Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Twelve

Cartea lui Daniel - Numărul o sută doisprezece

Unveiling the Prophetic Symbolism of Ishmael: From Archer to Sealer of the 144,000

Dezvăluirea simbolismului profetic al lui Ismael: De la arcaș la pecetluitor al celor 144.000

Author

Jeff Pippenger

Published

March 2, 2024

Formats

PDF
Word

> And God was with the lad; and he grew, and dwelt in the wilderness, and became an archer. Genesis 21:20.

> Și Dumnezeu a fost cu copilul; el a crescut, a locuit în pustie și a ajuns arcaș. Geneza 21:20.

Ishmael became an archer, which is a symbol of warfare, and a symbol of the executive judgment which is brought against Rome.

Ismael a devenit arcaș, care este un simbol al războiului și un simbol al judecății executorii aduse împotriva Romei.

> The voice of them that flee and escape out of the land of Babylon, to declare in Zion the vengeance of the Lord our God, the vengeance of his temple. Call together the archers against Babylon: all ye that bend the bow, camp against it round about; let none thereof escape: recompense her according to her work; according to all that she hath done, do unto her: for she hath been proud against the Lord, against the Holy One of Israel. Jeremiah 50:28, 29.

> Glasul celor ce fug și scapă din țara Babilonului, ca să vestească în Sion răzbunarea Domnului Dumnezeului nostru, răzbunarea pentru Templul Său. Strângeți laolaltă arcașii împotriva Babilonului: toți cei ce încordați arcul, tăbărâți împotriva ei de jur împrejur; să nu scape nimeni din ea: răsplătiți-i după fapta ei; după tot ce a făcut, faceți-i întocmai; căci s-a semețit împotriva Domnului, împotriva Sfântului lui Israel. Ieremia 50:28, 29.

The archers recompense Babylon according to her work, and that recompense begins at the soon-coming Sunday law, with the second voice of Revelation chapter eighteen, when the progressive executive judgment of Babylon begins.

Arcașii răsplătesc Babilonului după faptele ei, iar acea răsplătire începe la legea duminicală care urmează curând, odată cu a doua voce a capitolului optsprezece din Apocalipsă, când începe judecata executivă progresivă a Babilonului.

> And I heard another voice from heaven, saying, Come out of her, my people, that ye be not partakers of her sins, and that ye receive not of her plagues. For her sins have reached unto heaven, and God hath remembered her iniquities. Reward her even as she rewarded you, and double unto her double according to her works: in the cup which she hath filled fill to her double. How much she hath glorified herself, and lived deliciously, so much torment and sorrow give her: for she saith in her heart, I sit a queen, and am no widow, and shall see no sorrow. Revelation 18:4–7.

> Și am auzit un alt glas din cer, zicând: Ieșiți din ea, poporul Meu, ca să nu vă faceți părtași la păcatele ei și să nu primiți din urgiile ei. Căci păcatele ei au ajuns până la cer, și Dumnezeu Și-a adus aminte de nelegiuirile ei. Răsplătiți-i întocmai cum v-a răsplătit ea și întoarceți-i îndoit după faptele ei; în potirul pe care l-a umplut, umpleți-i îndoit. Pe cât s-a slăvit pe sine și a trăit în desfătare, pe atât dați-i chin și tânguire; căci zice în inima ei: Șed ca împărăteasă, nu sunt văduvă și nu voi vedea nicidecum tânguire. Apocalipsa 18:4-7.

Ishmael and his mother Hagar had been restrained from inheriting the right of the first born, and were cast out. Thus, jealousy became the prophetic motivation of Islam, and warfare their prophetic occupation. The first mention includes the restraint imposed upon Ishmael and his mother by Sarah, and their “restraint” became a primary prophetic characteristic of Islam throughout God’s Word, and history. Ishmael’s descendants were to be wild men, whose hand was against every man, and their wild attribute is represented by the wild Arabian ass, of the horse family. Thus, the Islamic warfare of the first and second woes, is represented as warriors riding upon angry horses.

Ismael și mama lui, Agar, au fost înlăturați de la moștenirea dreptului întâiului-născut și au fost alungați. Astfel, gelozia a devenit motivația profetică a Islamului, iar războiul, ocupația profetică a acestuia. Prima mențiune cuprinde înlăturarea impusă lui Ismael și mamei lui de către Sara, iar „înlăturarea” lor a devenit o caracteristică profetică principală a Islamului de-a lungul Cuvântului lui Dumnezeu și al istoriei. Descendenții lui Ismael aveau să fie oameni sălbatici, a căror mână va fi împotriva fiecărui om, iar trăsătura lor sălbatică este reprezentată de măgarul sălbatic arab, din familia cabalinelor. Astfel, războiul islamic al întâiului și al celui de-al doilea „vai” este reprezentat prin războinici călărind pe cai mânioși.

