Article

# The Book of Daniel - Number Sixty

Cartea lui Daniel - Numărul Șaizeci

Daniel’s Prayer and the Secret of the Eighth Kingdom: A Last Days Revelation

Rugăciunea lui Daniel și secretul celei de-a opta împărății: o revelație a vremurilor de pe urmă

Author

Jeff Pippenger

Published

January 24, 2024

Formats

PDF
Word

In chapters seventeen and eighteen of Revelation an angel brings the vision of the judgment of the papacy to John. In the breakdown of her ultimate judgment the kingdoms of Bible prophecy are represented.

În capitolele șaptesprezece și optsprezece ale Apocalipsei, un înger îi aduce lui Ioan vedenia judecății papalității. În expunerea judecății ei ultime sunt reprezentate împărățiile profeției biblice.

> And here is the mind which hath wisdom. The seven heads are seven mountains, on which the woman sitteth. And there are seven kings: five are fallen, and one is, and the other is not yet come; and when he cometh, he must continue a short space. And the beast that was, and is not, even he is the eighth, and is of the seven, and goeth into perdition. Revelation 17:9–11.

> Și iată mintea care are înțelepciune. Cele șapte capete sunt șapte munți, pe care șade femeia. Și sunt șapte împărați: cinci au căzut, unul este, iar celălalt încă nu a venit; și, când va veni, trebuie să rămână puțină vreme. Și fiara, care era și nu este, ea însăși este a opta; și este dintre cei șapte și se duce în pierzare. Apocalipsa 17:9-11.

John had been spiritually conveyed to 1798, where he is instructed that the seven heads on the beast that carried the papal woman were seven kings. A king is a kingdom, and a kingdom is also a head in Bible prophecy. In 1798, five kingdoms had fallen and one was then ruling. A seventh kingdom was yet future, and it was represented by ten kings. Then John was informed that the eighth kingdom was the papal beast, that was of the seven. The papacy was the fifth kingdom, and it had received a deadly wound, so that when its deadly wound is healed, it then becomes the eighth head that is of the seven.

Ioan fusese strămutat în chip spiritual la anul 1798, unde i s-a spus că cele șapte capete ale fiarei care o purta pe femeia papală erau șapte împărați. Un împărat este o împărăție, iar o împărăție este, de asemenea, un cap în profeția biblică. În 1798, cinci împărății căzuseră și una domnea atunci. O a șaptea împărăție era încă viitoare și era reprezentată de zece împărați. Apoi i s-a făcut cunoscut lui Ioan că a opta împărăție era fiara papală, care era dintre cele șapte. Papalitatea era a cincea împărăție și primise o rană de moarte, astfel încât, când rana ei de moarte va fi vindecată, atunci ea devine al optulea cap, care este dintre cele șapte.

In Daniel two the first four kingdoms are Babylon, Medo-Persia, Greece and Rome. Those four literal kingdoms also represent four spiritual kingdoms, and together they identify the eight kings, or heads of Revelation seventeen, for Jesus always illustrates the end of a thing with the beginning of a thing. Daniel chapter two, is the first mention of the kingdoms of Bible prophecy, and Revelation seventeen is the last, so they must agree, for God never changes.

În Daniel, capitolul doi, primele patru împărății sunt Babilonul, Medo-Persia, Grecia și Roma. Aceste patru împărății literale reprezintă, de asemenea, patru împărății spirituale și, împreună, ele îi identifică pe cei opt regi, sau capetele din Apocalipsa șaptesprezece, căci Isus ilustrează întotdeauna sfârșitul unui lucru prin începutul lui. Capitolul doi din Daniel este prima mențiune a împărățiilor din profeția biblică, iar Apocalipsa șaptesprezece este ultima mențiune; prin urmare, ele trebuie să fie în armonie, căci Dumnezeu nu Se schimbă niciodată.

The fifth kingdom that had fallen in 1798, was spiritual Babylon, the papacy. The sixth kingdom that was in power in 1798, was the two-horned kingdom that had been typified by the two-horned kingdom of the Medes and Persians. The seventh kingdom, which consists of ten kings, who in 1798 had not yet come, is the one-world government, that had been typified by Greece, the one-world government of Alexander the Great. The eighth head, who was of the seven was the fifth kingdom that had a deadly wound, yet lived again when the deadly wound was healed.

Cea de-a cincea împărăție, care căzuse în 1798, era Babilonul spiritual, papalitatea. Cea de-a șasea împărăție, care era la putere în 1798, era împărăția cu două coarne, prefigurată de împărăția cu două coarne a Mezilor și Perșilor. Cea de-a șaptea împărăție, alcătuită din zece regi, care în 1798 încă nu veniseră, este guvernarea mondială unică, prefigurată de Grecia, guvernarea mondială unică a lui Alexandru cel Mare. Al optulea cap, care era dintre cei șapte, era cea de-a cincea împărăție, care avusese o rană de moarte, dar a revenit la viață când rana de moarte a fost vindecată.

