembrie 2001 Domnul Și-a călăuzit poporul înapoi pe cărările cele vechi, unde, între alte adevăruri, au descoperit „cele șapte vremi”, după cum fusese găsit în zilele regelui Iosia. Atunci ploaia târzie a început să picure și a început un proces de încercare care a produs o separare în două clase de închinători.

În împlinirea capitolului doi din Habacuc, cele două diagrame sacre au fost descoperite și au devenit o emblemă a acelei perioade istorice. La fel de semnificativ, a început „dezbaterea” din capitolul doi al lui Habacuc, între metodologia linie după linie, care este metodologia ploii târzii, și metodologia protestantismului apostat, pe care Adventismul o adoptase progresiv, începând cu rebeliunea din 1863.

Isus a promis că va da poporului Său din zilele de pe urmă „cheile Împărăției”, și, procedând astfel, face trimitere la metodologia biblică corectă, care cuprinde cheile profetice necesare pentru a recunoaște, a statornici și a proclama solia Strigătului de la miezul nopții și a Strigătului cel tare.

> Cei care au părtășie cu Dumnezeu umblă în lumina Soarelui Neprihănirii. Ei nu Îl dezonorează pe Răscumpărătorul lor stricându-și calea înaintea lui Dumnezeu. Lumina cerească strălucește peste ei. Pe măsură ce se apropie de încheierea istoriei acestui pământ, cunoștința lor despre Hristos și despre profețiile privitoare la El sporește mult. Au o valoare infinită în ochii lui Dumnezeu; căci sunt în unire cu Fiul Său. Pentru ei, Cuvântul lui Dumnezeu este de o frumusețe și o încântare neasemuite. Îi recunosc importanța. Adevărul li se descoperă. Doctrina întrupării este învăluită într-o blândă strălucire. Văd că Scriptura este cheia care deschide toate tainele și dezleagă toate dificultățile. Cei care nu au fost dispuși să primească lumina și să umble în lumină nu vor putea înțelege taina evlaviei, iar cei care nu au ezitat să-și ia crucea și să-L urmeze pe Isus vor vedea lumină în lumina lui Dumnezeu. The Southern Watchman, 4 aprilie 1905.

Cei reprezentați de Petru, care sunt cei o sută patruzeci și patru de mii, sunt aceia care primesc solia laodiceană sosită la 11 septembrie 2001, solie care este acum repetată începând din iulie 2023. Solia laodiceană care a sosit în 1856 a fost cunoașterea sporită cu privire la „cele șapte vremi”, iar când Hristos adună laolaltă oasele moarte și apoi le aduce la viață, ei trec din mișcarea laodiceană a celui de-al treilea înger la mișcarea filadelfiană a celor o sută patruzeci și patru de mii. Această tranziție este înfăptuită prin Cuvântul lui Hristos, căci ei sunt sfințiți prin Cuvântul Său, iar Cuvântul Său este „adevăr”, și Cuvântul Său este „cheia” care descuie Cuvântul Său.

> Și îngerului Bisericii din Filadelfia scrie: Iată ce zice Cel Sfânt, Cel Adevărat, Cel ce are cheia lui David, Cel ce deschide și nimeni nu închide, și închide și nimeni nu deschide: Știu faptele tale: iată, am pus înaintea ta o ușă deschisă, pe care nimeni nu o poate închide, fiindcă ai puțină putere și ai păzit Cuvântul Meu și nu ai tăgăduit Numele Meu. Apocalipsa 3:7-8.

Metodologia "rând după rând" este cheia pe care Hristos a făgăduit-o poporului Său din zilele de pe urmă în bătălia de la "porți". O "poartă" este o biserică.

> Și Iacov s-a trezit din somnul său și a zis: Cu adevărat, Domnul este în locul acesta, iar eu n-am știut. Și s-a temut și a zis: Cât de înfricoșător este locul acesta! Acesta nu este altceva decât casa lui Dumnezeu, și acesta este poarta cerului. Geneza 28:16, 17.