Islam is the message of the latter rain, and it is only fitting that the three woes represent three specific prophetic lines, for the methodology of the latter rain is “line upon line.” When the prophetic characteristics of the first two lines are brought together, they establish the line of the third woe. All three prophetic lines illustrate the period of the sealing of the one hundred and forty-four thousand. Those three lines represent the period of the pouring out of the latter rain, for the latter rain began to sprinkle when the third Woe arrived on September 11, 2001.

Islamul este solia ploii târzii, și este potrivit ca cele trei vaiuri să reprezinte trei linii profetice specifice, căci metodologia ploii târzii este "rând peste rând". Când caracteristicile profetice ale primelor două linii sunt aduse împreună, ele stabilesc linia celui de-al treilea vai. Toate cele trei linii profetice ilustrează perioada pecetluirii celor o sută patruzeci și patru de mii. Aceste trei linii reprezintă perioada revărsării ploii târzii, căci ploaia târzie a început să picure când a sosit al treilea Vai, la 11 septembrie 2001.

> “The latter rain is to fall upon the people of God. A mighty angel is to come down from heaven, and the whole earth is to be lighted with his glory.” Review and Herald, April 21, 1891.

> "Ploaia târzie va cădea asupra poporului lui Dumnezeu. Un înger puternic va coborî din cer, iar întregul pământ va fi luminat de slava lui." Review and Herald, 21 aprilie 1891.

The period of the sealing was also represented by the period that began on August 11, 1840 and ended with the arrival of the third angel on October 22, 1844. That period of time was also represented in Habakkuk chapter two. The Millerite history fulfilled Habakkuk chapter two, and in so doing it began when the angel descended on August 11, 1840, and it ended when the third angel arrived on October 22, 1844.

Perioada pecetluirii a fost, de asemenea, reprezentată de intervalul care a început la 11 august 1840 și s-a încheiat odată cu sosirea celui de-al treilea înger la 22 octombrie 1844. Acel interval de timp a fost, de asemenea, reprezentat în capitolul doi din Habacuc. Istoria millerită a împlinit capitolul doi din Habacuc și, în acest fel, ea a început când îngerul a coborât la 11 august 1840 și s-a încheiat când al treilea înger a sosit la 22 octombrie 1844.

Habakkuk chapter two identifies that at the end of the vision, the vision would “speak.” In verse three of Revelation chapter ten, the angel cried (spoke) with a loud voice, and on October 22, 1844 the same angel swore (spoke) that “time should be no longer.” Habakkuk’s watchman in verse one of chapter two, is located at August 11, 1840, for it is then that the watchmen lift up their voices.

Capitolul doi din Habacuc indică faptul că, la sfârșitul vedeniei, vedenia va "vorbi". În versetul trei al capitolului zece din Apocalipsa, îngerul a strigat (a vorbit) cu glas tare, iar la 22 octombrie 1844 același înger a jurat (a vorbit) că "nu va mai fi timp". Străjerul lui Habacuc din versetul unu al capitolului doi este plasat la 11 august 1840, căci atunci străjerii își înalță glasurile.

In the rebellion of 1888, which Sister White identifies as representing the angel of Revelation eighteen that was to lighten the earth with His glory, the watchmen (Jones and Waggoner) lifted up their “voices” as a trumpet, to show God’s people their transgressions, for their message was the message to Laodicea. On September 11, 2001, which was typified by the history of 1888, the Lord led His last day people back to Jeremiah’s old paths, where the watchmen were not hearkened to. The descent of the angel marks the prophetic arrival of the watchmen.

În răzvrătirea din 1888, pe care Sora White o identifică drept reprezentând îngerul din Apocalipsa optsprezece, care avea să lumineze pământul cu slava Sa, străjerii (Jones și Waggoner) și-au înălțat „glasurile” ca o trâmbiță, ca să arate poporului lui Dumnezeu fărădelegile sale, căci solia lor era solia către Laodicea. La 11 septembrie 2001, tipificat de istoria din 1888, Domnul Și-a călăuzit poporul Său din timpul sfârșitului înapoi la cărările cele vechi ale lui Ieremia, unde străjerilor nu li s-a dat ascultare. Pogorârea îngerului marchează sosirea profetică a străjerilor.

