Article

# The Revelation of Jesus Christ - Number Two

Revelația lui Iisus Hristos - Numărul doi

Covenant Names

Nume de legământ

Author

Jeff Pippenger

Published

August 10, 2023

Formats

PDF
Word

I have placed many things into the previous articles in an attempt to put some basic points of reference out at the beginning. I will now try to be more focused on the subject at hand. Thank you for your patience.

Am inclus numeroase aspecte în articolele anterioare, în încercarea de a stabili de la început câteva repere de bază. Acum voi încerca să mă concentrez mai îndeaproape asupra subiectului în discuție. Vă mulțumesc pentru răbdare.

From the very beginning God has been trying to increase our understanding of who and what He is. In that work he has employed several techniques to help men understand what has been revealed of Him, and one of those techniques is his use of “names,” both the many names given to God in the Scriptures, and also the names given to His chosen representatives. He chooses representatives of evil and good.

Încă de la început, Dumnezeu a căutat să sporească înțelegerea noastră cu privire la cine este și ce este El. În această lucrare, El a întrebuințat mai multe mijloace pentru a-i ajuta pe oameni să înțeleagă ceea ce a fost revelat despre El, iar unul dintre aceste mijloace este întrebuințarea de către El a „numelor”, atât a numeroaselor nume atribuite lui Dumnezeu în Scripturi, cât și a numelor date reprezentanților Săi aleși. El alege reprezentanți ai răului și ai binelui.

He has also used the dispensational changes of His chosen covenant people to magnify the understanding of His character incrementally through history. Therefore, the histories of covenant dispensational changes in a variety of ways, also speak to the magnification of the truth of His character and nature.

El a folosit, de asemenea, schimbările dispensaționale ale poporului Său ales al legământului pentru a spori treptat, de-a lungul istoriei, înțelegerea caracterului Său. Prin urmare, istoriile schimbărilor dispensaționale ale legământului, în felurite chipuri, mărturisesc, de asemenea, despre amplificarea adevărului privitor la caracterul și natura Sa.

If we approach Revelation chapter one as an introduction and a key for the following chapters, we find certain truths in the beginning chapter that impact the rest of the book. One of those truths is involved with who Jesus Christ is, and not simply that He is Alpha and Omega. If a truth is set forth in chapter one of Revelation, it is most certainly a testing present truth for the final generation, the final generation being the “chosen generation” identified by Peter.

Dacă abordăm capitolul întâi al Apocalipsei ca pe o introducere și o cheie pentru capitolele următoare, descoperim în capitolul de început anumite adevăruri care influențează restul cărții. Unul dintre aceste adevăruri privește cine este Isus Hristos, și nu doar faptul că El este Alfa și Omega. Dacă în capitolul întâi al Apocalipsei este expus un adevăr, el constituie, în mod cert, un adevăr prezent de încercare pentru generația finală, această generație finală fiind „generația aleasă” identificată de Petru.

One of the attributes of Christ’s character which we have been exploring is Christ identifying the beginning from the end. The time when Christ confirmed the covenant with many for one week represents a covenant dispensational change from literal to spiritual Israel. The dispensational changes that are identified in Scriptures which all speak to the increase in knowledge concerning the character and being of Christ was Abram, Isaac, Jacob, Joseph, Moses, Christ, William Miller and the one hundred and forty-four thousand. There is another line of dispensational changes that is laid over the top of that line that identifies seven dispensations of God’s church that are represented by the seven churches of Revelation two and three, but we will not touch those yet. There was a dispensational change with Adam and Eve represented by before their fall and after their fall, and of course a change of dispensations from before the flood to after the flood in the time of Noah. All these lines contribute to the light we are dealing with, but we are focusing now upon the chosen people.

Unul dintre atributele caracterului lui Hristos pe care le-am cercetat constă în faptul că Hristos identifică începutul de la sfârșit. Vremea când Hristos a confirmat legământul cu mulți pentru o săptămână reprezintă o schimbare dispensațională a legământului de la Israelul literal la Israelul spiritual. Schimbările dispensaționale care sunt identificate în Scripturi — toate vorbind despre sporirea cunoașterii cu privire la caracterul și ființa lui Hristos — au fost: Avram, Isaac, Iacov, Iosif, Moise, Hristos, William Miller și cei o sută patruzeci și patru de mii. Mai există o altă linie de schimbări dispensaționale, suprapusă peste aceea, care identifică șapte dispensații ale bisericii lui Dumnezeu, reprezentate de cele șapte biserici din Apocalipsa, capitolele doi și trei, dar pe acelea nu le vom aborda încă. A avut loc o schimbare dispensațională în cazul lui Adam și Eva, reprezentată de înainte de căderea lor și după căderea lor, și, desigur, o schimbare de dispensații de la înainte de potop la după potop, în vremea lui Noe. Toate aceste linii contribuie la lumina cu care avem de-a face, dar acum ne concentrăm asupra poporului ales.

When Christ began His ministry at the beginning of the covenant week He was baptized.

Când Hristos Și-a început slujirea Sa, la începutul săptămânii legământului, a fost botezat.

> And Jesus, when he was baptized, went up straightway out of the water: and, lo, the heavens were opened unto him, and he saw the Spirit of God descending like a dove, and lighting upon him: And lo a voice from heaven, saying, This is my beloved Son, in whom I am well pleased. Matthew 3:16, 17.

> Iar Isus, după ce a fost botezat, a ieșit îndată din apă; și iată, cerurile i s-au deschis, și a văzut Duhul lui Dumnezeu coborându-Se ca un porumbel și așezându-Se peste El. Și iată, un glas din cer, care zicea: Acesta este Fiul Meu preaiubit, în Care Îmi găsesc plăcerea. Matei 3:16, 17.

The very first words of God, as Jesus came up out of the water, thus beginning the covenant week, was the announcement by the Father, that Jesus was the Son of God. If we understand the “rule of first mention” that fact is powerful. If we don’t, not so much.

Cele dintâi cuvinte ale lui Dumnezeu, când Isus a ieșit din apă, marcând astfel începutul săptămânii legământului, au fost declarația Tatălui că Isus era Fiul lui Dumnezeu. Dacă înțelegem "regula primei menționări", acel fapt este puternic. Dacă nu, atunci nu în aceeași măsură.

> In the beginning God created the heaven and the earth. And the earth was without form, and void; and darkness was upon the face of the deep. And the Spirit of God moved upon the face of the waters. Genesis 1:1, 2.

> La început, Dumnezeu a creat cerul și pământul. Iar pământul era netocmit și gol; și întuneric era peste fața adâncului. Și Duhul lui Dumnezeu se purta pe deasupra apelor. Geneza 1:1, 2.

As in Genesis, the anointing ceremony has three persons of the godhead identified.

Ca în Geneza, în ceremonia ungerii sunt identificate trei Persoane ale Dumnezeirii.

The truth that Jesus was the Son of God, the Son of David and the Son of Man regularly agitated the scribes and Pharisees during the next three and a half years. Jesus prophetically changed from Jesus to Jesus Christ at His baptism. When Jesus was baptized, He became the “Christ,” which means “anointed one” and is the word “Messiah” in the Hebrew. And of course, the Hebrews expected a Messiah and they knew he would be the Son of David. When He was “anointed” to begin the most sacred three and a half years of earth’s history, He saw the Holy Spirit descending and heard His Father speak.

Adevărul că Isus era Fiul lui Dumnezeu, Fiul lui David și Fiul Omului i-a tulburat în mod regulat pe cărturari și pe farisei de-a lungul următorilor trei ani și jumătate. La botezul Său, în mod profetic, Isus a devenit Isus Hristos. Când a fost botezat, El a devenit „Hristosul”, care înseamnă „Unsul” și este termenul „Mesia” în limba ebraică. Și, desigur, evreii așteptau un Mesia și știau că El avea să fie Fiul lui David. Când a fost „uns” pentru a inaugura cei mai sfinți trei ani și jumătate din istoria pământului, El L-a văzut pe Duhul Sfânt pogorându-Se și a auzit glasul Tatălui Său.

It was a very profound anointing ceremony at which the message that was proclaimed of Him and His work was that, “He was the Son of God”. More alarming for the Jews, was not only that He was the Son of God, but that He claimed, as the Son of God — He was actually God. The Jews could not abide in what they understood to be such a blasphemous claim as that! The dilemma for the Jews, is the dilemma of Abraham—for Abraham was the father of the Jews, the father of the covenant and also the symbol of the faith required to abide by the terms of the covenant.

A fost o ceremonie de ungere foarte profundă, în cadrul căreia mesajul proclamat despre El și lucrarea Sa era că „El era Fiul lui Dumnezeu”. Și mai tulburător pentru evrei nu era doar faptul că El era Fiul lui Dumnezeu, ci faptul că El afirma că, în calitate de Fiu al lui Dumnezeu, era de fapt Dumnezeu. Evreii nu puteau nicidecum admite ceea ce ei înțelegeau a fi o asemenea pretenție blasfemiatoare! Dilema pentru evrei este dilema lui Avraam — căci Avraam era părintele evreilor, părintele legământului și, de asemenea, simbolul credinței cerute pentru a respecta termenii legământului.

Abraham’s illustration of the faith necessary to enter into a covenant relationship with God requires that your faith is tested. Abraham’s test, which would prove whether his faith was real or presumption was premised on demonstrating whether he would follow God’s word—even if it appeared to contradict God’s previous word. Abraham knew that human sacrifice was murder and that it represented the idolatrous practices of the idolatrous peoples he was then living among. The scribes and Pharisees knew from their beginning covenant history that God was only one God, and they also knew Jesus was claiming to be a second God. They were being tested with their final test.

Exemplul lui Avraam privitor la credința necesară pentru a intra într-o relație de legământ cu Dumnezeu presupune ca credința ta să fie pusă la încercare. Încercarea lui Avraam, care avea să dovedească dacă credința lui era reală sau doar prezumție, se întemeia pe arătarea faptului că el va urma cuvântul lui Dumnezeu — chiar dacă părea să contrazică cuvântul său anterior. Avraam știa că jertfa umană era crimă și că ea reprezenta practicile idolatre ale popoarelor idolatre în mijlocul cărora trăia atunci. Cărturarii și fariseii știau încă de la începutul istoriei lor de legământ că Dumnezeu este un singur Dumnezeu și știau, de asemenea, că Isus pretindea că este un al doilea Dumnezeu. Ei erau supuși încercării lor finale.

> Hear, O Israel: The Lord our God is one Lord. Deuteronomy 6:4.

> Ascultă, Israele: Domnul Dumnezeul nostru este un singur Domn. Deuteronom 6:4.

In the history where Moses recorded the previous verse, God had already told Moses that He was to be known from that point on as Jehovah. No longer was He only to be the Lord God Almighty, but from that point onward he was to be known as Jehovah. In the very history where He is further magnifying the understanding of His character as represented by His names, He is also straitly informing ancient Israel that God is one God. What were the Jews of Christ day-and-age to think?

În relatarea istorică în care Moise a consemnat versetul anterior, Dumnezeu îi spusese deja lui Moise că, de atunci înainte, El avea să fie cunoscut drept Iehova. Nu mai era doar Domnul Dumnezeu Atotputernic, ci, de atunci înainte, avea să fie cunoscut ca Iehova. Chiar în aceeași relatare în care El amplifică și mai mult înțelegerea caracterului Său, așa cum este reprezentat prin Numele Sale, El îi face totodată cunoscut Israelului din vechime, în mod categoric, că Dumnezeu este un singur Dumnezeu. Ce trebuiau să gândească iudeii din vremea lui Hristos?

Later in His ministry as it reached the climax of the Triumphal Entry into Jerusalem the Jews are once again flabbergasted that Jesus is allowing the children to sing His praise.

Mai târziu, în slujirea Sa, când aceasta a atins punctul culminant odată cu Intrarea Triumfală în Ierusalim, iudeii au fost din nou uluiți că Isus îngăduie copiilor să-I cânte laude.

> And the multitudes that went before, and that followed, cried, saying, Hosanna to the son of David: Blessed is he that cometh in the name of the Lord; Hosanna in the highest. Matthew 21:9.

> Iar mulțimile care mergeau înainte și cele care urmau strigau, zicând: Osana Fiului lui David; binecuvântat este Cel ce vine în Numele Domnului; Osana întru cei de sus. Matei 21:9.

The lyric of the song that drove the Pharisees crazy was the part identifying Jesus as the Son of David and also identifying that the Son of David was the name of the Lord. At the beginning of His ministry, the triumphal entry and of course the cross, the controversy includes agitation over Jesus’ name.

Partea din textul cântării care i-a înfuriat pe farisei era aceea care Îl identifica pe Isus drept Fiul lui David și care, de asemenea, identifica „Fiul lui David” ca fiind Numele Domnului. La începutul lucrării Sale, la intrarea Sa triumfală și, desigur, la cruce, controversa cuprinde o agitație cu privire la Numele lui Isus.

> Then said the chief priests of the Jews to Pilate, Write not, The King of the Jews; but that he said, I am King of the Jews. John 19:21.

> Atunci arhiereii iudeilor i-au zis lui Pilat: Nu scrie: «Împăratul iudeilor»; ci că el a zis: «Eu sunt Împăratul iudeilor». Ioan 19:21.