Bătălia la porți reprezintă luptele religioase care au loc între adevăr și eroare, iar eroarea religiei Greciei este poarta iadului, iar religia adventismului laodicean apostat este, de asemenea, o poartă. Poarta adventismului laodicean reprezintă locul în care se împlinește dezbaterea lui Habacuc.

> În ziua aceea, Domnul oștirilor va fi o cunună a slavei și o diademă a frumuseții pentru rămășița poporului Său, și un duh de judecată pentru cel ce stă pe scaunul de judecată, și tărie pentru cei ce întorc bătălia la poartă. Dar și ei s-au rătăcit prin vin și s-au abătut din cale din pricina băuturii tari; preotul și profetul s-au rătăcit din pricina băuturii tari, sunt înghițiți de vin, s-au abătut din cale din pricina băuturii tari; se rătăcesc în vedenie, se poticnesc în judecată. Căci toate mesele sunt pline de vărsături și de necurăție, încât nu mai este loc curat. Pe cine va învăța El cunoștința? Și cui va face El să înțeleagă învățătura? Pe cei înțărcați de la lapte, luați de la sân? Căci poruncă peste poruncă, poruncă peste poruncă; rând peste rând, rând peste rând; puțin aici, puțin acolo; căci prin buze bâlbâitoare și prin altă limbă va vorbi El poporului acestuia. Căruia i-a zis: Aceasta este odihna cu care să dați odihnă celui ostenit, și aceasta este înviorarea; dar ei n-au voit să asculte. Dar Cuvântul Domnului le-a fost: poruncă peste poruncă, poruncă peste poruncă; rând peste rând, rând peste rând; puțin aici, puțin acolo; pentru ca să se ducă, să cadă pe spate, să se sfărâme, să fie prinși în laț și luați. De aceea, ascultați Cuvântul Domnului, voi, bărbați batjocoritori, care cârmuiți acest popor aflat în Ierusalim. Isaia 28:5-14

Cheile Împărăției sunt cuvintele Scripturii, care sunt date poporului lui Dumnezeu din zilele de pe urmă de către Cuvântul.

> În Cuvânt se află adevăruri care, asemenea filoanelor de minereu prețios, sunt ascunse sub suprafață. Comoara ascunsă este descoperită pe măsură ce este căutată, precum un miner caută aurul și argintul. Dovada adevărului Cuvântului lui Dumnezeu se află în Cuvântul însuși. Scriptura este cheia care deschide Scriptura. Înțelesul adânc al adevărurilor Cuvântului lui Dumnezeu este descoperit minților noastre de Duhul Său.

> "Biblia este marea carte de învățătură pentru elevii din școlile noastre. Ea învață întreaga voință a lui Dumnezeu cu privire la fiii și fiicele lui Adam. Este regula vieții, învățându-ne cu privire la caracterul pe care trebuie să-l formăm pentru viața viitoare. Nu avem nevoie de lumina palidă a tradiției pentru a face Scripturile inteligibile. La fel de bine am putea presupune că soarele amiezii are nevoie de lumina pâlpâitoare a făcliilor pământești pentru a-și spori slava. Spusele preotului și ale pastorului nu sunt necesare pentru a-i izbăvi pe oameni de rătăcire. Cei care consultă Oracolul divin vor avea lumină. În Biblie fiecare datorie este făcută limpede. Fiecare lecție dată este comprehensibilă. Fiecare lecție ni-i descoperă pe Tatăl și pe Fiul. Cuvântul este în stare să-i facă pe toți înțelepți spre mântuire. În Cuvânt, știința mântuirii este descoperită în mod limpede. Cercetați Scripturile, căci ele sunt vocea lui Dumnezeu care vorbește sufletului." Mărturii, volumul 8, 157.

Cheile pe care Hristos le-a dat Bisericii din zilele din urmă au aceeași putere pe care o aveau când i-au fost date lui Petru.