The judgment of the great whore occurs in the “hour” of the Sunday law crisis, that is a period of time beginning with the Sunday law in the United States and continuing through history until human probation closes. In that “hour,” which in Daniel is identified as “the days of these kings”, God will set up His kingdom. In that “hour” the latter rain is being poured out.

Judecata marii desfrânate are loc în „ceasul” crizei legii duminicale, adică o perioadă de timp care începe cu legea duminicală din Statele Unite și continuă de-a lungul istoriei până la închiderea timpului de probă al omenirii. În acel „ceas”, care în Daniel este identificat ca „zilele acestor împărați”, Dumnezeu va ridica Împărăția Sa. În acel „ceas” ploaia târzie este revărsată.

> “The latter rain is coming on those that are pure—all then will receive it as formerly.

> Ploaia târzie vine peste cei curați — atunci toți o vor primi precum odinioară.

> “When the four angels let go, Christ will set up His kingdom. None receive the latter rain but those who are doing all they can.” Spalding and Magan, 3.

> Când cei patru îngeri vor da drumul, Hristos Își va întemeia Împărăția. Nimeni nu primește ploaia târzie decât cei care fac tot ce le stă în putere. Spalding and Magan, 3.

The outpouring of the latter rain is progressive, for it corresponds to the judgment, and judgment is progressive. The Millerites understood they were living at the feet of the image of Daniel chapter two. They believed that Rome was the final earthly kingdom, and they were right, but limited in their understanding.

Revărsarea ploii târzii este progresivă, căci ea corespunde judecății, iar judecata este progresivă. Milleriții au înțeles că trăiau la picioarele chipului din capitolul al doilea al cărții lui Daniel. Ei credeau că Roma era ultima împărăție pământească și aveau dreptate, dar înțelegerea lor era limitată.

The “days of these kings,” does occur in the history of the kingdom of Rome, but it is not the history of pagan or papal Rome, it is the history of modern Rome. The Millerites applied pagan and papal Rome as one kingdom, and in so doing they used a passage from the book of Ezekiel concerning the final king of Judah (Zedekiah), to uphold their understanding.

„Zilele acestor împărați” se regăsesc în istoria împărăției Romei, dar nu este vorba despre istoria Romei păgâne sau papale, ci despre istoria Romei moderne. Milleriții au considerat Roma păgână și Roma papală drept o singură împărăție și, procedând astfel, au folosit un pasaj din cartea lui Ezechiel referitor la ultimul împărat al lui Iuda (Zedechia) pentru a-și susține înțelegerea.

> And thou, profane wicked prince of Israel, whose day is come, when iniquity shall have an end, Thus saith the Lord God; Remove the diadem, and take off the crown: this shall not be the same: exalt him that is low, and abase him that is high. I will overturn, overturn, overturn, it: and it shall be no more, until he come whose right it is; and I will give it him. Ezekiel 21:25–27.

> Iar tu, prinţ profan şi nelegiuit al lui Israel, a cărui zi a sosit, ziua când nelegiuirea îşi va avea sfârşitul, aşa zice Domnul Dumnezeu: Înlătură diadema şi scoate cununa; aceasta nu va mai fi la fel: înalţă pe cel smerit şi coboară pe cel înalt. O voi răsturna, răsturna, răsturna; şi nu va mai fi, până când va veni acela căruia i se cuvine dreptul; şi i-o voi da lui. Ezechiel 21:25-27.

From Zedekiah there would be three kingdoms that would be “overturned,” that would lead to Christ, whose “right it is,” to rule. Babylon, Medo-Persia and Greece would all be overthrown until the kingdom of Rome, and during the history of that fourth kingdom, Christ would come and set up a kingdom. He did that very thing.

De la Zedechia încoace, aveau să fie „răsturnate” trei împărății, care aveau să ducă la Hristos, Căruia „îi aparține dreptul” de a domni. Babilonul, Medo-Persia și Grecia aveau să fie toate răsturnate, până la împărăția Romei, iar în cursul istoriei acelei a patra împărății, Hristos avea să vină și să întemeieze o împărăție. Chiar aceasta a făcut.

> “Foremost among those who were rapidly leading the nation to ruin was Zedekiah their king. Forsaking utterly the counsels of the Lord as given through the prophets, forgetting the debt of gratitude he owed Nebuchadnezzar, violating his solemn oath of allegiance taken in the name of the Lord God of Israel, Judah’s king rebelled against the prophets, against his benefactor, and against his God. In the vanity of his own wisdom he turned for help to the ancient enemy of Israel’s prosperity, “sending his ambassadors into Egypt, that they might give him horses and much people.’