Of course, it would have been essentially correct for Pilate to have changed the writing to say, “I am, King of the Jews,” for “I Am” was the name Jesus set forth of Himself repeatedly. Of course, to apply that flawed logic in order to change God’s Word, particularly when it is the story of the cross is something that men would never do, would they? Jesus was the “King of the Jews,” but He was also “I am,” so the statement “I am, King of the Jews” is accurate in a sense, but this is not the point.

Desigur, ar fi fost, în esență, corect ca Pilat să fi schimbat inscripția astfel încât să spună: „Eu sunt, Împăratul iudeilor”, căci „Eu sunt” era Numele pe care Isus l-a afirmat despre Sine în mod repetat. Desigur, a aplica acea logică greșită pentru a schimba Cuvântul lui Dumnezeu, mai ales când este vorba de istoria crucii, este ceva ce oamenii nu ar face niciodată, nu-i așa? Isus era „Împăratul iudeilor”, dar El era și „Eu sunt”; așadar, afirmația „Eu sunt, Împăratul iudeilor” este, într-un sens, exactă, însă nu aceasta este ideea.

From the beginning and throughout the middle and to the end of the three and a half years His name was a point of agitation. There are many things to be understood about the line of covenant names, but here I am wanting to show that there was a shaking at the end of ancient Israel in the Jewish church that had to do with the name of Christ. As the Son of David, He possessed the credentials to be the Messiah, as the Son of God, (in the sense of also being God) and as the Son of Man, Jesus presented a tremendous test for the chosen people. How could this man claim to be God and also God’s son, when Moses at the beginning of their covenant history had been so specific about God being one God?

De la început, trecând prin mijloc, și până la sfârșitul celor trei ani și jumătate, Numele Său a fost pricină de tulburare. Sunt multe lucruri de înțeles cu privire la succesiunea numelor legământului, dar aici doresc să arăt că a existat o zguduire la sfârșitul Israelului din vechime, în biserica iudaică, care avea de-a face cu Numele lui Hristos. Ca Fiul lui David, El poseda legitimitatea de a fi Mesia; ca Fiul lui Dumnezeu (în sensul de a fi și Dumnezeu), iar ca Fiul Omului, Isus a constituit o încercare covârșitoare pentru poporul ales. Cum putea acest om să pretindă că este Dumnezeu și totodată Fiul lui Dumnezeu, când Moise, la începutul istoriei legământului lor, fusese atât de explicit cu privire la faptul că Dumnezeu este unul singur?

Yet that was the purpose of Christ walking among men. God was in Him reconciling men unto Himself, and He was doing so by allowing men to see Jesus, who plainly and directly taught that if you have seen Him—you have seen the Father. This history represents the ending of literal Israel as God’s chosen people and at the beginning there was a controversy marked about who and what God is.

Totuși acesta a fost scopul umblării lui Hristos printre oameni. Dumnezeu era în El, împăcându-i pe oameni cu Sine, și o făcea îngăduindu-le oamenilor să-L vadă pe Isus, care a învățat limpede și direct că, dacă L-ați văzut pe El — L-ați văzut pe Tatăl. Această istorie reprezintă sfârșitul Israelului literal ca popor ales al lui Dumnezeu, iar la început a existat o controversă pronunțată cu privire la cine este și ce este Dumnezeu.

> And Pharaoh said, Who is the Lord, that I should obey his voice to let Israel go? I know not the Lord, neither will I let Israel go. Exodus 5:2.

> Și Faraon a zis: Cine este Domnul, ca să ascult de glasul Lui și să las pe Israel să plece? Eu nu-L cunosc pe Domnul, nici nu voi lăsa pe Israel să plece. Exodul 5:2.

Pharaoh is expressing not only the symbol of atheistic defiance against the knowledge of God, but also expressing the Egyptian understanding concerning the God of Abraham. And repeatedly the Lord has said that His wonderous acts in Egypt were to allow mankind to know who He is. The history of the beginning of literal Israel as God’s chosen people typifies the end.

Faraonul exprimă nu doar simbolul sfidării atee împotriva cunoașterii lui Dumnezeu, ci și înțelegerea egipteană cu privire la Dumnezeul lui Avraam. Iar în mod repetat Domnul a spus că faptele Sale minunate în Egipt au fost menite pentru ca omenirea să cunoască cine este El. Istoria începutului Israelului literal, ca popor ales al lui Dumnezeu, tipifică sfârșitul.

In both histories there is a lack of understanding about who and what God is, that is connected to His various names, but more importantly to our consideration is that the history of Christ at the ending of Israel as the chosen people, identifies that a primary reason the Jews stumbled over accepting their Messiah was that they knew that God’s Word at the beginning of their covenant history identified was that He was one God. What a dilemma!

În ambele istorii se constată o lipsă de înțelegere cu privire la cine și ce este Dumnezeu, lipsă legată de diferitele Sale nume; dar, mai important pentru noi, este faptul că relatarea despre Hristos, la încheierea statutului lui Israel ca popor ales, identifică faptul că un motiv principal pentru care iudeii s-au poticnit în a-L primi pe Mesia a fost că ei știau că, la începutul istoriei legământului lor, Cuvântul lui Dumnezeu afirma că Dumnezeu este unul singur. Ce dilemă!

> And after that they durst not ask him any question at all. And he said unto them, How say they that Christ is David’s son? And David himself saith in the book of Psalms, The Lord said unto my Lord, Sit thou on my right hand, Till I make thine enemies thy footstool. David therefore calleth him Lord, how is he then his son? Luke 20:40–44.

> Iar după aceea n-au mai îndrăznit să-i pună nicio întrebare. Iar el le-a zis: Cum zic ei că Hristos este fiul lui David? Și David însuși zice în Cartea Psalmilor: Domnul a zis Domnului meu: "Șezi la dreapta mea, până ce voi pune pe vrăjmașii tăi așternut al picioarelor tale." Așadar, David îl numește Domn; cum este atunci el fiul lui? Luca 20:40-44.

This is the final question and answer period for the Jews, for after that interaction, “they durst not ask Him any question at all.” He had just answered the final question of his ministry for the lost house (and there is always a lost house in the prophetic narrative), and then He raises the subject of His name as “the Son of David,” and therefore as the Messiah. All through the three and a half years the controversy includes His various names, which represent His character and nature. His name is addressed at the beginning, at His baptism, and then in His final interaction with the lost house at the triumphal entry and at the cross, among other passages in the gospels.

Aceasta este ultima sesiune de întrebări și răspunsuri pentru iudei, căci după acea interacțiune „nu au mai îndrăznit să-I adreseze nicio întrebare”. El tocmai răspunsese la ultima întrebare a lucrării Sale pentru casa pierdută (și există întotdeauna o casă pierdută în narațiunea profetică), iar apoi ridică subiectul Numelui Său ca „Fiul lui David” și, prin urmare, ca Mesia. De-a lungul celor trei ani și jumătate, controversa cuprinde diferitele Sale nume, care Îi reprezintă caracterul și natura. Numele Său este abordat la început, la botezul Său, iar apoi în ultima Sa interacțiune cu casa pierdută, în cadrul intrării triumfale și la cruce, printre alte pasaje din evanghelii.

> “The Pharisees had gathered close about Jesus as He answered the question of the scribe. Now turning He put a question to them: ‘What think ye of Christ? whose son is He?’ This question was designed to test their belief concerning the Messiah,—to show whether they regarded Him simply as a man or as the Son of God. A chorus of voices answered, ‘The Son of David.’ This was the title which prophecy had given to the Messiah. When Jesus revealed His divinity by His mighty miracles, when He healed the sick and raised the dead, the people had inquired among themselves, ‘Is not this the Son of David?’ The Syrophoenician woman, blind Bartimaeus, and many others had cried to Him for help, ‘Have mercy on me, O Lord, Thou Son of David.’ Matthew 15:22. While riding into Jerusalem He had been hailed with the joyful shout, ‘Hosanna to the Son of David: Blessed is He that cometh in the name of the Lord.’ Matthew 21:9. And the little children in the temple had that day echoed the glad ascription. But many who called Jesus the Son of David did not recognize His divinity. They did not understand that the Son of David was also the Son of God.

> Fariseii se strânseseră împrejurul lui Isus, pe când El răspundea întrebării cărturarului. Apoi, întorcându-Se, le-a pus o întrebare: „Ce credeți despre Hristos? Al cui Fiu este El?” Această întrebare era menită să le pună la probă credința cu privire la Mesia — să arate dacă Îl socoteau doar un om sau pe Fiul lui Dumnezeu. Un cor de glasuri a răspuns: „Fiul lui David.” Acesta era titlul pe care profeția i-l dăduse lui Mesia. Când Isus Și-a revelat divinitatea prin mărețele Sale minuni, când i-a vindecat pe bolnavi și i-a înviat pe morți, oamenii se întrebau între ei: „Nu este Acesta Fiul lui David?” Femeia siro-feniciană, orbul Bartimeu și mulți alții I-au strigat către El după ajutor: „Ai milă de mine, Doamne, Fiul lui David.” Matei 15:22. Pe când intra călare în Ierusalim, El fusese întâmpinat cu strigătul de bucurie: „Osana Fiului lui David: Binecuvântat este Cel ce vine în Numele Domnului.” Matei 21:9. Iar copilașii din templu, în ziua aceea, au făcut să răsune din nou aceeași aclamație bucuroasă. Dar mulți dintre cei care Îl numeau pe Isus Fiul lui David nu-I recunoșteau divinitatea. Ei nu înțelegeau că Fiul lui David era și Fiul lui Dumnezeu.

> “In reply to the statement that Christ was the Son of David, Jesus said, ‘How then doth David in Spirit [the Spirit of Inspiration from God] call Him Lord, saying, The Lord said unto my Lord, Sit Thou on My right hand, till I make Thine enemies Thy footstool? If David then call Him Lord, how is He his son? And no man was able to answer Him a word, neither durst any man from that day forth ask Him any more questions.’” The Desire of Ages, 609.

> Ca răspuns la afirmația că Hristos era Fiul lui David, Isus a spus: „Cum atunci David, în Duhul [Duhul Inspirației de la Dumnezeu], Îl numește Domn, zicând: «Domnul a zis Domnului meu: Șezi la dreapta Mea, până ce voi pune pe vrăjmașii Tăi așternut al picioarelor Tale»? Deci, dacă David Îl numește Domn, cum Îi este El fiu?” Și nimeni nu a fost în stare să-I răspundă măcar cu un cuvânt, nici nu a mai îndrăznit cineva, din ziua aceea înainte, să-I mai pună întrebări. Dorința veacurilor, 609.

His anointing as Messiah and His last interaction with those He came to save was over His divinity, the symbolism of His names and of course the rule of first mention. Jesus ends His direct work for the Jews by using the history of literal David to teach about spiritual David. Why would David comment on when the Lord tells the Lord to be seated on the throne with Him? Because king David at the beginning represents the spiritual King David at the end. The only way to rightly understand Jesus’ final statement to the lost house was to be able to apply the rule of first mention, which can’t be done if you don’t know the rule.

Ungerea Lui ca Mesia și ultima Sa interacțiune cu cei pe care venise să-i mântuiască au fost legate de dumnezeirea Sa, de simbolismul Numelor Sale și, desigur, de regula primei mențiuni. Isus își încheie lucrarea directă pentru evrei folosind istoria lui David cel istoric pentru a învăța despre David cel spiritual. De ce ar comenta David asupra momentului în care Domnul îi spune Domnului să se așeze pe tron împreună cu El? Pentru că regele David de la început îl reprezintă pe regele David cel spiritual de la sfârșit. Singura modalitate de a înțelege corect afirmația finală a lui Isus adresată casei pierdute era aceea de a putea aplica regula primei mențiuni, lucru care nu poate fi făcut dacă nu cunoști regula.

His final statement to the lost house required an understanding of the rule of first mention in order to be understood. Jesus used David and David’s son to present the truth to the lost house for His final statement. They had been the house of David after all. Jesus therefore took the father (David) and turned it to the (Son of David) and He also took the son (of David) and turned him to his father (David). He turned the Father unto the child as Elijah’s message is prophesied to do in the “last days.” That was His final message to ancient literal Israel and it was an Elijah message, for it was based upon the rule of first mention. The rule of first mention therefore, also confirms Jesus’ message as an Elijah message based upon the rule itself. The rule of first mention demands that if the Elijah message of John the Baptist was the first of the last warning message to the lost house of Israel, then the final message given to them would also be the Elijah message. And so it was…

Declarația Sa finală adresată casei pierdute necesita înțelegerea regulii primei mențiuni pentru a fi înțeleasă. Isus i-a folosit pe David și pe Fiul lui David pentru a prezenta adevărul casei pierdute în declarația Sa finală. La urma urmei, ei fuseseră casa lui David. Prin urmare, Isus a luat pe tatăl (David) și l-a întors către (Fiul lui David), iar pe fiul (al lui David) l-a întors către tatăl său (David). El a întors pe tatăl către copil, așa cum este profețit că va face mesajul lui Ilie în „zilele de pe urmă”. Acesta a fost mesajul Său final adresat Israelului antic, literal, și era un mesaj al lui Ilie, căci se întemeia pe regula primei mențiuni. Prin urmare, regula primei mențiuni confirmă, de asemenea, mesajul lui Isus drept un mesaj al lui Ilie, în temeiul regulii înseși. Regula primei mențiuni cere ca, dacă mesajul lui Ilie al lui Ioan Botezătorul a fost prima parte a ultimului mesaj de avertizare adresat casei pierdute a lui Israel, atunci și mesajul final care le-a fost dat să fie tot mesajul lui Ilie. Și așa a fost...