> Petru exprimase adevărul care este temelia credinței Bisericii, iar Iisus l-a onorat acum drept reprezentant al întregului trup al credincioșilor. El a zis: «Îți voi da ție cheile Împărăției cerurilor: orice vei lega pe pământ va fi legat în ceruri, iar orice vei dezlega pe pământ va fi dezlegat în ceruri.»

> „Cheile împărăției cerurilor” sunt cuvintele lui Hristos. Toate cuvintele Sfintei Scripturi sunt ale Lui și sunt cuprinse aici. Aceste cuvinte au putere să deschidă și să închidă cerul. Ele declară condițiile pe temeiul cărora oamenii sunt primiți sau respinși. Astfel, lucrarea celor care propovăduiesc cuvântul lui Dumnezeu este o mireasmă de viață spre viață sau de moarte spre moarte. A lor este o misiune împovărată de consecințe veșnice. The Desire of Ages, 413.

Puterea care se manifestă prin cuvintele Sale, atunci când sunt puse în mâinile oamenilor, este întemeiată pe principiile identificate în Cuvântul Său. Cea mai simplă, poate, și, poate, cea mai profundă, este aceea că adevărul este statornicit pe temeiul mărturiei a doi.

> Un alt rău grav care apăruse în biserică era acela că frații se duceau la judecată unii împotriva altora. Se făcuse o largă rânduială pentru rezolvarea neînțelegerilor dintre credincioși. Însuși Hristos dăduse învățătură limpede cu privire la modul în care astfel de chestiuni trebuiau reglate. "Dacă fratele tău va păcătui împotriva ta", a sfătuit Mântuitorul, "du-te și arată-i greșeala lui între tine și el, singuri; dacă te va asculta, ți-ai câștigat fratele. Dar dacă nu te va asculta, ia cu tine încă unul sau doi, pentru ca, prin gura a doi sau trei martori, orice cuvânt să fie întărit. Și dacă nu-i va asculta, spune-o bisericii; iar dacă nu va asculta nici de biserică, să-ți fie ca un păgân și ca un vameș. Adevărat vă spun: orice veți lega pe pământ va fi legat în cer; și orice veți dezlega pe pământ va fi dezlegat în cer." Matei 18:15-18. Faptele apostolilor, 304.

Există cel puțin trei martori geografici ai perioadei când cei o sută patruzeci și patru de mii sunt pecetluiți la Strigarea de la miezul nopții. Amintindu-ne de faptul că, la strigarea de la miezul nopții, este prea târziu pentru a obține untdelemnul, găsim mărturia geografică a adunării de tabără de la Exeter, care oferă o ilustrare a locului în care poporul lui Dumnezeu din zilele din urmă este pecetluit, și găsim acel adevăr reprezentat de geografia Cezareei lui Filip, precum și de mărturia bătăliei de la Panium, în versetele treisprezece până la cincisprezece din capitolul unsprezece al lui Daniel. Poate că este oarecum impropriu să identificăm acești trei martori drept geografici, dar folosesc acest termen deoarece geografia este cu siguranță parte a cadrului atât la Exeter, cât și la Cezareea lui Filip. Isus îl așază pe Petru în geografia profetică în care cei o sută patruzeci și patru de mii se vor afla în zilele din urmă. Apoi El dă o poruncă.

> Și îți voi da cheile Împărăției cerurilor; și orice vei lega pe pământ va fi legat în ceruri; și orice vei dezlega pe pământ va fi dezlegat în ceruri. Atunci le-a poruncit ucenicilor Săi să nu spună nimănui că El este Isus Hristosul. De atunci încolo Isus a început să le arate ucenicilor Săi că trebuie să meargă la Ierusalim, să pătimească multe din partea bătrânilor, a arhiereilor și a cărturarilor, să fie omorât și a treia zi să fie înviat. Atunci Petru, luându-L deoparte, a început să-L mustre, zicând: Departe să fie de Tine, Doamne; aceasta nicidecum nu Ți se va întâmpla. Iar El, întorcându-Se, i-a zis lui Petru: Înapoia Mea, Satano! Căci tu Îmi ești pricină de poticnire; fiindcă nu cugeți la cele ale lui Dumnezeu, ci la cele ale oamenilor. Matei 16:19-23.