The “voice” that arrived on August 11, 1840, was delivered through the watchmen, and Jeremiah was told that if he would return to his faith and trust in God after his disappointment that he would become God’s mouth. When the vision that had tarried finally arrived on October 22, 1844, it “spoke.” The period of Habakkuk chapter two, which was fulfilled in Millerite history, illustrates the period of the sealing of the one hundred and forty-four thousand.

„Glasul” care a sosit la 11 august 1840 a fost transmis prin străjeri, iar lui Ieremia i s-a spus că, dacă, după dezamăgirea sa, se va întoarce la credința și încrederea în Dumnezeu, va deveni gura lui Dumnezeu. Când vedenia care întârziase a sosit în cele din urmă la 22 octombrie 1844, ea a „vorbit”. Perioada capitolului al doilea din Habacuc, care a fost împlinită în istoria millerită, ilustrează perioada pecetluirii celor o sută patruzeci și patru de mii.

It is essential, to recognize that August 11, 1840 through to October 22, 1844, illustrates the sealing of the one hundred and forty-four thousand, which is the period where the latter rain is poured out. It is essential for the latter rain message is to be identified by the methodology of “line upon line.” The special period which is the sealing of the one hundred and forty-four thousand is repeatedly represented in the prophetic lines, and this is so in Habakkuk two, which Sister White directly identifies as being fulfilled in Millerite history. She also repeatedly teaches that Millerite history is repeated in the history of the one hundred and forty-four thousand.

Este esențial să se recunoască faptul că perioada dintre 11 august 1840 și 22 octombrie 1844 ilustrează pecetluirea celor o sută patruzeci și patru de mii, care este perioada în care ploaia târzie este revărsată. Este esențial ca solia ploii târzii să fie identificată prin metodologia „linie după linie”. Perioada specială care este pecetluirea celor o sută patruzeci și patru de mii este reprezentată în mod repetat în liniile profetice, iar așa este și în Habacuc, capitolul doi, pe care Sora White îl identifică în mod direct ca fiind împlinit în istoria milerită. Ea învață, de asemenea, în mod repetat, că istoria milerită se repetă în istoria celor o sută patruzeci și patru de mii.

> “Interwoven with prophecies which they had regarded as applying to the time of the second advent was instruction specially adapted to their state of uncertainty and suspense, and encouraging them to wait patiently in the faith that what was now dark to their understanding would in due time be made plain.

> Întrețesută cu profețiile pe care le consideraseră ca fiind referitoare la timpul celei de-a doua veniri era o învățătură în mod special adaptată stării lor de incertitudine și de așteptare încordată, care îi încuraja să aștepte cu răbdare, în credința că ceea ce era acum întunecat pentru înțelegerea lor avea să fie, la vremea cuvenită, făcut limpede.

> “Among these prophecies was that of Habakkuk 2:1–4: ‘I will stand upon my watch, and set me upon the tower, and will watch to see what He will say unto me, and what I shall answer when I am reproved. And the Lord answered me, and said, Write the vision, and make it plain upon tables, that he may run that readeth it. For the vision is yet for an appointed time, but at the end it shall speak, and not lie: though it tarry, wait for it; because it will surely come, it will not tarry. Behold, his soul which is lifted up is not upright in him: but the just shall live by his faith.’

> Între aceste proorocii se număra și cea din Habacuc 2:1-4: "Mă voi posta la straja mea, mă voi sui pe turn și voi veghea să văd ce Îmi va spune El și ce voi răspunde când voi fi mustrat. Și Domnul mi-a răspuns și a zis: Scrie vedenia și fă-o deslușit pe tăblițe, ca să alerge cel ce o citește. Căci vedenia este încă pentru un timp hotărât, dar la sfârșit va vorbi și nu va minți; chiar dacă zăbovește, așteapt-o, fiindcă va veni negreșit, nu va întârzia. Iată, i se îngâmfă sufletul: nu este drept în el; dar cel drept va trăi prin credința lui."

> “As early as 1842 the direction given in this prophecy to ‘write the vision, and make it plain upon tables, that he may run that readeth it,’ had suggested to Charles Fitch the preparation of a prophetic chart to illustrate the visions of Daniel and the Revelation. The publication of this chart was regarded as a fulfillment of the command given by Habakkuk. No one, however, then noticed that an apparent delay in the accomplishment of the vision—a tarrying time—is presented in the same prophecy. After the disappointment, this scripture appeared very significant: ‘The vision is yet for an appointed time, but at the end it shall speak, and not lie: though it tarry, wait for it; because it will surely come, it will not tarry. . . . The just shall live by his faith.’