All of this being said, I would now derive a point from it all that is based upon the rule of first mention—the Alpha and Omega. There was a controversy over the understanding of who and what God is at the beginning of ancient Israel that typified the same controversy at the end of ancient Israel. At the end of ancient Israel, the work of Christ included teaching the lost house of Israel who and what God is. In the history of the end there was a resistance against Christ that was premised on an original truth that was established at the beginning. Modern spiritual Israel will possess the same prophetic characteristics in their history.

Spunând toate acestea, aș extrage acum din ele un punct, întemeiat pe regula primei mențiuni — Alfa și Omega. La începutul Israelului antic a existat o controversă privitoare la înțelegerea a cine și ce este Dumnezeu, care a tipificat aceeași controversă de la sfârșitul Israelului antic. La sfârșitul Israelului antic, lucrarea lui Hristos a inclus învățarea casei pierdute a lui Israel cu privire la cine și ce este Dumnezeu. În istoria sfârșitului a existat o împotrivire față de Hristos, întemeiată pe un adevăr originar stabilit la început. Israelul spiritual modern va poseda aceleași trăsături profetice în istoria sa.

At the beginning of Adventism, the historians inform us that the Millerites were primarily made up of two Christian denominations; the Methodist and the Christian Connection. Methodism’s primary beliefs were based upon living the correct Christian lifestyle. They had the “method.” The Christian Connection’s primary belief might be summarized as an opposition to the Catholic doctrine of the trinity.

La începutul adventismului, istoricii ne informează că milleriții proveneau în principal din două confesiuni creștine: cea metodistă și Conexiunea Creștină. Învățăturile fundamentale ale metodismului erau întemeiate pe trăirea corectă a vieții creștine. Aveau „metoda”. Învățătura fundamentală a Conexiunii Creștine ar putea fi rezumată drept o opoziție față de doctrina catolică a Trinității.

As far as my research has gone, virtually all the leadership of the Millerites held to that doctrine of the Christian Connection. There are many branches of the Seventh-day Adventist Reform Movement (SDARM), that still hold to and promote the original Millerite understanding of “anti-trinitarianism.” A dilemma (and current source of controversy) for those who retain the pioneer understanding has and always will be, how to respond to the many and various passages where Sister White directly opposes the doctrinal position they hold to and promote?

În măsura în care au ajuns cercetările mele, aproape întreaga conducere a milleriților a aderat la acea doctrină a mișcării Christian Connection. Există numeroase ramuri ale Mișcării de Reformă Adventistă de Ziua a Șaptea (SDARM) care încă aderă la înțelegerea milleritică originară a "antitrinitarismului" și o promovează. O dilemă (și o sursă actuală de controversă) pentru cei care păstrează înțelegerea pionierilor a fost și va rămâne întotdeauna: cum să răspundă numeroaselor și variatelor pasaje în care Sora White se opune în mod direct poziției doctrinare la care ei aderă și pe care o promovează?

> “I am instructed to say, The sentiments of those who are searching for advanced scientific ideas are not to be trusted. Such representations as the following are made: ‘The Father is as the light invisible: the Son is as the light embodied; the Spirit is the light shed abroad.’ ‘The Father is like the dew, invisible vapor; the Son is like the dew gathered in beauteous form; the Spirit is like the dew fallen to the seat of life.’ Another representation: ‘The Father is like the invisible vapor; the Son is like the leaden cloud; the Spirit is rain fallen and working in refreshing power.’

> Mi s-a poruncit să spun: Concepțiile celor care sunt în căutarea unor idei științifice avansate nu sunt demne de încredere. Se fac asemenea reprezentări: „Tatăl este ca lumina nevăzută; Fiul este ca lumina întrupată; Duhul este lumina revărsată pretutindeni.” „Tatăl este ca roua, abur invizibil; Fiul este ca roua adunată în chip frumos; Duhul este ca roua căzută asupra sediului vieții.” O altă reprezentare: „Tatăl este ca aburul invizibil; Fiul este ca norul plumburiu; Duhul este ploaia căzută și care lucrează cu putere înviorătoare.”

> “All these spiritualistic representations are simply nothingness. They are imperfect, untrue. They weaken and diminish the Majesty which no earthly likeness can be compared to. God cannot be compared with the things His hands have made. These are mere earthly things, suffering under the curse of God because of the sins of man. The Father cannot be described by the things of earth. The Father is all the fullness of the Godhead bodily, and is invisible to mortal sight.

> Toate aceste reprezentări spiritiste nu sunt decât nimicnicie. Sunt imperfecte, neadevărate. Ele slăbesc și micșorează Maiestatea căreia nicio asemănare pământească nu i se poate compara. Dumnezeu nu poate fi comparat cu lucrurile făcute de mâinile Sale. Acestea sunt simple lucruri pământești, care suferă sub blestemul lui Dumnezeu din pricina păcatelor omului. Tatăl nu poate fi descris prin lucrurile pământești. Tatăl este toată plinătatea Dumnezeirii trupește și este nevăzut ochiului muritor.

> “The Son is all the fullness of the Godhead manifested. The Word of God declares Him to be ‘the express image of His person.’ ‘God so loved the world, that He gave His only-begotten Son, that whosoever believeth in Him should not perish, but have everlasting life.’ Here is shown the personality of the Father.

> Fiul este toată plinătatea Dumnezeirii manifestată. Cuvântul lui Dumnezeu Îl declară a fi „întipărirea Ființei Sale”. „Fiindcă atât de mult a iubit Dumnezeu lumea, că a dat pe singurul Său Fiu, pentru ca oricine crede în El să nu piară, ci să aibă viața veșnică.” Aici se arată personalitatea Tatălui.

> “The Comforter that Christ promised to send after He ascended to heaven, is the Spirit in all the fullness of the Godhead, making manifest the power of divine grace to all who receive and believe in Christ as a personal Saviour. There are three living persons of the heavenly trio; in the name of these three great powers—the Father, the Son, and the Holy Spirit—those who receive Christ by living faith are baptized, and these powers will co-operate with the obedient subjects of heaven in their efforts to live the new life in Christ.” Special Testimonies, Series B, number 7, 62, 63.

> Mângâietorul pe care Hristos a făgăduit să-L trimită după ce S-a înălțat la cer este Duhul în toată plinătatea Dumnezeirii, care face cunoscută puterea harului divin tuturor celor care Îl primesc și cred în Hristos ca Mântuitor personal. Există trei Persoane vii ale trioului ceresc; în numele acestor trei mari puteri — Tatăl, Fiul și Duhul Sfânt — cei care Îl primesc pe Hristos prin credință vie sunt botezați, iar aceste puteri vor coopera cu supușii ascultători ai cerului în eforturile lor de a trăi viața cea nouă în Hristos. Mărturii Speciale, Seria B, numărul 7, 62, 63.

The passage identifies “sentiments of those” that were defining the Father, the Son and the Spirit with “things of earth.” Then she says, “The Father cannot be described by the things of the earth.” Notice two points that she makes, though one might sound like a contradiction. She is identifying a false description of the Godhead that identifies three gods, if you will. It’s a false description of the Godhead, but she makes no comment about the fact that the false definition of the Godhead is also incorrect because it has the wrong number of gods in the Godhead.

Pasajul identifică „sentimentele acelora” care îi defineau pe Tatăl, pe Fiul și pe Duhul drept „lucruri ale pământului”. Apoi ea spune: „Tatăl nu poate fi descris prin lucrurile pământului.” Observați două aspecte pe care le subliniază, deși unul ar putea părea o contradicție. Ea identifică o descriere falsă a Dumnezeirii care susține existența a trei dumnezei, ca să spunem așa. Este o descriere falsă a Dumnezeirii, dar ea nu face niciun comentariu despre faptul că definiția falsă a Dumnezeirii este, de asemenea, incorectă pentru că are un număr greșit de dumnezei în Dumnezeire.

Also notice that she says the things of the earth cannot be used to describe the Father. In that very statement, she herself is using the things of the earth. It is human beings that have children and mothers and fathers and aunts and cousins. And Jesus tells us there will be no more marrying in heaven in the earth made new, for we will be like the angels. There are no boy and girl angels. The terms used by human beings that define their relationships with one another have been employed by God to instruct us about His nature and character, but even “the things of the earth” that inspiration has employed to instruct men of God’s character and nature are imperfect.

Observați, de asemenea, că ea afirmă că lucrurile pământului nu pot fi folosite pentru a-L descrie pe Tatăl. Chiar prin acea afirmație, ea însăși folosește lucrurile pământului. Oamenii sunt cei care au copii, mame, tați, mătuși și verișori. Iar Isus ne spune că nu va mai fi căsătorie în cer, în pământul făcut nou, căci vom fi ca îngerii. Nu există îngeri-băieți și îngeri-fete. Termenii utilizați de ființele umane pentru a-și defini relațiile unii cu alții au fost întrebuințați de Dumnezeu pentru a ne învăța despre natura și caracterul Său, însă chiar și „lucrurile pământului” pe care inspirația le-a folosit pentru a-i instrui pe oameni cu privire la caracterul și natura lui Dumnezeu sunt imperfecte.

We have been informed that, “There are three living persons of the heavenly trio” … “the Father, the Son, and the Holy Spirit.” It is an abomination to attach earthly spiritualist sentiments to these three persons, but it is not an abomination to attach “the name of these three great powers” to the biblical definition of the Godhead.

Ni s-a adus la cunoștință că: „Există trei Persoane vii ale trioului ceresc” ... „Tatăl, Fiul și Duhul Sfânt.” Este o urâciune să atribui acestor trei Persoane simțăminte spiritiste pământești, dar nu este o urâciune să atribui definiției biblice a Dumnezeirii „numele acestor trei mari puteri”.

The prophetess says “the name” of the three great powers who make up the Godhead is the Father, the Son and Holy Spirit. As with every biblical truth, when brought together line upon line, the complete testimony must consist of every waymark that has been revealed. The prophets’ testimonies are to be combined. Daniel gives the name of Palmoni to Christ (among other names, but this is just an example). John calls Him the Alpha and Omega and Moses calls Him Jehovah. According to Ellen White His name is the Father, the Son and the Holy Spirit.

Prorocița spune că „numele” celor trei mari puteri care alcătuiesc Dumnezeirea este Tatăl, Fiul și Duhul Sfânt. Ca în cazul oricărui adevăr biblic, când este așezat rând după rând, mărturia deplină trebuie să cuprindă fiecare reper care a fost descoperit. Mărturiile prorocilor trebuie combinate. Daniel Îi dă lui Hristos numele de Palmoni (între alte nume, dar acesta este doar un exemplu). Ioan Îl numește Alfa și Omega, iar Moise Îl numește Iehova. Potrivit lui Ellen White, numele Său este Tatăl, Fiul și Duhul Sfânt.

> “Satan is . . . constantly pressing in the spurious—to lead away from the truth. The very last deception of Satan will be to make of none effect the testimony of the Spirit of God. ‘Where there is no vision, the people perish’ (Proverbs 29:18). Satan will work ingeniously, in different ways and through different agencies, to unsettle the confidence of God’s remnant people in the true testimony.

> Satana . . . strecoară neîncetat falsul—pentru a abate de la adevăr. Însăși înșelăciunea cea din urmă a Satanei va fi să facă fără efect mărturia Duhului lui Dumnezeu. 'Unde nu este vedenie, poporul piere' (Proverbe 29:18). Satana va lucra în mod ingenios, în feluri diferite și prin diferite mijloace, pentru a zdruncina încrederea poporului de rămășiță al lui Dumnezeu în adevărata mărturie.

> “There will be a hatred kindled against the Testimonies which is satanic. The workings of Satan will be to unsettle the faith of the churches in them, for this reason: Satan cannot have so clear a track to bring in his deceptions and bind up souls in his delusions if the warnings and reproofs and counsels of the Spirit of God are heeded.” Selected Messages, book 1, 48.

> Se va aprinde o ură satanică împotriva Mărturiilor. Lucrarea lui Satana va fi să zdruncine credința bisericilor în ele, din acest motiv: Satana nu poate avea o cale atât de netedă pentru a introduce înșelăciunile sale și a înlănțui sufletele în amăgirile sale, dacă avertizările, mustrările și sfaturile Duhului lui Dumnezeu sunt luate aminte. Mesaje alese, cartea 1, 48.

A quick side point from this passage. John has been banished to Patmos for the Word of God and the testimony of Jesus. There are two target audiences for the third angel’s message. Those outside of Adventism and those inside of Adventism. John represents an Adventist that is not only being persecuted by the world because of his obedience to the Bible, but he is also being persecuted for his obedience to the writings of the Spirit of Prophecy. The persecution that is levelled against the Spirit of Prophecy comes from within, not from the outside.