> În fruntea celor care duceau cu repeziciune națiunea la ruină se afla Zedechia, regele lor. Părăsind cu desăvârșire sfaturile Domnului, așa cum fuseseră date prin profeți, uitând datoria de recunoștință pe care i-o datora lui Nebucadnețar, călcând jurământul său solemn de credință, făcut în numele Domnului, Dumnezeului lui Israel, regele lui Iuda s-a răzvrătit împotriva profeților, împotriva binefăcătorului său și împotriva Dumnezeului său. În deșertăciunea propriei sale înțelepciuni, el a căutat ajutor la vechiul dușman al prosperității lui Israel, „trimițându-și solii în Egipt, ca să-i dea cai și mult popor”.

> “‘Shall he prosper?’ the Lord inquired concerning the one who had thus basely betrayed every sacred trust; ‘shall he escape that doeth such things? or shall he break the covenant, and be delivered? As I live, saith the Lord God, surely in the place where the king dwelleth that made him king, whose oath he despised, and whose covenant he brake, even with him in the midst of Babylon he shall die. Neither shall Pharaoh with his mighty army and great company make for him in the war: … seeing he despised the oath by breaking the covenant, when, lo, he had given his hand, and hath done all these things, he shall not escape.’ Ezekiel 17:15–18.

> „Va propăși el?” a întrebat Domnul cu privire la acela care astfel a trădat în chip josnic orice încredințare sfântă; „Va scăpa cel ce face astfel de lucruri? Sau va călca el legământul și va fi izbăvit? Viu sunt Eu, zice Domnul Dumnezeu, cu adevărat, în locul unde locuiește regele care l-a făcut rege, al cărui jurământ l-a disprețuit și al cărui legământ l-a călcat, chiar împreună cu el, în mijlocul Babilonului, va muri. Nici Faraon, cu puternica lui oștire și cu marea lui mulțime, nu-i va veni în ajutor în război: ... fiindcă, deși își dăduse mâna, a disprețuit jurământul, călcând legământul, și a făcut toate acestea, nu va scăpa.” Ezechiel 17:15-18.

> “To the ‘profane wicked prince’ had come the day of final reckoning. ‘Remove the diadem,’ the Lord decreed, ‘and take off the crown.’ Not until Christ Himself should set up His kingdom was Judah again to be permitted to have a king. ‘I will overturn, overturn, overturn, it,’ was the divine edict concerning the throne of the house of David; ‘and it shall be no more, until He come whose right it is; and I will give it Him.’ Ezekiel 21:25–27.” Prophets and Kings, 450, 451.

> „Pentru „prințul profan și nelegiuit” sosise ziua socotelii de pe urmă. „Înlătură diadema”, a poruncit Domnul, „și dă jos coroana.” Lui Iuda nu avea să i se mai îngăduie să aibă un rege, până când Hristos Însuși Își va întemeia Împărăția. „Îl voi răsturna, îl voi răsturna, îl voi răsturna”, acesta a fost edictul divin privitor la tronul casei lui David; „și nu va mai fi, până va veni Acela căruia i se cuvine dreptul; și i-l voi da.” Ezechiel 21:25-27.” Profeți și regi, 450, 451.

Miller was correct, but his understanding was limited, for the kingdom Christ set up when he walked among men, was not the final earthly kingdom. There was yet to be four kings after the kingdom of pagan Rome. Yet Christ did establish the kingdom of “grace” at the cross, but that kingdom was not set up in the days of the ten kings of Revelation seventeen, nor was it set up during the time of the latter rain. The kingdom which Christ establishes in the last days, is his kingdom of “glory.” Sister White speaks directly of both of these kingdoms.

Miller avea dreptate, dar înțelegerea lui era limitată, căci împărăția pe care Hristos a întemeiat-o când a umblat printre oameni nu era împărăția pământească finală. Mai aveau să se ridice încă patru împărați după împărăția Romei păgâne. Totuși, Hristos a întemeiat la cruce împărăția „harului”, dar acea împărăție nu a fost instaurată în zilele celor zece împărați din Apocalipsa 17, nici în timpul ploii târzii. Împărăția pe care Hristos o stabilește în zilele de pe urmă este împărăția Sa a „slavei”. Sora White vorbește în mod direct despre ambele aceste împărății.

The Millerites understood that Christ established a kingdom during the history of the fourth kingdom, and they were correct, but limited in their understanding. In the history of the fourth kingdom, Christ set up the kingdom of “grace,” and in the history of the eighth kingdom, He set up His kingdom of “glory.” In the history when He set up the kingdom of “grace,” the Holy Spirit was poured out at Pentecost. Pentecost typifies the outpouring of the latter rain, in the history where He sets up his kingdom of “glory.”

Mileriții au înțeles că Hristos a întemeiat o împărăție în cursul istoriei celei de-a patra împărății, și aveau dreptate, dar înțelegerea lor era limitată. În istoria celei de-a patra împărății, Hristos a întemeiat împărăția „harului”, iar în istoria celei de-a opta împărății, El a întemeiat împărăția Sa a „slavei”. În istoria în care El a întemeiat împărăția „harului”, Duhul Sfânt a fost revărsat la Cincizecime. Cincizecimea prefigurează revărsarea ploii târzii, în istoria în care El Își întemeiază împărăția „slavei”.