> Încă din 1842, îndrumarea dată în această profeție — «scrie vedenia și fă-o lămurită pe tăblițe, ca să alerge cel ce o citește» — îi sugerase lui Charles Fitch întocmirea unei diagrame profetice pentru a ilustra viziunile din Daniel și din Apocalipsa. Publicarea acestei diagrame a fost privită ca o împlinire a poruncii date de Habacuc. Totuși, nimeni nu a observat atunci că în aceeași profeție este prezentată o întârziere aparentă în împlinirea vedeniei — un timp de zăbovire. După dezamăgire, acest text din Scriptură a părut deosebit de semnificativ: «Vedenia este încă pentru un timp hotărât, dar la sfârșit ea va vorbi și nu va minți; chiar dacă zăbovește, așteapt-o, pentru că va veni cu siguranță, nu va întârzia. ... Cel drept va trăi prin credința lui.»

> “A portion of Ezekiel’s prophecy also was a source of strength and comfort to believers: ‘The word of the Lord came unto me, saying, Son of man, what is that proverb that ye have in the land of Israel, saying, The days are prolonged, and every vision faileth? Tell them therefore, Thus saith the Lord God. . . . The days are at hand, and the effect of every vision. . . . I will speak, and the word that I shall speak shall come to pass; it shall be no more prolonged.’ ‘They of the house of Israel say, The vision that he seeth is for many days to come, and he prophesieth of the times that are far off. Therefore say unto them, Thus saith the Lord God; There shall none of My words be prolonged any more, but the word which I have spoken shall be done.’ Ezekiel 12:21–25, 27, 28.” The Great Controversy, 391–393.

> O parte din profeția lui Ezechiel a fost, de asemenea, o sursă de tărie și mângâiere pentru credincioși: "Cuvântul Domnului a venit la mine, zicând: Fiul omului, ce este acea zicătoare pe care o aveți în țara lui Israel, care zice: Zilele se lungesc și orice vedenie dă greș? De aceea, spune-le: Așa zice Domnul Dumnezeu... Zilele sunt aproape și împlinirea fiecărei vedenii... Eu voi vorbi, iar cuvântul pe care îl voi rosti se va împlini; nu va mai fi amânat." "Cei din casa lui Israel zic: Vedenia pe care o vede el este pentru multe zile de acum înainte și el prorocește despre vremuri îndepărtate. De aceea, spune-le: Așa zice Domnul Dumnezeu: Niciunul dintre cuvintele Mele nu va mai fi amânat, ci cuvântul pe care l-am rostit se va împlini." Ezechiel 12:21-25, 27, 28. Marea controversă, 391-393.

The Millerites not only saw themselves fulfilling the parable of the ten virgins, and Habakkuk chapter two, but they were also led to see that the history where they were fulfilling these prophecies, was also Ezekiel’s identification of that very same history, where “the effect of every vision,” was to be fulfilled. The line of history that represents the sealing of the one hundred and forty-four thousand is where the effect of every vision is fulfilled!

Milleriții nu doar că se vedeau împlinind pilda celor zece fecioare și capitolul doi din Habacuc, ci au fost de asemenea conduși să vadă că perioada istorică în care împlineau aceste profeții era, de asemenea, identificată de Ezechiel drept aceeași istorie, acolo unde „efectul fiecărei vedenii” trebuia să se împlinească. Linia istorică ce reprezintă pecetluirea celor o sută patruzeci și patru de mii este aceea în care se împlinește efectul fiecărei vedenii!

The lines which represent the period of the latter rain and the sealing of the one hundred and forty-four thousand are brought together to establish that prophetic history invariably possess the signature of Alpha and Omega.

Liniile care reprezintă perioada ploii târzii și pecetluirea celor o sută patruzeci și patru de mii sunt reunite pentru a stabili că istoria profetică poartă în mod invariabil semnătura lui Alfa și Omega.

Millerite history begins with the voice of the angel of Revelation ten, and ends with the same voice. September 11, 2001 begins with the first voice of Revelation chapter eighteen, and ends with the second voice of Revelation chapter eighteen. Habakkuk chapter two, begins with the voice of the watchmen, and ends with the voice of Jeremiah’s watchman. The first woe begins with Mohammed, and ends with Mohammed II. The second woe begins with the release of the four angels of Islam and ends with the restraint of Islam.