O observație succintă, tangențială, din acest pasaj. Ioan a fost exilat pe Patmos din pricina Cuvântului lui Dumnezeu și a mărturiei lui Isus. Există două audiențe țintă pentru solia celui de‑al treilea înger: cei din afara Adventismului și cei din cadrul Adventismului. Ioan reprezintă un adventist care nu este doar persecutat de lume din cauza ascultării lui de Biblie, ci este persecutat și pentru ascultarea lui de scrierile Spiritului Profetic. Persecuția îndreptată împotriva Spiritului Profetic vine din interior, nu din afară.

At the beginning of ancient Israel, after four hundred years in Egypt, those who were to be the chosen covenant people no longer kept the Sabbath. They did not know Christ’s character or nature. They held to misunderstandings about God that they inculcated while in captivity. The ten plagues; the Red Sea deliverance; the heavenly manna; the sanctuary and all its furnishings; the sacred ceremonies; the courtyard, holy place and Most Holy Place; the law of God; the Rock that followed them; the water that came out of the Rock that followed them and even the serpent on the pole were all intended to increase the knowledge of God in His chosen people. It was a progressive education. That progressive education continued until the scribes “durst ask him no more questions” and He then identified the very last subject they would have in an open discussion with Him, and it had to do with the name of David and who and what Christ is.

La începuturile Israelului antic, după patru sute de ani în Egipt, cei care aveau să fie poporul ales al legământului nu mai păzeau Sabatul. Nu cunoșteau nici caracterul, nici natura lui Hristos. Persistau în neînțelegeri despre Dumnezeu pe care și le-au însușit în timpul robiei. Cele zece plăgi; izbăvirea prin Marea Roșie; mana cerească; sanctuarul și toate uneltele lui; ceremoniile sacre; curtea, Locul Sfânt și Sfânta Sfintelor; legea lui Dumnezeu; Stânca care îi însoțea; apa care a ieșit din Stânca care îi însoțea și chiar șarpele pe prăjină toate erau menite să sporească cunoașterea lui Dumnezeu în poporul Său ales. A fost o educație progresivă. Acea educație progresivă a continuat până când cărturarii "nu îndrăzneau să-I mai pună întrebări", iar El a identificat atunci chiar ultimul subiect pe care ei aveau să-l mai discute în mod deschis cu El, și acesta privea numele lui David și cine și ce este Hristos.

At the beginning of modern spiritual Israel, after 1260 years in spiritual Babylon, those who were to be the chosen covenant people no longer kept the Sabbath. They did not know Christ’s character or nature. They held to misunderstandings about God that they inculcated while in captivity. The history of Adventism with all its waymarks, apostasies, compromises and internal struggles reached a point in the 1880’s when The Desire of Ages was published. Enshrined in that book on page 671, is an understanding of the Godhead that has developed far beyond the understanding that came from the eighteenth century.

La începuturile Israelului spiritual modern, după 1260 de ani în Babilonul spiritual, cei care urmau să fie poporul ales al legământului nu mai păzeau Sabatul. Nu cunoșteau nici caracterul, nici natura lui Hristos. Persistau în concepții greșite despre Dumnezeu pe care și le însușiseră în timpul robiei. Istoria adventismului, cu toate reperele, apostaziile, compromisurile și luptele sale interne, a ajuns la un punct în anii 1880, când a fost publicată The Desire of Ages. În acea carte, la pagina 671, este consacrată o înțelegere a Dumnezeirii care s-a dezvoltat cu mult dincolo de înțelegerea provenită din secolul al XVIII-lea.

Ancient Israel had a controversy at its ending that was brought about by a limited understanding of the Godhead, that was based upon an understanding from their beginning history. The testimony of Jesus says, whether the Father, the Son or the Holy Spirit they are all “the fulness of the Godhead bodily” (Colossians 2:9). The biblical testimony says, “Hear, O Israel: the Lord our God is one Lord” (Deuteronomy 6:4).

Israelul antic a avut, spre încheierea sa, o controversă, provocată de o înțelegere limitată a Dumnezeirii, întemeiată pe o concepție din istoria lor timpurie. Mărturia lui Iisus spune că, fie Tatăl, fie Fiul, fie Duhul Sfânt, toți sunt "plinătatea Dumnezeirii trupește" (Coloseni 2:9). Mărturia biblică spune: "Ascultă, Israele: Domnul, Dumnezeul nostru, este un singur Domn" (Deuteronom 6:4).

Modern Israel holds to a variety of ideas about the Godhead, and only one is correct. At the end of modern Israel God will finish the work of revealing His character in terms of doing so while probationary time lingers. That is what He did for the Jews, and He never changes. It is certain we will continue to grow in our understanding of God’s nature and character throughout eternity, but there has been a purposeful prophetic line of the truth demonstrating God’s efforts to educate His people about Himself, and that history is part of the education He is seeking to teach now, and the information found in the prophetic word concerning that educational process identifies an end of the discussion that corresponds to the close of probation.

Israelul modern susține o varietate de idei despre Dumnezeire, iar numai una este corectă. La încheierea istoriei Israelului modern, Dumnezeu va încheia lucrarea de descoperire a caracterului Său, în sensul că o va împlini câtă vreme timpul de har încă mai dăinuie. Așa a procedat El cu iudeii, și El nu Se schimbă niciodată. Este cert că vom continua să creștem în înțelegerea naturii și a caracterului lui Dumnezeu de-a lungul veșniciei, dar a existat o linie profetică deliberată a adevărului, care demonstrează eforturile lui Dumnezeu de a-Și educa poporul cu privire la Sine, iar acea istorie face parte din educația pe care El urmărește să o ofere acum, iar informațiile aflate în cuvântul profetic cu privire la acel proces educativ indică o încheiere a discuției care corespunde închiderii timpului de har.

> “Christ is the pre-existent, self-existent Son of God…. In speaking of his pre-existence, Christ carries the mind back through dateless ages. He assures us that there never was a time when He was not in close fellowship with the eternal God. He to whose voice the Jews were then listening had been with God as one brought up with Him.” Signs of the Times, August 29, 1900.

> Hristos este Fiul lui Dumnezeu preexistent și autoexistent.... Vorbind despre preexistența Sa, Hristos poartă mintea înapoi prin veacuri fără de număr. El ne asigură că nu a existat niciodată un timp în care El să nu se fi aflat în strânsă comuniune cu Dumnezeu cel veșnic. Cel a cărui voce o ascultau atunci iudeii fusese cu Dumnezeu ca unul crescut alături de El. Signs of the Times, 29 august 1900.

> “He was equal with God, infinite and omnipotent…. He is the eternal, self-existent Son.

> El era deopotrivă cu Dumnezeu, infinit și atotputernic.... El este Fiul veșnic, autoexistent.

> “While God’s Word speaks of the humanity of Christ when upon this earth, it also speaks decidedly regarding His pre-existence. The Word existed as a divine being, even as the eternal Son of God, in union and oneness with His Father. From everlasting He was the Mediator of the covenant, the one in whom all nations of the earth, both Jews and Gentiles, if they accepted Him, were to be blessed. ‘The Word was with God, and the Word was God.’ Before men or angels were created, the Word was with God, and was God.” Review and Herald, April 5, 1906.

> Deși Cuvântul lui Dumnezeu vorbește despre umanitatea lui Hristos când Se afla pe acest pământ, vorbește de asemenea în mod hotărât despre preexistența Sa. Cuvântul a existat ca ființă divină, chiar ca Fiul veșnic al lui Dumnezeu, în comuniune și în unitate cu Tatăl Său. Din veșnicie El a fost mijlocitorul legământului, Acela în care toate națiunile pământului, deopotrivă iudei și neamuri, dacă Îl primeau, aveau să fie binecuvântate. "Cuvântul era cu Dumnezeu și Cuvântul era Dumnezeu." Înainte ca oamenii sau îngerii să fie creați, Cuvântul era cu Dumnezeu și era Dumnezeu. Review and Herald, 5 aprilie 1906.

In the passage she quotes from John’s very first words.

În acel pasaj, ea citează din chiar primele cuvinte ale lui Ioan.

> In the beginning was the Word, and the Word was with God, and the Word was God. The same was in the beginning with God. All things were made by him; and without him was not anything made that was made. John 1:1–3.

> La început era Cuvântul, și Cuvântul era cu Dumnezeu, și Cuvântul era Dumnezeu. El era la început cu Dumnezeu. Toate lucrurile au fost făcute prin El; fără El, nimic din ceea ce a fost făcut nu a fost făcut. Ioan 1:1-3.

In the beginning there was at least two Gods, for John just said, “The Word was God and was with God.” In the first verse of Genesis the Hebrew word “Elohim,” is translated as God. Often in God’s word “Elohim” is placed in a grammatic structure to identify a singular God, but it is a plural, none-the-less. John removes the consideration of “Elohim” in the verse being a singular God with his second witness to the subject. His testimony establishes at least two Gods.

La început erau cel puțin doi Dumnezei, căci Ioan tocmai a spus: „Cuvântul era Dumnezeu și era cu Dumnezeu.” În primul verset din Geneza, cuvântul ebraic „Elohim” este tradus ca „Dumnezeu”. Adesea, în Cuvântul lui Dumnezeu, „Elohim” apare într-o structură gramaticală care indică un Dumnezeu singular, dar, cu toate acestea, este un plural. Ioan înlătură posibilitatea de a înțelege „Elohim” din verset ca referindu-se la un Dumnezeu singular, prin a doua sa mărturie cu privire la subiect. Mărturia lui stabilește cel puțin doi Dumnezei.

More troubling for anti-trinitarians who profess to uphold the Spirit of Prophecy is that in the beginning “the Spirit of God moved upon the face of the waters.” Is the “Spirit” that moved upon the water the Father or the Son, or was it the third person of the heavenly trio as Sister White addresses Him? John’s first three verses in his gospel are followed by these words.

Mai tulburător pentru antitrinitarienii care pretind că susțin Spiritul Profetic este faptul că, la început, „Duhul lui Dumnezeu Se mișca pe deasupra apelor.” Este „Duhul” care Se mișca pe deasupra apelor Tatăl sau Fiul, ori era El a treia Persoană a trioului ceresc, așa cum Îl numește Sora White? Primele trei versete din Evanghelia lui Ioan sunt urmate de următoarele cuvinte.

> In him was life; and the life was the light of men. And the light shineth in darkness; and the darkness comprehended it not. John 1:4, 5.

> În el era viața; și viața era lumina oamenilor. Și lumina luminează în întuneric; și întunericul nu a cuprins-o. Ioan 1:4, 5.

The reference to light and dark is in complete agreement with the beginning of Genesis which says.

Referirea la lumină și întuneric este în deplină concordanță cu începutul Genezei, care spune.

> And God said, Let there be light: and there was light. And God saw the light, that it was good: and God divided the light from the darkness. Genesis 1:3, 4.

> Și Dumnezeu a zis: „Să fie lumină!” Și a fost lumină. Și Dumnezeu a văzut că lumina era bună; și Dumnezeu a despărțit lumina de întuneric. Geneza 1:3, 4.

We will return shortly to these two parallel passages of the light that is the subject in the creation story that follows after the introduction of the Godhead. In the beginning the first truth that is addressed is the make-up or the nature of the Godhead. But the passage does not stop until chapter two verse three where we find the final three words in the creation begin with the three Hebrew letters that together create the word translated as “truth.”

Ne vom întoarce în curând la aceste două pasaje paralele despre lumină, care constituie tema în relatarea creației ce urmează introducerii Dumnezeirii. La început, primul adevăr abordat este alcătuirea sau natura Dumnezeirii. Dar pasajul nu se încheie decât la capitolul doi, versetul trei, unde constatăm că ultimele trei cuvinte din relatarea creației încep cu cele trei litere ebraice care, împreună, alcătuiesc cuvântul tradus prin „adevăr”.

The beginning of the account of creation introduces the Godhead, then sets forth the creative power of His word, and then ends the passage with a divine signature representing truth, the third angel’s message and the name of God as represented by Alpha and Omega.

Relatarea creației începe prin a prezenta Dumnezeirea, apoi înfățișează puterea creatoare a cuvântului Său, iar pasajul se încheie cu o semnătură divină care reprezintă adevărul, mesajul celui de-al treilea înger și Numele lui Dumnezeu, reprezentat prin Alfa și Omega.

> And on the seventh day God ended his work which he had made; and he rested on the seventh day from all his work which he had made. And God blessed the seventh day, and sanctified it: because that in it he had rested from all his work which God created and made. Genesis 2:2, 3.

> Iar în ziua a șaptea Dumnezeu și-a sfârșit lucrarea pe care o făcuse; și S-a odihnit în ziua a șaptea de toată lucrarea Sa pe care o făcuse. Și Dumnezeu a binecuvântat ziua a șaptea și a sfințit-o: pentru că în ea S-a odihnit de toată lucrarea Sa, pe care Dumnezeu a creat-o și a făcut-o. Geneza 2:2, 3.