The message of Pentecost was the message of Christ’s literal resurrection. The message of the latter rain, at least partially, is the message of the symbolic resurrection represented by the prophetic riddle that the eighth being of the seven, which is fulfilled in the beast, and also the two horns of the earth beast. The fourth and the eighth kingdoms are where Christ establishes His kingdom.

Mesajul Cincizecimii a fost mesajul învierii literale a lui Hristos. Mesajul ploii târzii, cel puțin parțial, este mesajul învierii simbolice, reprezentată de enigma profetică potrivit căreia al optulea este dintre cei șapte, care se împlinește în fiară, precum și de cele două coarne ale fiarei din pământ. Al patrulea și al optulea regat sunt locurile unde Hristos Își întemeiază Împărăția.

> “The announcement which had been made by the disciples in the name of the Lord was in every particular correct, and the events to which it pointed were even then taking place. ‘The time is fulfilled, the kingdom of God is at hand,’ had been their message. At the expiration of ‘the time’—the sixty-nine weeks of Daniel 9, which were to extend to the Messiah, ‘the Anointed One’—Christ had received the anointing of the Spirit after His baptism by John in Jordan. And the ‘kingdom of God’ which they had declared to be at hand was established by the death of Christ. This kingdom was not, as they had been taught to believe, an earthly empire. Nor was it that future, immortal kingdom which shall be set up when ‘the kingdom and dominion, and the greatness of the kingdom under the whole heaven, shall be given to the people of the saints of the Most High;’ that everlasting kingdom, in which ‘all dominions shall serve and obey Him.’ Daniel 7:27. As used in the Bible, the expression ‘kingdom of God’ is employed to designate both the kingdom of grace and the kingdom of glory. The kingdom of grace is brought to view by Paul in the Epistle to the Hebrews. After pointing to Christ, the compassionate intercessor who is ‘touched with the feeling of our infirmities,’ the apostle says: ‘Let us therefore come boldly unto the throne of grace, that we may obtain mercy, and find grace.’ Hebrews 4:15, 16. The throne of grace represents the kingdom of grace; for the existence of a throne implies the existence of a kingdom. In many of His parables Christ uses the expression ‘the kingdom of heaven’ to designate the work of divine grace upon the hearts of men.

> Vestirea făcută de ucenici în Numele Domnului era întru totul corectă, iar evenimentele la care făcea trimitere aveau loc chiar atunci. „S-a împlinit vremea, și Împărăția lui Dumnezeu este aproape” fusese solia lor. La încheierea „vremii” — cele șaizeci și nouă de săptămâni din Daniel 9, care urmau să se întindă până la Mesia, „Cel Uns” — Hristos primise ungerea Duhului după botezul Său de către Ioan în Iordan. Iar „Împărăția lui Dumnezeu”, pe care o vestiseră ca fiind aproape, a fost întemeiată prin moartea lui Hristos. Această împărăție nu era, așa cum fuseseră învățați să creadă, un imperiu pământesc. Și nici nu era acea împărăție viitoare, nemuritoare, care va fi așezată când „împărăția și stăpânirea și măreția împărăției de sub tot cerul vor fi date poporului sfinților Celui Preaînalt”; acea împărăție veșnică, în care „toate stăpânirile Îi vor sluji și I se vor supune”. Daniel 7:27. Așa cum este folosită în Biblie, expresia „Împărăția lui Dumnezeu” este întrebuințată pentru a desemna atât împărăția harului, cât și împărăția slavei. Împărăția harului este adusă în vedere de Pavel în Epistola către Evrei. După ce Îl prezintă pe Hristos, Mijlocitorul îndurător, care este „atins de simțământul neputințelor noastre”, apostolul spune: „Să ne apropiem, așadar, cu îndrăzneală de tronul harului, ca să dobândim milă și să aflăm har”. Evrei 4:15, 16. Tronul harului reprezintă împărăția harului; căci existența unui tron implică existența unei împărății. În multe dintre parabolele Sale, Hristos folosește expresia „Împărăția cerurilor” pentru a desemna lucrarea harului divin asupra inimilor oamenilor.

> “So the throne of glory represents the kingdom of glory; and this kingdom is referred to in the Saviour’s words: ‘When the Son of man shall come in His glory, and all the holy angels with Him, then shall He sit upon the throne of His glory: and before Him shall be gathered all nations.’ Matthew 25:31, 32. This kingdom is yet future. It is not to be set up until the second advent of Christ.

> Așadar, tronul slavei reprezintă împărăția slavei; iar la această împărăție se face referire în cuvintele Mântuitorului: „Când Fiul omului va veni în slava Sa și toți îngerii sfinți împreună cu El, atunci va ședea pe tronul slavei Sale; și înaintea Lui vor fi adunate toate neamurile.” Matei 25:31, 32. Această împărăție este încă viitoare. Ea nu va fi instaurată până la a doua venire a lui Hristos.