Cuvântul „Exeter” este numele unui oraș din Devon, Anglia. Etimologia sa poate fi urmărită până în engleza veche, unde era cunoscut ca „Exanceaster” sau „Execestre”. Se consideră că numele derivă din cuvintele din engleza veche „Exe” (referindu-se la Râul Exe, pe care este așezat orașul) și „ceaster” (însemnând „fort roman” sau „oraș cu ziduri”). Prin urmare, „Exeter” înseamnă fie „fortul de pe Râul Exe”, fie „orașul cu ziduri de lângă Râul Exe”. Geografia asociată sosirii și împlinirii Strigătului de la Miezul Nopții în istoria millerită identifică un loc în care era apă, reprezentând revărsarea Duhului Sfânt, și un punct în care Dumnezeu ridica o oaste pentru a proclama mesajul lumii, despre care Sora White ne informează că a mers ca un „val de maree”. Un val de maree nu este pur și simplu apă de râu, ci apă cu o putere cu totul superioară.

Istoria milerită a fost împlinirea pildei celor zece fecioare, iar când cei o sută patruzeci și patru de mii vor fi aduși la încheierea timpului pecetluirii, ei vor repeta reperele identificate la începutul timpului pecetluirii și, de asemenea, istoria adunării de tabără de la Exeter. Un înger va coborî cu o solie de încercare care trebuie mâncată. Acea solie va conduce la temelii și îi va confrunta pe cele două clase cu «cele șapte vremuri» din Leviticul douăzeci și șase. Ea va cuprinde Descoperirea lui Isus Hristos, care este reprezentată prin Petru ca o acceptare a faptului că Isus a fost uns ca Hristos, când simbolul divin a coborât în chip de porumbel, prefigurând 11 septembrie 2001. Va cuprinde înțelegerea că Isus este Fiul divin al lui Dumnezeu și, de asemenea, că, prin faptul că Isus a luat asupra Ființei Sale divine trupul omenirii căzute, El este și Fiul omului.

Aceste adevăruri vor produce două clase de închinători, așa cum au făcut și după 11 septembrie 2001. Cele două clase au fost reprezentate la adunarea de tabără de la Exeter, căci la acea adunare a fost ridicat un cort de către un grup din Watertown, care a respins solia Strigătului de la Miezul Nopții, așa cum a fost prezentată prin Samuel Snow. Ei au ținut adunări false, atât de zgomotoase și emoționale, încât conducătorii adunărilor lui Snow au mers la ei și le-au spus să facă liniște. La adunarea de tabără s-au manifestat două clase, iar ambele mărturiseau o legătură cu apa, însă una era contrafăcută și îi reprezenta pe neînțelepții care erau fără untdelemn. Grupul din cortul de la Exeter era oastea care era cetatea, care era totodată o fortăreață, căci ei tipificau oasele moarte și uscate ale lui Ezechiel, care sunt ridicate ca o oaste puternică la solia Strigătului de la Miezul Nopții.

În relatarea în care se manifestă acele două clase, Petru a reprezentat ambele clase. Mărturisirea lui, care L-a identificat pe Isus drept Hristosul și Fiul lui Dumnezeu, a fost rezultatul inspirației Duhului Sfânt, căci Hristos i-a spus limpede: "Carnea și sângele nu ți-au descoperit aceasta, ci Tatăl Meu, care este în ceruri." Când Isus i-a înștiințat apoi pe ucenici cu privire la cruce, Petru, fiind lipsit în acel moment de influența Duhului Sfânt, L-a luat deoparte pe Hristos, "și a început să-L mustre, zicând: Fie-Ți departe, Doamne: aceasta nu Ți se va întâmpla. Dar El, întorcându-Se, i-a zis lui Petru: Dă-te înapoia Mea, Satano: tu Îmi ești o piatră de poticnire: căci nu cugeți la cele ale lui Dumnezeu, ci la cele ale oamenilor."