The end of the first truths taught in God’s Word are the climax of the passage. It ends with the three words “God,” “created” and “made,” thus emphasizing the beginning of the passage, but just as importantly emphasizing the seventh-day Sabbath. The Sabbath of course is the symbol of creation and the sign between God and His chosen people. “Truth” is represented in the three letters that begin each of those final three words of creation. The testimony is emphasizing how significant and important the Sabbath truth is, but just as profound is that those three letters also represent the three steps of the first, second and third angels’ messages. Thus, in the very first passage of the Bible the Sabbath as the sign of God’s creative power is also identified as the testing issue at the end of time. The last book in the Bible provides a third witness to accompany John’s testimony in his gospel.

Concluzia primelor adevăruri învățate din Cuvântul lui Dumnezeu reprezintă punctul culminant al pasajului. Acesta se încheie cu cele trei cuvinte „Dumnezeu”, „a creat” și „a făcut”, evidențiind astfel începutul pasajului, dar, la fel de important, subliniind Sabatul zilei a șaptea. Sabatul, desigur, este simbolul creațiunii și semnul dintre Dumnezeu și poporul Său ales. „Adevărul” este reprezentat în cele trei litere inițiale ale fiecăruia dintre acele ultime trei cuvinte ale creațiunii. Mărturia accentuează cât de semnificativ și important este adevărul despre Sabat, dar la fel de profund este faptul că acele trei litere reprezintă, de asemenea, cele trei etape ale soliilor primului, celui de-al doilea și celui de-al treilea înger. Astfel, chiar în primul pasaj al Bibliei, Sabatul, ca semn al puterii creatoare a lui Dumnezeu, este deopotrivă identificat drept punctul de probă la sfârșitul timpului. Ultima carte a Bibliei oferă un al treilea martor, pentru a însoți mărturia lui Ioan în Evanghelia sa.

> John to the seven churches which are in Asia: Grace be unto you, and peace, from him which is, and which was, and which is to come; and from the seven Spirits which are before his throne; And from Jesus Christ, who is the faithful witness, and the first begotten of the dead, and the prince of the kings of the earth. Unto him that loved us, and washed us from our sins in his own blood, And hath made us kings and priests unto God and his Father; to him be glory and dominion for ever and ever. Amen. Behold, he cometh with clouds; and every eye shall see him, and they also which pierced him: and all kindreds of the earth shall wail because of him. Even so, Amen. I am Alpha and Omega, the beginning and the ending, saith the Lord, which is, and which was, and which is to come, the Almighty.

> Ioan către cele șapte biserici care sunt în Asia: Har vouă și pace de la Cel ce este, Cel ce era și Cel ce vine; și de la cele șapte Duhuri care sunt înaintea scaunului Său de domnie; și de la Iisus Hristos, martorul credincios, întâiul născut dintre cei morți și Căpetenia împăraților pământului. Aceluia care ne-a iubit și ne-a spălat de păcatele noastre cu însuși sângele Său, și ne-a făcut împărați și preoți lui Dumnezeu și Tatălui Său; a Lui să fie slava și stăpânirea în vecii vecilor. Amin. Iată, El vine cu norii; și orice ochi Îl va vedea, și cei care L-au străpuns; și toate semințiile pământului se vor boci din pricina Lui. Da, Amin. Eu sunt Alfa și Omega, începutul și sfârșitul, zice Domnul, Cel ce este, Cel ce era și Cel ce vine, Atotputernicul.

> I John, who also am your brother, and companion in tribulation, and in the kingdom and patience of Jesus Christ, was in the isle that is called Patmos, for the word of God, and for the testimony of Jesus Christ. I was in the Spirit on the Lord’s day, and heard behind me a great voice, as of a trumpet, Saying, I am Alpha and Omega, the first and the last: and, What thou seest, write in a book, and send it unto the seven churches which are in Asia; unto Ephesus, and unto Smyrna, and unto Pergamos, and unto Thyatira, and unto Sardis, and unto Philadelphia, and unto Laodicea. Revelation 1:4–11.

> Eu, Ioan, fratele vostru și împreună-părtaș la necaz și la împărăție și la răbdarea lui Isus Hristos, mă aflam în insula numită Patmos, din pricina Cuvântului lui Dumnezeu și a mărturiei lui Isus Hristos. Am fost în Duhul în ziua Domnului și am auzit în urma mea un glas puternic, ca de trâmbiță, care zicea: „Eu sunt Alfa și Omega, Cel dintâi și Cel de pe urmă; iar ceea ce vezi, scrie într-o carte și trimite-o celor șapte biserici care sunt în Asia: la Efes, și la Smirna, și la Pergam, și la Tiatira, și la Sardes, și la Filadelfia, și la Laodicea.” Apocalipsa 1:4-11.

The first three verses of Revelation chapter one identifies the final warning message and how that message is conveyed from God to mankind. It also states that it is the Revelation of Jesus Christ, thus marking a distinction between the book of Revelation and the book of Daniel. One is a prophecy, the other a revelation.

Primele trei versete ale capitolului întâi din cartea Apocalipsei identifică ultimul mesaj de avertizare și modul în care acest mesaj este transmis de la Dumnezeu către omenire. De asemenea, ele afirmă că este Apocalipsa lui Isus Hristos, marcând astfel o distincție între cartea Apocalipsei și cartea lui Daniel. Una este o profeție, cealaltă o revelație.

> “In the Revelation all the books of the Bible meet and end. Here is the complement of the book of Daniel. One is a prophecy; the other a revelation. The book that was sealed is not the Revelation, but that portion of the prophecy of Daniel relating to the last days. The angel commanded, ‘But thou, O Daniel, shut up the words, and seal the book, even to the time of the end.’ Daniel 12:4.” Acts of the Apostles, 585.

> În Apocalipsa toate cărțile Bibliei se întâlnesc și se încheie. Aici se află complementul cărții lui Daniel. Una este o profeție; cealaltă, o revelație. Cartea care a fost pecetluită nu este Apocalipsa, ci acea porțiune a profeției lui Daniel care se referă la zilele de pe urmă. Îngerul a poruncit: «Iar tu, Daniele, ține ascunse cuvintele și pecetluiește cartea, până la vremea sfârșitului.» Daniel 12:4. Faptele apostolilor, 585.

In the book of Revelation there are lines of prophecy that are to be recognized and brought together line upon line. All those prophetic lines end in the book of Revelation, but the book that was sealed was not the book of Revelation, and it was not simply the book of Daniel that was sealed up, but what was sealed in the book of Daniel was “that portion of the prophecy of Daniel relating to the last days.”

În Cartea Apocalipsei există linii profetice care trebuie recunoscute și reunite, linie după linie. Toate acele linii profetice se încheie în Cartea Apocalipsei, dar cartea care a fost pecetluită nu a fost Cartea Apocalipsei, și nici nu a fost pecetluită întreaga Carte a lui Daniel, ci ceea ce a fost pecetluit în Cartea lui Daniel a fost „acea parte a profeției lui Daniel referitoare la zilele din urmă”.

The “last days” can be understood in a general sense, but understanding them as inspired words, (which they are) requires we also evaluate if the expression “last days” has a prophetic symbolism attached to it. The “last days” are a specific period of prophetic history that has many lines of support. I hope to lay out that history in the near future. It is specifically the history of 1798 until the close of probation. One way to recognize this is that in the literal sanctuary service there was one day of the year that represented judgment, and that was the Day of Atonement. That literal ceremony typified what Sister White calls the anti-typical Day of Atonement. The prophetic or spiritual Day of Atonement represents the “last days” of probationary time, it represents the period of the final judgment.

„Zilele de pe urmă” pot fi înțelese într-un sens general, dar a le înțelege ca cuvinte inspirate (ceea ce și sunt) impune să evaluăm, de asemenea, dacă expresia „zilele de pe urmă” are un simbolism profetic asociat. „Zilele de pe urmă” constituie o perioadă specifică a istoriei profetice, care are numeroase linii de susținere. Nădăjduiesc să prezint acea istorie în viitorul apropiat. Este, în mod specific, istoria de la 1798 până la închiderea timpului de probă. Un indiciu în acest sens este faptul că, în serviciul sanctuarului literal, exista o zi pe an care reprezenta judecata, și aceea era Ziua Ispășirii. Acea ceremonie literală preînchipuia ceea ce Sora White numește Ziua Ispășirii antitipică. Ziua Ispășirii profetică sau spirituală reprezintă „zilele de pe urmă” ale timpului de probă; ea reprezintă perioada judecății finale.

The prophecy in Daniel that was sealed up was two-fold. There was a prophecy relating to the last days that the Millerites recognized which announced the opening of the judgment. That passage of Daniel is represented by the Ulai River vision of chapters eight and nine. The other prophecy that was sealed up in Daniel announces the close of the judgment, and the end of Adventism, and the end of the United States, and the end of the world. That vision was represented by the Hiddekel River.

Profeția din Daniel care a fost pecetluită era alcătuită din două părți. A existat o profeție privitoare la zilele de pe urmă, pe care Milleriții au recunoscut-o, care anunța deschiderea judecății. Acel pasaj din Daniel este reprezentat de vedenia de la Râul Ulai din capitolele opt și nouă. Cealaltă profeție care a fost pecetluită în Daniel anunță închiderea judecății și sfârșitul Adventismului, și sfârșitul Statelor Unite, și sfârșitul lumii. Acea vedenie a fost reprezentată de Râul Hidechel.

> “The light that Daniel received from God was given especially for these last days. The visions he saw by the banks of the Ulai and the Hiddekel, the great rivers of Shinar, are now in process of fulfillment, and all the events foretold will soon come to pass.” Testimonies to Ministers, 112, 113.

> „Lumina pe care Daniel a primit-o de la Dumnezeu a fost dată în chip deosebit pentru aceste zile din urmă. Vedeniile pe care le-a văzut pe malurile Ulaiului și ale Hidechelului, marile râuri ale Șinearului, sunt acum în curs de împlinire, iar toate evenimentele proorocite vor avea curând loc.” Testimonies to Ministers, 112, 113.

The Ulai vision was unsealed in 1798 and addresses God’s sanctuary and His people. The Hiddekel vision was unsealed in 1989 when, as described in Daniel eleven, verse forty, the countries representing the former Soviet Union were swept away by the papacy and the United States, and addresses the enemies of God’s people. The two visions function as do the seven churches and seven seals in the book of Revelation. One is the internal history of the church and the other is the external history of the church, and they both run the entirety of and are “especially for” “these last days.”

Vedenia de la Ulai a fost dezpecetluită în 1798 și se referă la sanctuarul lui Dumnezeu și la poporul Său. Vedenia de la Hidechel a fost dezpecetluită în 1989, când, așa cum este descris în Daniel unsprezece, versetul patruzeci, țările care reprezentau fosta Uniune Sovietică au fost măturate de către papalitate și de către Statele Unite, și se referă la vrăjmașii poporului lui Dumnezeu. Cele două vedenii funcționează asemenea celor șapte biserici și celor șapte peceți din cartea Apocalipsei. Una este istoria internă a bisericii, iar cealaltă este istoria externă a bisericii, și amândouă străbat întreaga perioadă și sunt "în mod special pentru" "aceste zile din urmă."

But though we are told the book of Revelation is not the sealed book, we are also told that it is a sealed book.

Totuși, deși ni se spune că Cartea Apocalipsei nu este cartea pecetluită, ni se spune totodată că ea este o carte pecetluită.

> “Revelation is a sealed book, but it is also an opened book. It records marvelous events that are to take place in the last days of this earth’s history. The teachings of this book are definite, not mystical and unintelligible. In it the same line of prophecy is taken up as in Daniel. Some prophecies God has repeated, thus showing that importance must be given to them. The Lord does not repeat things that are of no great consequence.” Manuscript Releases, volume 9, 8.

> Apocalipsa este o carte pecetluită, dar este și o carte deschisă. Ea consemnează evenimente minunate care urmează să aibă loc în zilele din urmă ale istoriei acestui pământ. Învățăturile acestei cărți sunt bine definite, nu mistice și ininteligibile. În ea este reluată aceeași linie profetică precum în Daniel. Pe unele profeții, Dumnezeu le-a repetat, arătând astfel că trebuie acordată importanță acestora. Domnul nu repetă lucruri care nu au mare însemnătate. Manuscript Releases, volumul 9, 8.

The book of Revelation is unsealed because the prophecies in Daniel are unsealed, and the very lines of prophecies that have been unsealed in Daniel are the same lines that are found in Revelation. What was sealed up in the book of Revelation was a portion of Revelation especially related to God’s people in the “last days.” When Sister White wrote this statement the “seven thunders” was at the time she wrote it sealed up, so she wrote that “it is a sealed book.” She also said the book of Daniel was the “book that was sealed,” in the past tense. For her it had been unsealed in 1798.

Cartea Apocalipsei este dezpecetluită deoarece profețiile din Daniel sunt dezpecetluite, iar chiar liniile profetice care au fost dezpecetluite în Daniel sunt aceleași linii care se găsesc în Apocalipsă. Ceea ce a fost pecetluit în cartea Apocalipsei a fost o porțiune a Apocalipsei privitoare în mod deosebit la poporul lui Dumnezeu din „zilele de pe urmă”. Când Sora White a scris această afirmație, „cele șapte tunete” erau, la momentul scrierii, pecetluite, astfel că ea a scris că „este o carte pecetluită”. Ea a mai spus că cartea lui Daniel era „cartea care a fost pecetluită”, la timpul trecut. Pentru ea, aceasta fusese dezpecetluită în 1798.