> “The kingdom of grace was instituted immediately after the fall of man, when a plan was devised for the redemption of the guilty race. It then existed in the purpose and by the promise of God; and through faith, men could become its subjects. Yet it was not actually established until the death of Christ. Even after entering upon His earthly mission, the Saviour, wearied with the stubbornness and ingratitude of men, might have drawn back from the sacrifice of Calvary. In Gethsemane the cup of woe trembled in His hand. He might even then have wiped the blood-sweat from His brow and have left the guilty race to perish in their iniquity. Had He done this, there could have been no redemption for fallen men. But when the Saviour yielded up His life, and with His expiring breath cried out, ‘It is finished,’ then the fulfillment of the plan of redemption was assured. The promise of salvation made to the sinful pair in Eden was ratified. The kingdom of grace, which had before existed by the promise of God, was then established.

> Împărăția harului a fost instituită îndată după căderea omului, când a fost conceput un plan pentru răscumpărarea neamului omenesc vinovat. Ea exista atunci în planul și prin făgăduința lui Dumnezeu; iar prin credință, oamenii puteau deveni supușii ei. Totuși, ea nu a fost efectiv întemeiată decât odată cu moartea lui Hristos. Chiar și după ce a intrat în lucrarea Sa pământească, Mântuitorul, obosit de încăpățânarea și nerecunoștința oamenilor, ar fi putut să se dea înapoi de la jertfa de pe Calvar. În Ghetsimani, paharul suferinței a tremurat în mâna Lui. Ar fi putut chiar atunci să șteargă sudoarea de sânge de pe fruntea Sa și să lase neamul omenesc vinovat să piară în nelegiuirea sa. Dacă ar fi făcut aceasta, nu ar fi putut exista nicio răscumpărare pentru oamenii căzuți. Dar când Mântuitorul Și-a dat viața și, cu suflarea Sa de pe urmă, a strigat: „S-a isprăvit”, atunci împlinirea planului de răscumpărare a fost asigurată. Făgăduința mântuirii făcută perechii păcătoase în Eden a fost ratificată. Împărăția harului, care mai înainte existase prin făgăduința lui Dumnezeu, a fost atunci întemeiată.

> “Thus the death of Christ—the very event which the disciples had looked upon as the final destruction of their hope—was that which made it forever sure. While it had brought them a cruel disappointment, it was the climax of proof that their belief had been correct. The event that had filled them with mourning and despair was that which opened the door of hope to every child of Adam, and in which centered the future life and eternal happiness of all God’s faithful ones in all the ages.

> Astfel, moartea lui Hristos — chiar acel eveniment pe care ucenicii îl priviseră ca pe nimicirea definitivă a speranței lor — a fost aceea care a pecetluit-o pe vecie. Deși le adusese o cruntă dezamăgire, ea a constituit culmea dovezii că credința lor fusese întemeiată. Evenimentul care îi umpluse de jale și deznădejde a fost acela care a deschis ușa speranței pentru fiecare fiu al lui Adam și în care își găseau centrul viața viitoare și fericirea veșnică ale tuturor celor credincioși ai lui Dumnezeu din toate veacurile.

> “Purposes of infinite mercy were reaching their fulfillment, even through the disappointment of the disciples. While their hearts had been won by the divine grace and power of His teaching, who ‘spake as never man spake,’ yet intermingled with the pure gold of their love for Jesus, was the base alloy of worldly pride and selfish ambitions. Even in the Passover chamber, at that solemn hour when their Master was already entering the shadow of Gethsemane, there was ‘a strife among them, which of them should be accounted the greatest.’ Luke 22:24. Their vision was filled with the throne, the crown, and the glory, while just before them lay the shame and agony of the garden, the judgment hall, the cross of Calvary. It was their pride of heart, their thirst for worldly glory, that had led them to cling so tenaciously to the false teaching of their time, and to pass unheeded the Saviour’s words showing the true nature of His kingdom, and pointing forward to His agony and death. And these errors resulted in the trial—sharp but needful—which was permitted for their correction. Though the disciples had mistaken the meaning of their message, and had failed to realize their expectations, yet they had preached the warning given them of God, and the Lord would reward their faith and honor their obedience. To them was to be entrusted the work of heralding to all nations the glorious gospel of their risen Lord. It was to prepare them for this work that the experience which seemed to them so bitter had been permitted.” The Great Controversy, 347, 348.