Istoria millerită începe cu glasul îngerului din Apocalipsa, capitolul zece, și se încheie cu același glas. 11 septembrie 2001 începe cu primul glas din Apocalipsa, capitolul optsprezece, și se încheie cu al doilea glas din Apocalipsa, capitolul optsprezece. Habacuc, capitolul doi, începe cu glasul străjerilor și se încheie cu glasul străjerului lui Ieremia. Vaiul întâi începe cu Mahomed și se încheie cu Mahomed al II-lea. Vaiul al doilea începe cu dezlegarea celor patru îngeri ai Islamului și se încheie cu înfrânarea Islamului.

The methodology that is the latter rain is Isaiah’s “line upon line” methodology, and the lines that are brought together to identify and establish the message of the latter rain invariably contain the signature of Alpha and Omega. The first woe of Revelation chapter nine, begins with Mohammed and ends with Mohammed II. The period is divided into two types of warfare, the first being disorganized attacks upon Rome that began in earnest with Abubakar, and then a period of one hundred and fifty years where the first organized warfare of Islam was accomplished.

Metodologia care constituie ploaia târzie este metodologia „linie peste linie” a lui Isaia, iar liniile care sunt aduse laolaltă pentru a identifica și a stabili mesajul ploii târzii conțin invariabil semnătura lui Alfa și Omega. Întâiul „vai” din capitolul al nouălea al Apocalipsei începe cu Mahomed și se încheie cu Mahomed al II-lea. Perioada este împărțită în două tipuri de război: primul constă în atacuri dezorganizate împotriva Romei, care au început în mod hotărât odată cu Abubakar, urmat de o perioadă de o sută cincizeci de ani în care a avut loc primul război organizat al Islamului.

The one hundred and fifty years is represented by the time prophecy of “five months”. The second woe also possesses a time prophecy which is three hundred and ninety-one years and fifteen days. Therefore, since the prophetic structure of the first and second woes identify the ending with the beginning, it contains a division between the sealing, and a specific period of time, The sealing process is represented at the beginning of the history of the first woe, and it is represented at the ending of the second woe.

Perioada de o sută cincizeci de ani este reprezentată de profeția de timp a «celor cinci luni». Al doilea «vai» posedă, de asemenea, o profeție de timp, care este de trei sute nouăzeci și unu de ani și cincisprezece zile. Așadar, întrucât structura profetică a primului și a celui de-al doilea «vai» identifică sfârșitul cu începutul, ea conține o delimitare între pecetluire și un interval de timp specific. Procesul pecetluirii este reprezentat la începutul istoriei primului «vai», și este reprezentat la sfârșitul celui de-al doilea «vai».

What follows the sealing of verse four, in the first woe, is the “five months” (one hundred and fifty years). The five months is identified twice, once in verse five and again in verse ten. What precedes the sealing process of August 11, 1840 to October 22, 1844 in the second woe is the prophecy of the “hour, day, month, and year” (three hundred and ninety-one years and fifteen days), of verse fifteen. Together in one continuous line the fifth and sixth trumpets begin and end with an illustration of the sealing process.

Ceea ce urmează după pecetluirea din versetul patru, în cel dintâi vai, este perioada de «cinci luni» (o sută cincizeci de ani). Perioada de cinci luni este menționată de două ori, o dată în versetul cinci și din nou în versetul zece. Ceea ce precede procesul de pecetluire din 11 august 1840 până la 22 octombrie 1844, în al doilea vai, este profeția «ceasului, zilei, lunii și anului» (trei sute nouăzeci și unu de ani și cincisprezece zile), din versetul cincisprezece. Împreună, pe o singură linie continuă, a cincea și a șasea trâmbiță încep și se încheie cu o ilustrare a procesului de pecetluire.

As two lines, applied “line upon line” they identify a beginning and ending marked by Mohammed the first and Mohammed the second. “Line upon line,” they identify two distinct periods in each line, that is produced by each line possessing a time prophecy. In the history of the first woe, Islam was to “hurt” Rome, and in the second woe, it was to “kill” Rome. The first woe was a warfare of spears, swords and arrows, and the second woe introduced gunpowder as the weaponry.

Ca două linii, aplicate "linie peste linie", ele identifică un început și un sfârșit marcate de Mahomed întâiul și Mahomed al doilea. "Linie peste linie", ele identifică două perioade distincte în fiecare linie, ceea ce este determinat de faptul că fiecare linie posedă o profeție de timp. În istoria vaiului întâi, Islamul avea să "rănească" Roma, iar în vaiul al doilea, avea să "ucidă" Roma. Primul vai a fost un război purtat cu sulițe, săbii și săgeți, iar al doilea vai a introdus praful de pușcă ca armament.