What was sealed up concerning the seven thunders in her lifetime was not simply the future events represented by the seven thunders, but primarily that the “seven thunders” represent that the beginning of Adventism parallels the end of Adventism. The “seven thunders” is revealing the most important prophetic rule needed to understand the Revelation of Jesus Christ, while also revealing an attribute of God’s nature and character, that He is the beginning and end of all things. Prophecy identifies that there is a purposeful development of the truths connected to God’s nature and character.

Ceea ce a fost pecetluit cu privire la „cele șapte tunete” în timpul vieții ei nu a constat pur și simplu în evenimentele viitoare reprezentate de „cele șapte tunete”, ci, mai ales, în faptul că „cele șapte tunete” arată că începutul Adventismului este în paralel cu sfârșitul Adventismului. „Cele șapte tunete” dezvăluie cea mai importantă regulă profetică necesară pentru înțelegerea Apocalipsei lui Isus Hristos și, totodată, dezvăluie un atribut al naturii și caracterului lui Dumnezeu, anume că El este începutul și sfârșitul tuturor lucrurilor. Profeția identifică faptul că există o dezvoltare intenționată a adevărurilor legate de natura și caracterul lui Dumnezeu.

Jesus, when represented as the “Lion of the tribe of Judah”, is symbolizing the work He accomplishes as He reveals truth in an incremental and systematic way through history. He seals up the prophetic word, until the point in time when it is to be understood. He seals and unseals truth for the purpose of instruction. As Palmoni, Jesus is the Wonderful Numberer, the Master of time controlling His-story. As Alpha and Omega, He is, among other things, the Master of language. As the Lion of the tribe of Judah He is the one who controls when truth is revealed to men.

Isus, atunci când este reprezentat ca „Leul din seminția lui Iuda”, simbolizează lucrarea pe care o împlinește, pe măsură ce descoperă adevărul într-un mod treptat și sistematic de-a lungul istoriei. El pecetluiește cuvântul profetic, până la momentul în care trebuie să fie înțeles. El pecetluiește și dezpecetluiește adevărul în scopul instruirii. Ca Palmoni, Isus este Numărătorul Minunat, Stăpânul timpului, care cârmuiește Istoria-Lui. Ca Alfa și Omega, El este, între altele, Stăpânul limbajului. Ca Leul din seminția lui Iuda, El este Cel care controlează când adevărul este descoperit oamenilor.

In Revelation chapter one after the first three verses the Godhead is set forth as three distinct entities.

În Apocalipsa, capitolul întâi, după primele trei versete, Dumnezeirea este înfățișată ca fiind trei entități distincte.

> John to the seven churches which are in Asia: Grace be unto you, and peace,

> Ioan către cele șapte biserici care sunt în Asia: Har și pace vouă,

> from him which is, and which was, and which is to come;

> din partea Celui ce este, Celui ce era și Celui ce are să vină;

> and from the seven Spirits which are before his throne;

> și de la cele șapte Duhuri care sunt înaintea tronului Său;

> And from Jesus Christ, who is the faithful witness, and the first begotten of the dead, and the prince of the kings of the earth. Revelation 1:4, 5.

> Și de la Iisus Hristos, care este martorul credincios, cel întâi-născut dintre cei morți și stăpânitorul împăraților pământului. Apocalipsa 1:4, 5.

The introduction to the last book of the Bible clearly sends a greeting to God’s church which identifies the Father, the Spirit and the Son. The ending of God’s Word is repeating the beginning, and in so doing is emphasizing the significance of the correct understanding of the Godhead. It is doing so for those who will be Philadelphians and make up the one hundred and forty-four thousand. They are the final covenant people, who have been typified throughout the lines of covenant history. Those witnesses, among other truths, establish that God has been incrementally seeking to increase the knowledge of His nature and character throughout prophetic history.

Introducerea ultimei cărți a Bibliei transmite în mod clar un salut către biserica lui Dumnezeu, identificându-i pe Tatăl, pe Duhul și pe Fiul. Încheierea Cuvântului lui Dumnezeu repetă începutul și, făcând astfel, subliniază importanța înțelegerii corecte a Dumnezeirii. Ea face aceasta pentru cei care vor fi Filadelfieni și vor alcătui numărul celor o sută patruzeci și patru de mii. Ei sunt poporul legământului final, preînchipuit de-a lungul liniilor istoriei legământului. Acei martori, între alte adevăruri, stabilesc că Dumnezeu a căutat treptat să sporească cunoașterea naturii și caracterului Său de-a lungul istoriei profetice.

The greatest symbol in the Bible of man’s lack of the knowledge of God was Pharaoh who represented Egypt, a symbol of the entire world and therefore all of mankind. That waymark begins the process in the beginning of literal Israel where God was seeking to make known His name. At the end of literal Israel, the controversy over God’s name was repeated. At the end of literal Israel Jesus marked His interaction with the Jews by identifying the history of David and using “the rule of first mention” to represent the final statement concerning the Jews’ Laodicean blindness. They could not understand what He was saying, for they did not know the rule of Alpha and Omega, nor did they know the Alpha and Omega standing before them.

Cel mai mare simbol din Biblie al lipsei de cunoaștere a lui Dumnezeu din partea omului a fost Faraon, care reprezenta Egiptul, un simbol al întregii lumi și, prin urmare, al întregii omeniri. Acea piatră de hotar deschide procesul la începutul Israelului literal, când Dumnezeu căuta să-Și facă cunoscut Numele. La sfârșitul Israelului literal, controversa cu privire la Numele lui Dumnezeu s-a repetat. La sfârșitul Israelului literal, Isus a marcat interacțiunea Sa cu iudeii, apelând la istoria lui David și folosind „regula primei mențiuni” pentru a reprezenta enunțul final privitor la orbirea laodiceană a iudeilor. Ei nu au putut înțelege ceea ce spunea El, căci nu cunoșteau regula Alfa și Omega și nici nu-L cunoșteau pe Alfa și Omega care stătea înaintea lor.

At the beginning of spiritual Israel, the controversy typified in the history of Moses is paralleled. As Adventism has travelled through the history of “the last days,” many opportunities to understand more of Alpha and Omega have been given, just as was the case with ancient Israel. There will be a point where no more questions will be asked at the end of Adventism, as there was in the days of Christ.

La începutul Israelului spiritual, controversa tipificată în istoria lui Moise își găsește o paralelă. Pe măsură ce Adventismul a parcurs istoria „zilelor din urmă”, au fost oferite multe prilejuri de a înțelege mai mult despre Alfa și Omega, întocmai cum a fost cazul cu Israelul antic. Va veni un moment, la sfârșitul Adventismului, când nu se vor mai pune întrebări, așa cum a fost în zilele lui Hristos.

Returning to the passage in Revelation chapter one we see that grace and peace are sent from Him which is, and which was, and which is to come, and also from the seven Spirits and also from Jesus. The Godhead is represented as Jesus, the seven Spirits, and Him which is, and which was, and which is to come, thus allowing us to know that it is the Father who possesses the characteristics represented as He who is, was and is to come. These characteristics represent the eternal nature of God. He has always existed, and in verse eight and nine that very attribute is clearly assigned to Jesus.

Revenind la pasajul din Apocalipsa, capitolul întâi, vedem că harul și pacea sunt trimise de la Cel ce este, Cel ce era și Cel ce vine, precum și de la cele șapte Duhuri și de la Isus. Dumnezeirea este prezentată drept Isus, cele șapte Duhuri și Cel ce este, Cel ce era și Cel ce vine, permițându-ne astfel să cunoaștem că Tatăl este Cel care posedă caracteristicile exprimate prin „Cel ce este, Cel ce era și Cel ce vine”. Aceste caracteristici reprezintă natura veșnică a lui Dumnezeu. El a existat întotdeauna, iar în versetele opt și nouă tocmai acest atribut este atribuit în mod clar lui Isus.

> I am Alpha and Omega, the beginning and the ending, saith the Lord, which is, and which was, and which is to come, the Almighty. I John, who also am your brother, and companion in tribulation, and in the kingdom and patience of Jesus Christ, was in the isle that is called Patmos, for the word of God, and for the testimony of Jesus Christ. I was in the Spirit on the Lord’s day, and heard behind me a great voice, as of a trumpet, Saying, I am Alpha and Omega, the first and the last: and, What thou seest, write in a book, and send it unto the seven churches which are in Asia; unto Ephesus, and unto Smyrna, and unto Pergamos, and unto Thyatira, and unto Sardis, and unto Philadelphia, and unto Laodicea. Revelation 1:8–11.

> Eu sunt Alfa și Omega, începutul și sfârșitul, zice Domnul, Cel ce este, Cel ce era și Cel ce vine, Atotputernicul. Eu, Ioan, fratele vostru și împreună-părtaș în strâmtorare, și în împărăția și în răbdarea lui Isus Hristos, mă aflam în insula numită Patmos, din pricina cuvântului lui Dumnezeu și a mărturiei lui Isus Hristos. Am fost în Duhul în ziua Domnului și am auzit în urma mea un glas mare, ca de trâmbiță, care zicea: Eu sunt Alfa și Omega, Cel dintâi și Cel de pe urmă; și: Ce vezi, scrie într-o carte și trimite-o celor șapte biserici care sunt în Asia: la Efes, la Smirna, la Pergam, la Tiatira, la Sardes, la Filadelfia și la Laodiceea. Apocalipsa 1:8-11.

Those who have a Bible that writes the words of Jesus in the color red, know that in verses eight and eleven it is Jesus that is speaking. In those verses Jesus identifies that He possesses the identical eternal nature as the Father when He identifies Himself as “the Lord, which is, and which was, and which is to come,” and Jesus also adds that He is “the Almighty.”

Cei care au o Biblie în care cuvintele lui Isus sunt tipărite cu roșu, știu că în versetele opt și unsprezece Cel care vorbește este Isus. În acele versete, Isus declară că El posedă aceeași natură veșnică, identică cu a Tatălui, atunci când Se identifică drept „Domnul, care este, care a fost și care vine”, iar El adaugă de asemenea că este „Atotputernicul”.

The very first thing Jesus says in the beginning of the book of Revelation, the book that identifies that it is the Revelation of Jesus Christ; is that He is Alpha and Omega, that He too is eternal as the Father is and that He also is God Almighty. The attributes of God’s nature are the very first words in the book of Revelation from Jesus. Those attributes are direct stumbling blocks for Adventists who still defend the original position of the Godhead. They believe there was a time when the Father brought forth His Son.

Cel dintâi lucru pe care îl spune Isus la începutul cărții Apocalipsei, cartea care declară că este Descoperirea lui Isus Hristos, este că El este Alfa și Omega, că și El este veșnic, așa cum este Tatăl, și că El este, de asemenea, Dumnezeu Atotputernic. Însușirile naturii divine sunt chiar primele cuvinte rostite de Isus în cartea Apocalipsei. Aceste atribute constituie o piatră de poticnire pentru adventiștii care încă apără poziția originară cu privire la Dumnezeire. Ei cred că a existat un timp când Tatăl L-a născut pe Fiul Său.

The end of the book of Revelation agrees with the beginning of the book of Revelation.

Sfârșitul cărții Apocalipsei este în concordanță cu începutul cărții Apocalipsei.

The Second Coming follows the description of the Godhead. In chapter twenty-two we find the end of the book agrees with the beginning of the book and verse twelve parallels verse seven of chapter one by referencing the Second Coming.

A Doua Venire urmează după descrierea Dumnezeirii. În capitolul douăzeci și doi constatăm că sfârșitul cărții este în concordanță cu începutul cărții, iar versetul doisprezece se află în paralelism cu versetul șapte din capitolul întâi, prin referire la A Doua Venire.

> And, behold, I come quickly; and my reward is with me, to give every man according as his work shall be. I am Alpha and Omega, the beginning and the end, the first and the last. Blessed are they that do his commandments, that they may have right to the tree of life, and may enter in through the gates into the city. For without are dogs, and sorcerers, and whoremongers, and murderers, and idolaters, and whosoever loveth and maketh a lie. I Jesus have sent mine angel to testify unto you these things in the churches. I am the root and the offspring of David, and the bright and morning star. And the Spirit and the bride say, Come. And let him that heareth say, Come. And let him that is athirst come. And whosoever will, let him take the water of life freely. Revelation 22:12–17.

> Și, iată, Eu vin curând; și răsplata Mea este cu Mine, ca să dau fiecăruia după fapta lui. Eu sunt Alfa și Omega, Începutul și Sfârșitul, Cel dintâi și Cel de pe urmă. Fericiți sunt cei ce păzesc poruncile Lui, ca să aibă drept la pomul vieții și să intre prin porți în cetate. Căci afară sunt câinii, și vrăjitorii, și curvarii, și ucigașii, și închinătorii la idoli, și oricine iubește și săvârșește minciuna. Eu, Isus, am trimis îngerul Meu să vă mărturisească aceste lucruri în biserici. Eu sunt Rădăcina și Vlăstarul lui David, și Steaua strălucitoare de dimineață. Și Duhul și Mireasa zic: Vino. Și cel ce aude să zică: Vino. Și cel ce este însetat să vină. Și cine voiește, să ia fără plată apa vieții. Apocalipsa 22:12-17.