> Scopurile îndurării infinite își găseau împlinirea, chiar prin dezamăgirea ucenicilor. Deși inimile le fuseseră câștigate de harul divin și de puterea învățăturii Sale, a Celui care 'a vorbit cum niciun om n-a vorbit', totuși, în aurul curat al iubirii lor pentru Isus se amesteca aliajul josnic al mândriei lumești și al ambițiilor egoiste. Chiar și în odaia Paștelui, în ceasul acela solemn când Învățătorul lor intra deja în umbra Ghetsimani, era 'o ceartă între ei, care dintre ei avea să fie socotit cel mai mare.' Luca 22:24. Privirea lor era ațintită spre tron, coroană și slavă, în timp ce chiar înaintea lor stăteau rușinea și agonia grădinii, sala de judecată, crucea Calvarului. Mândria inimii lor și setea lor de slavă lumească îi făcuseră să se agațe cu atâta tenacitate de învățătura falsă a vremii lor și să treacă cu vederea cuvintele Mântuitorului, care arătau adevărata natură a împărăției Sale și indicau înainte spre agonia și moartea Sa. Iar aceste erori au adus încercarea — aspră, dar necesară — care a fost îngăduită pentru îndreptarea lor. Deși ucenicii greșiseră în privința sensului soliei lor și nu-și văzuseră împlinite așteptările, totuși ei vestiseră avertizarea dată lor de Dumnezeu, iar Domnul avea să le răsplătească credința și să le onoreze ascultarea. Lor avea să li se încredințeze lucrarea de a vesti tuturor neamurilor slăvita Evanghelie a Domnului lor înviat. Pentru a-i pregăti pentru această lucrare fusese îngăduită experiența care li se păruse atât de amară. Marea controversă, 347, 348.

In the book of Revelation, the “mind that has wisdom” counts “the number of a man”, and recognizes that “the man” is also the eighth kingdom, that is of the seven. The “man of sin” is the head of the eighth kingdom that rules over the kings and merchants of the earth, who the seven churches join with to avoid the reproach of persecution, and who is seated upon many waters.

În Cartea Apocalipsei, „mintea care are înțelepciune” socotește „numărul unui om” și recunoaște că „omul” este, de asemenea, a opta împărăție, care este dintre cele șapte. „Omul păcatului” este capul celei de-a opta împărății, care domnește peste împărații și negustorii pământului, cu care se unesc cele șapte biserici pentru a evita ocara prigoanei și care șade pe multe ape.

> And he saith unto me, The waters which thou sawest, where the whore sitteth, are peoples, and multitudes, and nations, and tongues. Revelation 17:15.

> Și el mi-a zis: Apele pe care le-ai văzut, pe care șade curva, sunt popoare, mulțimi, neamuri și limbi. Apocalipsa 17:15.

The “man of sin” rules over the political, monetary, religious, and civil world, and all men, except those who have obtained the victory over the beast, and his image, his mark and the number of his name.

„Omul păcatului” domnește asupra lumii politice, monetare, religioase și civile și asupra tuturor oamenilor, cu excepția celor care au dobândit biruința asupra fiarei și a chipului ei, a semnului ei și a numărului numelui ei.

> And I saw as it were a sea of glass mingled with fire: and them that had gotten the victory over the beast, and over his image, and over his mark, and over the number of his name, stand on the sea of glass, having the harps of God. And they sing the song of Moses the servant of God, and the song of the Lamb, saying, Great and marvellous are thy works, Lord God Almighty; just and true are thy ways, thou King of saints. Revelation 15:2, 3.

> Și am văzut ca o mare de sticlă amestecată cu foc; și pe cei ce biruiseră asupra fiarei și asupra chipului ei și asupra semnului ei și asupra numărului numelui ei, stând pe marea de sticlă, având harpele lui Dumnezeu. Și cântă cântarea lui Moise, slujitorul lui Dumnezeu, și cântarea Mielului, zicând: Mari și minunate sunt lucrările Tale, Doamne Dumnezeule Atotputernice; drepte și adevărate sunt căile Tale, Împărate al sfinților. Apocalipsa 15:2, 3.

The “wise” who understand the “increase of knowledge,” when the Revelation of Jesus Christ is unsealed, are those who have “understanding” and “count the number of the beast: for it is the number of a man; and his number is Six hundred threescore and six.” That “understanding” represents part of the three-step testing process that always occurs when Jesus unseals a prophecy. This is why it is noted that they have “gotten the victory over” “the number of his name.”

„Înțelepții” care înțeleg „sporirea cunoștinței”, atunci când Descoperirea lui Isus Hristos este desigilată, sunt aceia care au „pricepere” și „numără numărul fiarei: căci este număr de om; și numărul lui este șase sute șaizeci și șase.” Acea „pricepere” reprezintă o parte a procesului de testare în trei etape care are loc întotdeauna atunci când Isus desigilează o profeție. De aceea se consemnează că ei au „dobândit biruința asupra” „numărului numelui său.”

To obtain victory is to pass a test, and those who are “wise” and “understand” get the victory associated with the number 666, and the verse also identifies that there are eight kingdoms, and that the eighth is of the seven. That “secret” is represented in Daniel chapter two, for Daniel’s prayer was to understand “the secret.” The revelation that there are eight kingdoms, and the eighth kingdom is of the seven, and the number of that kingdom is 666, is the secret Daniel is represented as obtaining by his prayer, and Daniel represents the “wise” of God’s last days.