> “VERSE 10. And they had tails like unto scorpions, and there were stings in their tails: and their power was to hurt men five months. 11. And they had a king over them, which is the angel of the bottomless pit, whose name in the Hebrew tongue is Abaddon, but in the Greek tongue hath his name Apollyon.

> VERSETUL 10. Și aveau cozi asemenea scorpionilor, iar în cozile lor se aflau ace; puterea lor era aceea de a vătăma pe oameni cinci luni. 11. Și aveau un împărat peste ei, care este îngerul adâncului fără fund; numele lui, în limba ebraică, este Abadon, iar în limba greacă numele lui este Apolion.

> “Thus far, Keith has furnished us with illustrations of the sounding of the first five trumpets. But we must now take leave of him, and proceed to the application of the new feature of the prophecy here introduced; namely, the prophetic periods.

> Până aici, Keith ne-a furnizat ilustrații ale sunării primelor cinci trâmbițe. Dar acum trebuie să ne luăm rămas-bun de la el și să procedăm la aplicarea noii trăsături a profeției, introdusă aici; anume, perioadele profetice.

> “Their Power Was to Hurt Men Five Months.—1. The question arises, What men were they to hurt five months?—Undoubtedly the same they were afterward to slay (see verse 15); ‘The third part of men,’ or third of the Roman empire,—the Greek division of it.

> Puterea lor era aceea de a-i vătăma pe oameni timp de cinci luni. — 1. Se pune întrebarea: Pe ce oameni aveau să-i vatăme timp de cinci luni? — Fără îndoială, pe aceiași pe care aveau apoi să-i ucidă (vezi versetul 15); „a treia parte a oamenilor”, sau a treia parte a Imperiului Roman — diviziunea greacă a acestuia.

> “2. When were they to begin their work of torment? The 11th verse answers the question.

> 2. Când aveau să-și înceapă lucrarea de chinuire? Versetul 11 răspunde la întrebare.

> “(1) ‘They had a king over them.’ From the death of Mohammed until near the close of the thirteenth century, the Mohammedans were divided into various factions under several leaders, with no general civil government extending over them all. Near the close of the thirteenth century, Othman founded a government which has since been known as the Ottoman government, or empire, which grew until it extended over all the principal Mohammedan tribes, consolidating them into one grand monarchy.

> (1) 'Ei aveau un împărat peste ei.' De la moartea lui Mahomed până aproape de sfârșitul secolului al treisprezecelea, mahomedanii au fost divizați în diverse facțiuni, sub mai mulți conducători, fără niciun guvern civil general care să se extindă asupra tuturor. Spre sfârșitul secolului al treisprezecelea, Othman a întemeiat un guvern care de atunci a fost cunoscut ca guvernul otoman, sau Imperiul Otoman, care a crescut până când s-a extins peste toate principalele seminții mahomedane, consolidându-le într-o singură mare monarhie.

> “(2) The character of the king. ‘Which is the angel of the bottomless pit.’ An angel signifies a messenger, a minister, either good or bad, and not always a spiritual being. ‘The angel of the bottomless pit,’ or chief minister of the religion which came from thence when it was opened. That religion is Mohammedanism, and the sultan is its chief minister. ‘The Sultan, or grand Seignior, as he is indifferently called, is also Supreme Caliph, or high priest, uniting in his person the highest spiritual dignity with the supreme secular authority.’—World As It Is, p.361.

> (2) Caracterul regelui. „Care este îngerul adâncului fără fund.” Un înger semnifică un mesager, un slujitor, fie bun, fie rău, și nu întotdeauna o ființă spirituală. „Îngerul adâncului fără fund”, sau dregătorul principal al religiei care a ieșit de acolo când a fost deschis adâncul. Acea religie este mahomedanismul, iar sultanul este dregătorul ei principal. „Sultanul, sau Marele Seignior, cum i se spune fără deosebire, este de asemenea Califul Suprem, sau mare preot, unind în persoana sa cea mai înaltă demnitate spirituală cu autoritatea seculară supremă.”-World As It Is, p.361.

> “(3) His name. In Hebrew, ‘Abaddon,’ the destroyer; in Greek, ‘Apollyon,’ one that exterminates, or destroys. Having two different names in two languages, it is evident that the character, rather than the name of the power, is intended to be represented. If so, as expressed in both languages, he is a destroyer. Such has always been the character of the Ottoman government.