After referencing the Second Coming, Jesus, as in Revelation chapter one, identifies Himself as Alpha and Omega. Then he adds the distinction between those who would hear and those who would not hear what the Spirit said unto the churches. He references the communication process illustrated in verses one through three in chapter one, by identifying that he sent Gabriel with the message to John.

După ce face referire la A Doua Venire, Isus, ca în capitolul întâi din Apocalipsa, se identifică drept Alfa și Omega. Apoi adaugă distincția între cei care aveau să audă și cei care nu aveau să audă ceea ce a spus Duhul către biserici. El face trimitere la procesul de comunicare ilustrat în versetele unu până la trei din capitolul întâi, precizând că l-a trimis pe Gabriel cu mesajul la Ioan.

Then He returns to the final statement that He made to the Scribes and Pharisees at the end of ancient Israel. He ties both endings of literal and spiritual Israel together, by answering in Revelation for those in the “last days” what the Jews in their “last days” could not understand. He says that He is the root (beginning) and offspring (ending) of David. The subject of David and his Lord was the last statement Jesus made to the quibbling Jews, and it typifies the final pronouncement for those in the last days that, according to the message to the Philadelphian church, claim to be Jews, but are not.

Apoi El revine la afirmația finală pe care a făcut-o Cărturarilor și Fariseilor, la sfârșitul Israelului antic. El unește ambele încheieri ale Israelului literal și ale Israelului spiritual, răspunzând în Apocalipsa, pentru cei din „zilele de pe urmă”, la ceea ce iudeii din „zilele lor de pe urmă” n-au putut înțelege. El spune că este rădăcina (începutul) și odrasla (sfârșitul) lui David. Tema despre David și Domnul său a fost ultima afirmație pe care Isus a făcut-o iudeilor certăreți, iar ea tipifică proclamarea finală pentru cei din zilele de pe urmă care, potrivit mesajului adresat bisericii din Filadelfia, pretind că sunt iudei, dar nu sunt.

> Behold, I will make them of the synagogue of Satan, which say they are Jews, and are not, but do lie; behold, I will make them to come and worship before thy feet, and to know that I have loved thee. Because thou hast kept the word of my patience, I also will keep thee from the hour of temptation, which shall come upon all the world, to try them that dwell upon the earth. Revelation 3:9, 10.

> Iată, pe cei din sinagoga Satanei, care spun că sunt iudei și nu sunt, ci mint, îi voi face să vină și să se închine înaintea picioarelor tale și să cunoască că te-am iubit. Fiindcă ai păzit cuvântul răbdării Mele, te voi păzi și Eu de ceasul încercării care are să vină peste toată lumea, ca să-i încerce pe locuitorii pământului. Apocalipsa 3:9, 10.

Those who worship at the feet of the saints are Laodicean Adventists who have been spewed out of the mouth of the Lord.

Cei care se închină la picioarele sfinților sunt Adventiști laodiceeni care au fost vărsați din gura Domnului.

> “You think, that those who worship before the saint’s feet, (Revelation 3:9), will at last be saved. Here I must differ with you; for God shew me that this class were professed Adventists, who had fallen away, and ‘crucified to themselves the Son of God afresh, and put him to an open shame.’ And in the ‘hour of temptation,’ which is yet to come, to show out everyone’s true character, they will know that they are forever lost; and overwhelmed with anguish of spirit, they will bow at the saint’s feet.” Word to the Little Flock, 12.

> Crezi că aceia care se închină înaintea picioarelor sfântului (Apocalipsa 3:9) vor fi, în cele din urmă, mântuiți. Aici sunt nevoit să nu fiu de acord cu tine; căci Dumnezeu mi-a arătat că această categorie era alcătuită din adventiști de nume, care căzuseră de la credință și „L-au răstignit din nou pentru ei înșiși pe Fiul lui Dumnezeu și L-au expus unei rușini publice”. Iar în „ceasul ispitei”, care încă urmează să vină, spre a da pe față adevăratul caracter al fiecăruia, vor ști că sunt pierduți pentru totdeauna; și, copleșiți de chinul duhului, se vor pleca la picioarele sfântului. Cuvânt către Mica Turmă, 12.

According to the Bible and the Spirit of Prophecy those who worship at the saints’ feet, are members of the synagogue of Satan. They claim to be Jews, but they are not. The righteous Adventists are being addressed in the church of Philadelphia. The one hundred and forty-four thousand are Philadelphians, and the Jews who say they are, but are not—are Laodiceans. There are two classes of faithful people in the “last days,” the one hundred and forty-four thousand and those that are martyrs. There are only two churches of the seven that lack any criticism. One is Philadelphia representing those that never die, and the other is Smyrna, representing the faithful martyrs. The martyrs and those that do not die, Smyrna and Philadelphia, are the only churches of the seven with no condemnation attached to the message they were given. Yet, both churches had to deal with those who claimed to be Jews, but were not. This is so, for they are all members of the same church in the “last days” dealing with the same circumstances, one class destined to testify with their blood, represented by Moses at the Mount of Transfiguration, and the other class represented by Elijah who never died.

Potrivit Bibliei și Duhului Profeției, cei care se închină la picioarele sfinților sunt membri ai sinagogii Satanei. Ei pretind că sunt iudei, dar nu sunt. Adventiștilor neprihăniți li se adresează mesajul către biserica din Filadelfia. Cei o sută patruzeci și patru de mii sunt filadelfieni, iar iudeii care spun că sunt, dar nu sunt — sunt laodicieni. Există două clase de credincioși în „zilele de pe urmă”: cei o sută patruzeci și patru de mii și cei care sunt martiri. Doar două biserici din cele șapte nu primesc nicio mustrare. Una este Filadelfia, reprezentând pe cei care nu mor niciodată, iar cealaltă este Smirna, reprezentând martirii credincioși. Martirii și cei care nu mor, Smirna și Filadelfia, sunt singurele dintre cele șapte pentru care mesajul primit nu conține nicio condamnare. Totuși, ambele biserici au trebuit să se confrunte cu cei care pretindeau că sunt iudei, dar nu erau. Așa este, căci toți sunt membri ai aceleiași biserici în „zilele de pe urmă”, confruntându-se cu aceleași circumstanțe: o clasă sortită să mărturisească prin sângele lor, reprezentată de Moise pe Muntele Schimbării la Față, și cealaltă clasă reprezentată de Ilie, care nu a murit niciodată.

> And unto the angel of the church in Smyrna write; These things saith the first and the last, which was dead, and is alive; I know thy works, and tribulation, and poverty, (but thou art rich) and I know the blasphemy of them which say they are Jews, and are not, but are the synagogue of Satan. Fear none of those things which thou shalt suffer: behold, the devil shall cast some of you into prison, that ye may be tried; and ye shall have tribulation ten days: be thou faithful unto death, and I will give thee a crown of life. Revelation 2:8–10.

> Iar îngerului Bisericii din Smirna scrie: Iată ce zice Cel dintâi și Cel de pe urmă, Cel ce a fost mort și este viu: Știu faptele tale, strâmtorarea și sărăcia ta (dar ești bogat); și știu hula celor ce zic că sunt iudei și nu sunt, ci sunt sinagoga Satanei. Nu te teme de nimic din cele ce vei avea să suferi: iată, diavolul va arunca pe unii dintre voi în temniță, ca să fiți încercați; și veți avea strâmtorare zece zile. Fii credincios până la moarte și îți voi da cununa vieții. Apocalipsa 2:8-10.

As Jesus describes the dire circumstances of the church of Smyrna, he makes but one positive comment when He says, “but thou art rich,” thus contrasting them with the members of the synagogue of Satan who are not rich. Those in Revelation that are Adventist and think they are rich, and are not, are the Jews that say they are Jews, and are not—for they are Laodicean Seventh-day Adventists.

În timp ce Isus descrie împrejurările grave ale Bisericii din Smirna, El nu face decât o singură observație pozitivă când spune: „dar tu ești bogat”, contrastându-i astfel cu membrii sinagogii Satanei, care nu sunt bogați. Cei din Apocalipsă care sunt adventiști și cred că sunt bogați, dar nu sunt, sunt iudeii care spun că sunt iudei și nu sunt — căci sunt Adventiști de Ziua a Șaptea laodiceni.

In the opening of Revelation, the Godhead is presented as three persons and at the end of the book of Revelation Jesus and the Spirit are directly mentioned, but not the Father. It matters not, because the principle of line upon line combined with the first illustrating the last, demands that the Father be recognized in the last verses of Revelation, for He is already identified as being there in the first verses. It is no different than the gospel of John chapter one, where John does not directly identify the Spirit, but the Spirit is understood to be there, for the Spirit was there the very first time the expression “in the beginning” was written. John’s gospel testimony in chapter one begins with the identical phrase “in the beginning.”

La începutul cărții Apocalipsa, Dumnezeirea este prezentată ca trei Persoane, iar la sfârșitul Apocalipsei sunt menționați în mod direct Isus și Duhul, dar nu și Tatăl. Nu are importanță, fiindcă principiul rând după rând, împreună cu acela potrivit căruia cel dintâi îl ilustrează pe cel de pe urmă, cere ca Tatăl să fie recunoscut în ultimele versete ale Apocalipsei, căci El este deja identificat ca fiind acolo în primele versete. Nu este altfel decât în Evanghelia după Ioan, capitolul întâi, unde Ioan nu-L identifică în mod direct pe Duhul, dar Duhul este înțeles ca fiind acolo, căci Duhul a fost acolo chiar prima dată când a fost scrisă expresia «la început». Mărturia evanghelică a lui Ioan din capitolul întâi începe cu aceeași expresie «la început».

The “beginning” is a prophetic symbol and is to be evaluated with prophetic rules, including line upon line. Moses’ beginning, is the gospel of John’s beginning, is the beginning of the book of Revelation and it is also the end of Revelation. Of those four lines twice all three persons of the heavenly trio are identified, and in one line (John’s gospel) the Spirit might be missing and in the fourth line the Father is missing, but when brought together all three Divine Persons are represented in all four lines.

„Începutul” este un simbol profetic și trebuie evaluat după reguli profetice, inclusiv principiul „linie după linie”. Începutul la Moise este începutul Evangheliei după Ioan, este începutul cărții Apocalipsei și este, de asemenea, sfârșitul Apocalipsei. Din acele patru linii, în două dintre ele sunt identificate toate cele trei Persoane ale trioului ceresc, iar într-o linie (Evanghelia după Ioan) Duhul ar putea lipsi, iar în a patra linie lipsește Tatăl; însă, puse împreună, toate cele trei Persoane Divine sunt reprezentate în toate cele patru linii.

Christ came to make known the Father, and the Holy Spirit came to make known the Son. All three made eternal sacrifices. The Father so loved the world that He gave Jesus, Jesus so loved the world that He agreed to take upon Himself, for eternity, the flesh of those He had created. What kind of giving is represented in the act of the Creator choosing to become part of His creation? The third person of the Godhead gave Himself, for He has accepted the position of living within the created entity called mankind—throughout eternity.

Hristos a venit să-L facă cunoscut pe Tatăl, iar Duhul Sfânt a venit să-L facă cunoscut pe Fiul. Toți trei au adus jertfe veșnice. Tatăl a iubit atât de mult lumea, încât L-a dat pe Iisus; Iisus a iubit atât de mult lumea, încât a consimțit să ia asupra Sa, pentru veșnicie, trupul celor pe care îi crease. Ce fel de dăruire este cuprinsă în actul prin care Creatorul alege să devină parte a creației Sale? A treia Persoană a Dumnezeirii S-a dăruit pe Sine, căci a acceptat să locuiască în entitatea creată numită omenire, pentru întreaga veșnicie.

It is probably for this reason that the Holy Spirit is repeatedly associated with symbols of God’s people. He is the Person of the Godhead that is to abide with the human creation. Therefore, the symbols of the Holy Spirit in the Scriptures are more often than not represented by a symbol that both represents the Holy Spirit or mankind. In the beginning the Spirit moved upon the waters.

Probabil din acest motiv Duhul Sfânt este în mod repetat asociat cu simbolurile poporului lui Dumnezeu. El este Persoana Dumnezeirii care rămâne împreună cu creația umană. Prin urmare, în Scripturi, simbolurile Duhului Sfânt sunt, de cele mai multe ori, reprezentate printr-un simbol care poate reprezenta fie pe Duhul Sfânt, fie omenirea. La început, Duhul Se mișca pe deasupra apelor.

> And he saith unto me, The waters which thou sawest, where the whore sitteth, are peoples, and multitudes, and nations, and tongues. Revelation 17:15.

> Și el mi-a zis: Apele pe care le-ai văzut, pe care șade curva, sunt popoare, mulțimi, neamuri și limbi. Apocalipsa 17:15.