A dobândi biruința înseamnă a trece o încercare, iar cei care sunt „înțelepți” și „au pricepere” dobândesc biruința asociată cu numărul 666, iar versetul identifică, de asemenea, că există opt împărății și că a opta este dintre cele șapte. Acea „taină” este reprezentată în capitolul al doilea din Daniel, căci rugăciunea lui Daniel a fost să înțeleagă „taina”. Descoperirea că există opt împărății, iar împărăția a opta este dintre cele șapte, și că numărul acelei împărății este 666, este taina pe care Daniel este înfățișat că a dobândit-o prin rugăciunea sa, iar Daniel îi reprezintă pe „înțelepții” lui Dumnezeu din zilele de pe urmă.

Daniel represents the “wise” of the last days who have the secret of Daniel two unsealed unto them, and that secret is the revelation that the last and first reference to the kingdoms of Bible prophecy is that there are eight kingdoms in the image. That revelation upholds the Millerite understanding of Daniel chapter two, but shines ten times brighter, once it is recognized. Its brilliance, being ten times brighter, represents a test which the “wise” get victory over, for the eighth kingdom that is of the seven, is also the sixth kingdom which is a threefold union of the dragon, the beast and false prophet. As such, the dragon, the beast and the false prophet are all the sixth kingdom, and together represent 666.

Daniel îi reprezintă pe „înțelepții” zilelor de pe urmă, cărora le-a fost desigilată taina din Daniel, capitolul doi, iar acea taină este descoperirea că ultima și cea dintâi referire la împărățiile profeției biblice este aceea că în chip sunt opt împărății. Acea descoperire susține înțelegerea milerită a capitolului doi din Daniel, dar, odată recunoscută, strălucește de zece ori mai intens. Strălucirea ei, fiind de zece ori mai intensă, reprezintă o încercare asupra căreia „înțelepții” obțin biruința, căci a opta împărăție, care este din cele șapte, este totodată a șasea împărăție, care este o unire întreită a balaurului, fiarei și profetului mincinos. Ca atare, balaurul, fiara și profetul mincinos alcătuiesc a șasea împărăție și, împreună, reprezintă 666.

Nebuchadnezzar was tested by the revelation of Daniel chapter two, and he failed the test. In Daniel two, Daniel represents the “wise” who pass the test of the secret of the image. Nebuchadnezzar in chapter three represents the wicked that fail the very same test. Nebuchadnezzar, as the first king of the first kingdom, represents the last king of the last kingdom. He therefore represents the “man of sin,” the man of prophecy that the seven churches take hold of. Man was created on the sixth day, and the number six is therefore the number of mankind. The number of Nebuchadnezzar is six. Nebuchadnezzar failed the test of the number 666, and represented the wicked of the last days. As a symbol of the man of sin, his number is six.

Nebucadnețar a fost pus la încercare prin descoperirea din capitolul al doilea al Cărții lui Daniel și nu a trecut testul. În capitolul al doilea din Daniel, Daniel îi reprezintă pe „înțelepții” care trec testul tainei chipului. Nebucadnețar, în capitolul al treilea, îi reprezintă pe cei nelegiuiți care eșuează la același test. Nebucadnețar, ca primul împărat al primei împărății, îl reprezintă pe ultimul împărat al ultimei împărății. El reprezintă, așadar, „omul fărădelegii”, omul profeției de care se prind cele șapte biserici. Omul a fost creat în ziua a șasea, iar numărul șase este, prin urmare, numărul omenirii. Numărul lui Nebucadnețar este șase. Nebucadnețar nu a trecut testul numărului 666 și i-a reprezentat pe cei nelegiuiți ai zilelor de pe urmă. Ca simbol al omului fărădelegii, numărul lui este șase.

> Nebuchadnezzar the king made an image of gold, whose height was threescore cubits, and the breadth thereof six cubits: he set it up in the plain of Dura, in the province of Babylon. Daniel 3:1.

> Împăratul Nebucadnețar a făcut un chip de aur, a cărui înălțime era de șaizeci de coți, iar lățimea lui de șase coți; l-a ridicat în câmpia Dura, în provincia Babilonului. Daniel 3:1.

The golden image was sixty cubits, by six cubits and it was made by Nebuchadnezzar, whose number is six. The image was erected in rebellion to the light of the image of chapter two, and the threefold description of the image, when you understand the number of Nebuchadnezzar is six, equates to six, six, six.

Chipul de aur avea înălțimea de șaizeci de coți și lățimea de șase coți și a fost făcut de Nebucadnețar, al cărui număr este șase. Chipul a fost ridicat în răzvrătire împotriva luminii chipului din capitolul doi, iar descrierea triplă a chipului, când înțelegi că numărul lui Nebucadnețar este șase, echivalează cu șase, șase, șase.

We will continue this study in the next article.