Izbucnirea emoțională a lui Petru era în acord cu închinarea emoțională care se desfășura în cortul din Watertown, când Samuel Snow prezenta mesajul Strigătului de la miezul nopții. La acel nivel, Petru îi reprezintă pe cei care sunt candidați să fie în rândul celor o sută patruzeci și patru de mii. Acei candidați reprezintă o clasă care are untdelemnul, care este Duhul Sfânt, și este mesajul și este caracterul, iar cealaltă clasă duce lipsă de untdelemn. În contextul Cezareei Filipi, Hristos a început să dezvăluie "că trebuie să meargă la Ierusalim, și să sufere multe din partea bătrânilor și a marilor preoți și a cărturarilor, și să fie omorât, și a treia zi să învie."

Dezamăgirea ucenicilor atunci când acele evenimente s-au împlinit în mod real la cruce este istoria pe care Sora White o folosește pentru a ilustra dezamăgirea din 22 octombrie 1844 și dezamăgirea Evreilor la trecerea Mării Roșii, când oastea lui Faraon se apropia, iar apele mării se aflau înaintea lor. Toți acei martori identifică legea duminicală ce urmează să vină în curând, iar descoperirea versetelor treisprezece până la cincisprezece din Daniel, capitolul unsprezece, oferă mărturia evenimentelor care conduc la acea lege duminicală. Procedând astfel, ei reprezintă, de asemenea, "partea profeției lui Daniel referitoare la zilele din urmă".

Vom continua acest studiu în articolul următor.

> Un studiu atent al tipurilor și antitipurilor a dus la constatarea că răstignirea lui Hristos a avut loc chiar în ziua din ciclul anual de ceremonii dat lui Israel în care era jertfit mielul pascal. Nu ar trebui ca și curățirea sanctuarului, prefigurată în Ziua Ispășirii — care cădea în ziua a zecea a lunii a șaptea — să aibă loc, de asemenea, chiar în ziua din an sărbătorită în serviciul tipic? (vezi The Great Controversy, 399). Aceasta, potrivit adevăratei socotințe mozaice a timpului, ar fi 22 octombrie. La începutul lunii august 1844, la o adunare de tabără la Exeter, New Hampshire, acest punct de vedere a fost prezentat și a fost acceptat drept data împlinirii profeției celor 2300 de zile. Pilda celor zece fecioare din Matei 25:1-13 a căpătat o semnificație deosebită — întârzierea mirelui, așteptarea și ațipirea celor ce așteptau nunta, strigarea de la miezul nopții, închiderea ușii etc. Solia că Hristos urma să vină la 22 octombrie a ajuns să fie cunoscută drept „strigarea de la miezul nopții”. „«Strigarea de la miezul nopții», a scris Ellen White, «a fost vestită de mii de credincioși».” Ea a adăugat:

> „Ca un val de maree, mișcarea [lunii a șaptea] a măturat țara. Din oraș în oraș, din sat în sat și până în locurile rurale îndepărtate a pătruns, până când poporul așteptător al lui Dumnezeu a fost pe deplin trezit.-The Great Controversy, 400.”

> Rapiditatea cu care s-a răspândit mesajul este descrisă de scriitori citați de L. E. Froom:

> „Bates a lăsat consemnarea că solia de la Exeter «a zburat, parcă, pe aripile vântului». Bărbați și femei se grăbeau pe calea ferată și pe apă, cu diligența și călare, cu pachete de cărți și tipărituri, distribuindu-le «din belșug, ca frunzele toamnei». White a spus: «Lucrarea care ne stătea înainte era să zburăm către fiecare parte a acelui câmp larg, să dăm alarma și să-i trezim pe cei adormiți.» Iar Wellcome adaugă că mișcarea a izbucnit ca apele eliberate dintr-un baraj. Câmpuri de grâne coapte au fost lăsate în picioare, nerecoltate, iar cartofi ajunși la maturitate au rămas nescoși din pământ. Venirea Domnului era aproape. Nu mai era vreme acum pentru asemenea lucruri pământești.-Credința profetică a părinților noștri, vol. IV, p. 816.”