> (3) Numele lui. În ebraică, „Abaddon”, nimicitorul; în greacă, „Apollyon”, cel ce extermină sau nimicește. Având două nume diferite în două limbi, este evident că se intenționează reprezentarea caracterului, mai curând decât a denumirii puterii. Dacă este așa, așa cum este exprimat în ambele limbi, el este un nimicitor. Acesta a fost dintotdeauna caracterul guvernului otoman.

> “But when did Othman make his first assault on the Greek empire?—According to Gibbon, Decline and Fall, etc., ‘Othman first entered the territory of Nicomedia on the 27th day of July, 1299.’

> Dar când a întreprins Othman primul său asalt asupra Imperiului Grec? — Potrivit lui Gibbon, Decline and Fall, etc., „Othman a pătruns pentru prima dată pe teritoriul Nicomediei în ziua de 27 iulie 1299.”

> “The calculations of some writers have gone upon the supposition that the period should begin with the foundation of the Ottoman empire; but this is evidently an error; for they were not only to have a king over them, but were to torment men five months. But the period of torment could not begin before the first attack of the tormentors, which was, as above stated, July 27, 1299.

> Calculele unor autori s-au întemeiat pe presupunerea că perioada ar trebui să înceapă odată cu întemeierea Imperiului Otoman; însă aceasta este în mod evident o eroare; căci nu numai că aveau să aibă un împărat peste ei, ci aveau să-i chinuiască pe oameni timp de cinci luni. Dar perioada de chin nu putea începe înainte de primul atac al chinuitorilor, care a avut loc, după cum s-a arătat mai sus, la 27 iulie 1299.

> “The calculation which follows, founded on this starting-point, was made and published in a work entitled, Christ’s Second Coming, etc., by J. Litch, in 1838.

> Calculul care urmează, întemeiat pe acest punct de plecare, a fost întocmit și publicat într-o lucrare intitulată Christ's Second Coming, etc., de J. Litch, în 1838.

> “‘And their power was to hurt men five months.’ Thus far their commission extended, to torment by constant depredations, but not politically to kill them. ‘Five months,’ thirty days to a month, give us one hundred and fifty days; and these days, being symbolic, signify one hundred and fifty years. Commencing July 27, 1299, the one hundred and fifty years reach to 1449. During that whole period the Turks were engaged in an almost perpetual warfare with the Greek empire, but yet without conquering it. They seized upon and held several of the Greek provinces, but still Greek independence was maintained in Constantinople. But in 1449, the termination of the one hundred and fifty years, a change came, the history of which will be found under the succeeding trumpet.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 505–507.

> „«Și puterea lor era să-i vatăme pe oameni cinci luni.» Până aici se întindea însărcinarea lor, de a-i chinui prin prădăciuni necontenite, dar nu, din punct de vedere politic, de a-i ucide. «Cinci luni», socotind treizeci de zile pe lună, ne dau o sută cincizeci de zile; iar aceste zile, fiind simbolice, semnifică o sută cincizeci de ani. Începând cu 27 iulie 1299, cei o sută cincizeci de ani ajung până în 1449. În tot acel răstimp, turcii au purtat un război aproape neîntrerupt cu imperiul grec, însă fără a-l cuceri. Au pus stăpânire pe mai multe provincii grecești și le-au stăpânit, dar independența greacă s-a menținut la Constantinopol. Însă în 1449, la încheierea celor o sută cincizeci de ani, a intervenit o schimbare, al cărei istoric va fi găsit sub trâmbița următoare.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 505-507.

Uriah Smith is citing Josiah Litch’s calculation of the one hundred and fifty years, which when concluded, represents a starting point for the three hundred and ninety-one year and fifteen-day prophecy in the next Trumpet. Commenting on Litch’s prediction concerning these two connected time prophecies Sister White recorded:

Uriah Smith citează calculul lui Josiah Litch privitor la cei o sută cincizeci de ani, care, odată încheiați, reprezintă un punct de plecare pentru profeția de trei sute nouăzeci și unu de ani și cincisprezece zile din următoarea Trâmbiță. Comentând asupra predicției lui Litch cu privire la aceste două profeții de timp conexe, Sora White a consemnat:

> “In the year 1840 another remarkable fulfillment of prophecy excited widespread interest. two years before, Josiah Litch, one of the leading ministers preaching the second advent, published an exposition of Revelation 9, predicting the fall of the Ottoman Empire. According to his calculations, this power was to be overthrown . . . on the 11th of August, 1840, when the Ottoman power in Constantinople may be expected to be broken. And this, I believe, will be found to be the case.’