Vom continua acest studiu în articolul următor.

> “The thought of establishing the empire and a dynasty that should endure forever, appealed very strongly to the mighty ruler before whose arms the nations of earth had been unable to stand. With an enthusiasm born of boundless ambition and selfish pride, he entered into counsel with his wise men as to how to bring this about. Forgetting the remarkable providences connected with the dream of the great image; forgetting also that the God of Israel through His servant Daniel had made plain the significance of the image, and that in connection with this interpretation the great men of the realm had been saved an ignominious death; forgetting all except their desire to establish their own power and supremacy, the king and his counselors of state determined that by every means possible they would endeavor to exalt Babylon as supreme, and worthy of universal allegiance.

> Gândul întemeierii imperiului și al unei dinastii care să dăinuiască în veci a exercitat o atracție foarte puternică asupra puternicului împărat, în fața armelor căruia popoarele pământului nu putuseră să stea. Cu un entuziasm născut dintr-o ambiție nemărginită și dintr-o mândrie egoistă, el a intrat în sfat cu înțelepții săi cu privire la modul de a aduce aceasta la îndeplinire. Uitând intervențiile providențiale remarcabile legate de visul marelui chip; uitând, de asemenea, că Dumnezeul lui Israel, prin slujitorul Său Daniel, făcuse limpede semnificația chipului, și că, în legătură cu această tâlcuire, marii dregători ai împărăției fuseseră salvați de la o moarte infamantă; uitând totul, în afară de dorința de a-și întemeia propria putere și supremație, împăratul și sfetnicii săi de stat au hotărât ca, prin orice mijloace posibile, să se străduiască să înalțe Babilonul drept suprem și vrednic de supunere universală.

> “The symbolic representation by which God had revealed to king and people His purpose for the nations of earth, was now to be made to serve for the glorification of human power. Daniel’s interpretation was to be rejected and forgotten; truth was to be misinterpreted and misapplied. The symbol designed of Heaven to unfold to the minds of men important events of the future, was to be used to hinder the spread of the knowledge that God desired the world to receive. Thus through the devisings of ambitious men, Satan was seeking to thwart the divine purpose for the human race. The enemy of mankind knew that truth unmixed with error is a power mighty to save; but that when used to exalt self and to further the projects of men, it becomes a power for evil.

> Reprezentarea simbolică prin care Dumnezeu își descoperise regelui și poporului scopul Său cu privire la neamurile pământului era acum să fie pusă în slujba glorificării puterii omenești. Tâlcuirea lui Daniel avea să fie respinsă și dată uitării; adevărul avea să fie răstălmăcit și aplicat greșit. Simbolul rânduit de Cer pentru a dezvălui minților oamenilor evenimente importante ale viitorului avea să fie folosit pentru a împiedica răspândirea cunoașterii pe care Dumnezeu dorea ca lumea să o primească. Astfel, prin plănuirile oamenilor ambițioși, Satana căuta să zădărnicească planul divin pentru neamul omenesc. Dușmanul omenirii știa că adevărul neamestecat cu eroare este o putere de mare tărie spre mântuire; dar că, atunci când este folosit pentru a înălța eul și a promova planurile oamenilor, el devine o putere spre rău.

> “From his rich store of treasure, Nebuchadnezzar caused to be made a great golden image, similar in its general features to that which had been seen in vision, save in the one particular of the material of which it was composed. Accustomed as they were to magnificent representations of their heathen deities, the Chaldeans had never before produced anything so imposing and majestic as this resplendent statue, threescore cubits in height and six cubits in breadth. And it is not surprising that in a land where idol worship was of universal prevalence, the beautiful and priceless image in the plain of Dura, representing the glory of Babylon and its magnificence and power, should be consecrated as an object of worship. This was accordingly provided for, and a decree went forth that on the day of the dedication all should show their supreme loyalty to the Babylonian power by bowing before the image.” Prophets and Kings, 504, 505.

> Din bogata lui vistierie, Nebucadnețar a poruncit să se facă un mare chip de aur, asemănător, în trăsăturile sale generale, cu acela care fusese văzut în viziune, cu excepția unui singur aspect: materialul din care era alcătuit. Obișnuiți cum erau cu reprezentări mărețe ale zeilor lor păgâni, Haldeii nu mai făcuseră niciodată ceva atât de impunător și maiestos ca acest chip strălucitor, de șaizeci de coți în înălțime și de șase coți în lățime. Și nu este de mirare că, într-o țară în care închinarea la idoli era universal răspândită, frumosul și neprețuitul chip din câmpia Dura, care reprezenta slava Babilonului și măreția și puterea lui, să fie consacrat ca obiect de închinare. S-au luat, așadar, măsuri în acest sens, și a fost dat un decret ca, în ziua dedicării, toți să-și arate suprema loialitate față de puterea babiloniană, plecându-se înaintea chipului. Profeți și regi, 504, 505.

Back to Articles