> În calitate de martor ocular și participantă la mișcare, Ellen White a descris caracterul lucrării care se accelera rapid:

> 'Credincioșii au văzut cum îndoiala și nedumerirea le-au fost înlăturate, iar nădejdea și curajul le-au însuflețit inimile. Lucrarea era lipsită de acele excese care se manifestă întotdeauna când există înflăcărare omenească fără influența cârmuitoare a Cuvântului și a Duhului lui Dumnezeu.... Ea purta trăsăturile care marchează lucrarea lui Dumnezeu în fiecare veac. Era puțină bucurie extatică, ci mai degrabă cercetare adâncă a inimii, mărturisirea păcatelor și lepădare de lume. Pregătirea pentru a-L întâmpina pe Domnul era povara sufletelor în agonie....

> 'Dintre toate marile mișcări religioase de la zilele apostolilor încoace, niciuna nu a fost mai lipsită de imperfecțiune omenească și de uneltirile lui Satana decât aceea din toamna anului 1844. Chiar și acum, după trecerea multor ani [1888], toți cei care au fost părtași la acea mișcare și care au stat neclintiți pe platforma adevărului simt încă influența sfântă a acelei lucrări binecuvântate și mărturisesc că ea a fost de la Dumnezeu.-Ibid., 400, 401.'

> În pofida dovezilor unei lucrări care se răspândea cu putere în toată țara și atrăgea mii în părtășia Celui de-al Doilea Advent, și a faptului că aproximativ două sute de pastori din diferite biserici s-au unit în răspândirea soliei, [A se vedea C. M. Maxwell, Tell it to the world, pp. 19, 20.] bisericile protestante, în ansamblu, au respins-o și au folosit toate mijloacele aflate la dispoziția lor pentru a împiedica răspândirea credinței în apropiata venire a lui Hristos. Nimeni nu îndrăznea să menționeze, într-un serviciu divin, nădejdea venirii apropiate a lui Isus, însă pentru cei care așteptau evenimentul lucrurile stăteau cu totul altfel.

> Ellen White a descris cum era:

> 'Fiecare clipă mi se părea prețioasă și de cea mai mare însemnătate. Simțeam că făceam o lucrare pentru veșnicie și că cei nepăsători și indiferenți se aflau în cea mai mare primejdie. Credința mea era neumbrită și mi-am însușit pentru mine prețioasele făgăduințe ale lui Isus....

> 'Cu cercetarea sârguincioasă a inimilor și mărturisirea smerită am ajuns, în duh de rugăciune, la vremea așteptării. În fiecare dimineață simțeam că prima noastră datorie era să dobândim dovada că viețile noastre erau drepte înaintea lui Dumnezeu. Am înțeles că, dacă nu înaintam în sfințenie, negreșit dădeam înapoi. Grija noastră unii pentru alții a sporit; ne-am rugat mult unii cu alții și unii pentru alții.

> „Ne adunam în livezi și dumbrăvi pentru a avea părtășie cu Dumnezeu și pentru a-I aduce cererile noastre, simțind mai limpede prezența Sa când eram înconjurați de lucrările Sale din natură. Bucuriile mântuirii ne erau mai necesare decât hrana și băutura. Dacă norii ne întunecau mintea, nu îndrăzneam să ne odihnim sau să dormim până când erau risipiți prin conștiința acceptării noastre de către Domnul. – Life Sketches of James White and Ellen G. White (1880), 188, 189.” Arthur White, The Ellen White Biography, volumul 1, 51, 52.

Back to Articles