> "În anul 1840, o altă remarcabilă împlinire a profeției a stârnit un interes pe scară largă. Cu doi ani înainte, Josiah Litch, unul dintre predicatorii de frunte ai celei de-a doua veniri, a publicat o expunere asupra Apocalipsei 9, prezicând căderea Imperiului Otoman. Potrivit calculelor sale, această putere urma să fie răsturnată . . . la 11 august 1840, când era de așteptat ca puterea otomană în Constantinopol să fie frântă. Iar aceasta, cred eu, se va constata că așa este.'"

> “At the very time specified, Turkey, through her ambassadors, accepted the protection of the allied powers of Europe, and thus placed herself under the control of Christian nations. The event exactly fulfilled the prediction. When it became known, multitudes were convinced of the correctness of the principles of prophetic interpretation adopted by Miller and his associates, and a wonderful impetus was given to the advent movement. Men of learning and position united with Miller, both in preaching and in publishing his views, and from 1840 to 1844 the work rapidly extended.” The Great Controversy, 334, 335.

> Chiar la timpul hotărât, Turcia, prin ambasadorii săi, a acceptat protecția puterilor aliate ale Europei și astfel s-a plasat sub controlul națiunilor creștine. Evenimentul a împlinit întocmai prezicerea. Când acest lucru a devenit cunoscut, mulțimi au fost convinse de corectitudinea principiilor de interpretare profetică adoptate de Miller și asociații săi, iar mișcarea adventă a primit un avânt remarcabil. Bărbați învățați și de vază s-au unit cu Miller, atât în propovăduirea, cât și în publicarea vederilor sale, iar între 1840 și 1844 lucrarea s-a extins rapid. Tragedia veacurilor, 334, 335.

The first and second woes are connected by two interconnected time prophecies. The first woe, begins with an illustration of the sealing and the second woe, ends with the history of August 11, 1840 until the sounding of the seventh trumpet on October 22, 1844, which is also an illustration of the sealing. The beginning and ending bear the signature of Alpha and Omega, because, as with the history in which Christ confirmed the covenant for a week, the period is divided into two parts. The first period begins with the first Mohammed, and ends with the second Mohammed. The second period begins with “a voice from the four horns of the golden altar which is before God,” and it ends with the “voice” of Christ, swearing “by him that liveth for ever and ever, who created heaven, and the things that therein are, and the earth, and the things that therein are, and the sea, and the things which are therein, that there should be time no longer.”

Primul și al doilea vai sunt legate prin două profeții de timp interconectate. Primul vai începe cu o ilustrare a pecetluirii, iar al doilea vai se încheie cu istoria de la 11 august 1840 până la sunarea celei de-a șaptea trâmbițe la 22 octombrie 1844, care este, de asemenea, o ilustrare a pecetluirii. Începutul și sfârșitul poartă semnătura lui Alfa și Omega, deoarece, ca și în istoria în care Hristos a confirmat legământul pentru o săptămână, perioada este împărțită în două părți. Prima perioadă începe cu primul Mahomed și se încheie cu al doilea Mahomed. A doua perioadă începe cu „un glas de la cele patru coarne ale altarului de aur care este înaintea lui Dumnezeu” și se încheie cu „glasul” lui Hristos, jurând „pe Cel ce trăiește în vecii vecilor, care a creat cerul și cele ce sunt în el, și pământul și cele ce sunt pe el, și marea și cele ce sunt în ea, că nu va mai fi timp.”

We will continue this study in the next article.

Vom continua acest studiu în articolul următor.

> “Any question that Satan can arouse in the mind to create doubt in regard to the grand history of the past travels of the people of God will please his satanic majesty and is an offense to God. The tidings of the Lord’s soon coming in power and great glory to our world is truth, and in 1840 many voices were raised in its proclamation.” Manuscript Releases, volume 9, 134.

> Orice întrebare pe care Satana o poate stârni în minte, spre a crea îndoială cu privire la măreața istorie a peregrinărilor trecute ale poporului lui Dumnezeu, va fi pe placul măriei sale satanice și este o ofensă adusă lui Dumnezeu. Solia venirii iminente a Domnului în lumea noastră, cu putere și cu mare slavă, este adevăr, iar în 1840 multe glasuri s-au ridicat în proclamarea ei. Manuscript Releases, volumul 9, 134.

Back to Articles