The only piece of furniture in the sanctuary erected by Moses that did not have a pattern specifically detailed for the workers to follow was the seven branched candlestick. The candlestick represents the combination of humanity with divinity. For this reason, the candlestick’s design was the only item in the sanctuary left for men to contribute to. The seven candlesticks that Christ walks among are identified as the seven churches, yet the candlestick was fueled with oil, representing the Holy Spirit, and the wicks of the candles that supported the flame for light were made from the used white linen garments of the priests, representing the righteousness of Christ that shines as the light of the world. God’s people are the light of the world, but that light is only fueled by the oil of the Holy Spirit. The Holy Spirit is often associated with people in the description of Him in the Scriptures.

Singura piesă de mobilier din sanctuarul ridicat de Moise care nu avea un tipar în mod specific detaliat pentru ca lucrătorii să-l urmeze a fost sfeșnicul cu șapte brațe. Sfeșnicul reprezintă uniunea umanității cu divinitatea. Din acest motiv, forma sfeșnicului a fost singurul element din sanctuar lăsat în seama oamenilor pentru a-și aduce contribuția. Cele șapte sfeșnice printre care umblă Hristos sunt identificate ca fiind cele șapte biserici, însă sfeșnicul era alimentat cu untdelemn, simbolizând Duhul Sfânt, iar fitilele lămpilor care susțineau flacăra pentru lumină erau confecționate din veșmintele albe de in uzate ale preoților, simbolizând neprihănirea lui Hristos care strălucește ca lumina lumii. Poporul lui Dumnezeu este lumina lumii, dar acea lumină este alimentată numai de untdelemnul Duhului Sfânt. Duhul Sfânt este adesea asociat cu oamenii în descrierea Lui din Scripturi.

> And out of the throne proceeded lightnings and thunderings and voices: and there were seven lamps of fire burning before the throne, which are the seven Spirits of God. Revelation 4:5.

> Și din scaunul de domnie ieșeau fulgere, tunete și glasuri; și înaintea scaunului de domnie ardeau șapte lămpi de foc, care sunt cele șapte Duhuri ale lui Dumnezeu. Apocalipsa 4:5.

Seven lamps are here identified as the “seven Spirits of God,” yet we are told the seven candlesticks are the seven churches.

Aici, cele șapte lămpi sunt identificate drept „cele șapte Duhuri ale lui Dumnezeu”, însă ni se spune că cele șapte sfeșnice sunt cele șapte biserici.

> The mystery of the seven stars which thou sawest in my right hand, and the seven golden candlesticks. The seven stars are the angels of the seven churches: and the seven candlesticks which thou sawest are the seven churches. Revelation 1:20.

> Taina celor șapte stele pe care le-ai văzut în mâna mea cea dreaptă și a celor șapte sfeșnice de aur. Cele șapte stele sunt îngerii celor șapte biserici, iar cele șapte sfeșnice pe care le-ai văzut sunt cele șapte biserici. Apocalipsa 1:20.

The seven candlesticks are both the seven Spirits and they are God’s church.

Cele șapte sfeșnice sunt atât cele șapte Duhuri, cât și Biserica lui Dumnezeu.

> And I beheld, and, lo, in the midst of the throne and of the four beasts, and in the midst of the elders, stood a Lamb as it had been slain, having seven horns and seven eyes, which are the seven Spirits of God sent forth into all the earth. Revelation 5:6.

> Și am văzut, și iată, în mijlocul scaunului de domnie și al celor patru făpturi vii și în mijlocul bătrânilor, stătea un Miel ca înjunghiat, având șapte coarne și șapte ochi, care sunt cele șapte Duhuri ale lui Dumnezeu, trimise pe tot pământul. Apocalipsa 5:6.

The seven horns and seven eyes are also the Holy Spirit who is sent forth unto all the earth, and when baptized a Christian is sent forth unto all the earth, for he was baptized in the name of the Father, the Son and the Holy Spirit. In the blessing pronounced upon the martyrs of the Sunday law crisis, and all those who died in the faith in modern spiritual Israel since 1844, it is the Spirit that provides the eulogy for their burials’ when He states, “Yea,” “they may rest from their labors,” for he was there during their labors all the way until they laid down their lives.

Cele șapte coarne și cei șapte ochi sunt de asemenea Duhul Sfânt, care este trimis pe tot pământul, iar, odată botezat, un creștin este trimis pe tot pământul, căci el a fost botezat în numele Tatălui, al Fiului și al Duhului Sfânt. În binecuvântarea rostită asupra martirilor crizei legii duminicale și asupra tuturor celor care au murit în credință în Israelul spiritual modern din 1844 încoace, Duhul este Cel care rostește elogiul funebru la înmormântarea lor, când El spune: „Da”, „ei se pot odihni de ostenelile lor”, căci El a fost acolo în timpul ostenelilor lor până când și-au dat viața.

> And I heard a voice from heaven saying unto me, Write, Blessed are the dead which die in the Lord from henceforth: Yea, saith the Spirit, that they may rest from their labours; and their works do follow them. Revelation 14:13.

> Și am auzit un glas din cer zicându-mi: Scrie: Ferice de morții care mor în Domnul, de acum înainte; da, zice Duhul, ca să se odihnească de ostenelile lor; și faptele lor îi urmează. Apocalipsa 14:13.

When considering the end and beginning of the book of Revelation, the beginning of the Bible and the beginning of the gospel of John we find that all three Persons of the Godhead are represented, though the Father is there, based upon the application of line upon line. The Son is there identifying Himself as Alpha and Omega.

Când luăm în considerare sfârșitul și începutul cărții Apocalipsei, începutul Bibliei și începutul Evangheliei după Ioan, constatăm că toate cele trei Persoane ale Dumnezeirii sunt reprezentate, deși prezența Tatălui este stabilită pe baza aplicării principiului «rând după rând». Fiul este acolo, identificându-Se drept Alfa și Omega.

If we recognize that the combination of humanity with divinity is a combination of the Holy Spirit and mankind, we can then understand why symbols of the Holy Spirit are tied together with symbols of mankind. With this perspective in mind, we return to the two “in the beginnings” we have been addressing so often.

Dacă recunoaștem că îmbinarea umanității cu divinitatea este o îmbinare a Duhului Sfânt cu omenirea, putem atunci înțelege de ce simbolurile Duhului Sfânt sunt legate laolaltă cu simbolurile omenirii. Cu această perspectivă în minte, ne întoarcem la cele două «la început» pe care le-am abordat atât de des.

> In the beginning God created the heaven and the earth. And the earth was without form, and void; and darkness was upon the face of the deep. And the Spirit of God moved upon the face of the waters. And God said, Let there be light: and there was light. And God saw the light, that it was good: and God divided the light from the darkness. Genesis 1:1–4.

> La început, Dumnezeu a creat cerul și pământul. Și pământul era pustiu și gol; și întunericul era peste fața adâncului. Și Duhul lui Dumnezeu se mișca pe deasupra apelor. Și Dumnezeu a zis: „Să fie lumină!” Și a fost lumină. Și Dumnezeu a văzut că lumina era bună; și Dumnezeu a despărțit lumina de întuneric. Geneza 1:1-4.

> In the beginning was the Word, and the Word was with God, and the Word was God. The same was in the beginning with God. All things were made by him; and without him was not anything made that was made. In him was life; and the life was the light of men. And the light shineth in darkness; and the darkness comprehended it not. John 1:1–5.

> La început era Cuvântul, și Cuvântul era la Dumnezeu, și Cuvântul era Dumnezeu. Acesta era dintru început la Dumnezeu. Toate prin El s-au făcut; și fără El nimic nu s-a făcut din ce s-a făcut. În El era viața; și viața era lumina oamenilor. Și lumina luminează în întuneric; și întunericul nu a cuprins-o. Ioan 1:1-5.

Using these two witnesses of “in the beginning;” God the Word, who made all things, also gave His life, for “in Him was life,” and His life was the “light” of men. The “light” of a created man is the righteousness of the Creator. The righteousness of the Creator is the wick in the candles in the sanctuary.

Folosind acești doi martori ai „la început”, Dumnezeu‑Cuvântul, Cel ce a făcut toate, a dat de asemenea viața Sa, căci „în El era viață”, iar viața Sa era „lumina” oamenilor. „Lumina” omului creat este dreptatea Creatorului. Dreptatea Creatorului este fitilul din lumânările din sanctuar.

> And to her was granted that she should be arrayed in fine linen, clean and white: for the fine linen is the righteousness of saints. Revelation 19:18.

> Și i s-a dat să se îmbrace în in subțire, curat și alb: căci inul subțire este neprihănirea sfinților. Apocalipsa 19:18.

The oil that fuels the wick represents the activity of the Holy Spirit in the life of the believer. In the beginning the earth was dark and there was no light. Jesus then gave His life, the life that was in Him, so there could be light for men.

Untdelemnul care alimentează fitilul reprezintă lucrarea Duhului Sfânt în viața credinciosului. La început pământul era în întuneric și nu era lumină. Apoi Isus Și-a dat viața, viața care era în El, pentru ca să fie lumină pentru oameni.

> And all that dwell upon the earth shall worship him, whose names are not written in the book of life of the Lamb slain from the foundation of the world. Revelation 13:8.

> Și toți locuitorii pământului i se vor închina, cei ale căror nume nu sunt scrise în cartea vieții Mielului, care a fost junghiat de la întemeierea lumii. Apocalipsa 13:8.

When Jesus chose to be a sacrifice for mankind, He gave His life so men would have light. As is the case in these two passages, whenever light is introduced, the light produces two classes of worshippers as represented by light and darkness, the children of the day or the children of the night.

Când Isus a ales să fie o jertfă pentru omenire, El Și-a dat viața pentru ca oamenii să aibă lumină. Așa cum este cazul în aceste două pasaje, ori de câte ori este introdusă lumina, aceasta produce două clase de închinători, reprezentate prin lumină și întuneric: copiii zilei sau copiii nopții.

> But ye, brethren, are not in darkness, that that day should overtake you as a thief. Ye are all the children of light, and the children of the day: we are not of the night, nor of darkness. 1 Thessalonians 5:4, 5.

> Dar voi, fraților, nu sunteți în întuneric, încât ziua aceea să vă surprindă ca un hoț. Voi toți sunteți fii ai luminii și fii ai zilei; noi nu suntem ai nopții, nici ai întunericului. 1 Tesaloniceni 5:4, 5.

When we recognize the close eternal relationship the Holy Spirit has with the children of the day, we can understand why the symbols of both God’s children and the Holy Spirit are so closely related. In the last passage of Revelation, we see Jesus as the Alpha and Omega, we see the Father through the application of line upon line and the Holy Spirit is providing His final symbolic representation of Himself, for holy men of old spake as they were moved by the Holy Spirit. His first statement of Himself in Genesis identifies Him moving upon the waters, or moving upon mankind and His last reference to Himself is as follows.

Când recunoaștem strânsa relație veșnică pe care Duhul Sfânt o are cu copiii zilei, putem înțelege de ce simbolurile atât ale copiilor lui Dumnezeu, cât și ale Duhului Sfânt sunt atât de strâns legate între ele. În ultimul pasaj din Apocalipsă, Îl vedem pe Isus ca Alfa și Omega, Îl vedem pe Tatăl prin aplicarea principiului rând după rând, iar Duhul Sfânt Își oferă ultima Sa reprezentare simbolică, căci oamenii sfinți din vechime au vorbit fiind mânați de Duhul Sfânt. Prima Sa declarație despre Sine din Geneza Îl identifică mișcându-Se pe deasupra apelor, sau mișcându-Se asupra omenirii, iar ultima Sa referire la Sine este după cum urmează.

> And the Spirit and the bride say, Come. And let him that heareth say, Come. And let him that is athirst come. And whosoever will, let him take the water of life freely. Revelation 22:17.

> Și Duhul și Mireasa zic: Vino. Și cel ce aude să zică: Vino. Și cel ce este însetat să vină. Și oricine voiește, să ia apa vieții fără plată. Apocalipsa 22:17.

From the beginning to the end the Holy Spirit is identified in association with mankind, for the children of the day represent a combination of divinity and humanity. Paul identifies, as does Isaiah, that men are vessels, and the candlesticks in the sanctuary had vessels where the wick was placed, and oil came down to the vessels to supply the fuel necessary to manifest the light that is the righteousness of Christ. We are the vessels of the Holy Spirit, the third Person of the Godhead as identified from the beginning unto the ending of God’s Word, and as straightly identified in the writings of the Spirit of Prophecy.

De la început până la sfârșit, Duhul Sfânt este arătat în legătură cu omenirea, căci fiii zilei reprezintă o îmbinare a divinității cu umanitatea. Pavel arată, la fel ca Isaia, că oamenii sunt vase, iar sfeșnicele din sanctuar aveau vase în care era așezat fitilul, iar untdelemnul se cobora în vase pentru a asigura combustibilul necesar manifestării luminii, care este neprihănirea lui Hristos. Noi suntem vasele Duhului Sfânt, a treia Persoană a Dumnezeirii, așa cum este identificată de la început până la sfârșit în Cuvântul lui Dumnezeu și așa cum este în mod clar identificată în scrierile Spiritului Profeției.

In the second angel’s message which was fulfilled in the beginning of Adventism and the end, there are two distinct messages; one for the church and one for the world.

În cadrul soliei celui de-al doilea înger, care a fost împlinită la începutul Adventismului și la sfârșit, există două solii distincte: una pentru biserică și una pentru lume.

Back to Articles