Article

# The Book of Joel and The Laodicean Seventh-day Adventist Church - Number Four

Cartea lui Ioel și Biserica Adventistă de Ziua a Șaptea laodiceană - Numărul patru

Number Four

Numărul patru

Author

Jeff Pippenger

Published

December 7, 2025

Formats

PDF
Word

In Isaiah twenty-eight the “scornful men which rule” “Jerusalem” are represented as the “drunkards of Ephraim,” and as the “crown of pride.” “Crown” represents leadership and “pride” represents a satanic character.

În Isaia, capitolul douăzeci și opt, „oamenii batjocoritori care cârmuiesc” „Ierusalimul” sunt reprezentați drept „bețivii lui Efraim” și drept „cununa mândriei”. „Cununa” reprezintă conducerea, iar „mândria” reprezintă un caracter satanic.

The drunkards are contrasted with the remnant (“residue”) who become God’s “crown” of glory, for during the latter rain the Lord sets up His “kingdom of glory” as typified by Him setting up the “kingdom of grace” at the cross. The kingdom of grace at the cross typifies the kingdom of glory at the Sunday law. The latter rain began on 9/11 when the sealing of the one hundred and forty-four thousand and the judgment of the living began.

Bețivii sunt puși în contrast cu rămășița („reziduul”), care devine „coroana” de slavă a lui Dumnezeu, căci, în timpul ploii târzii, Domnul întemeiază „Împărăția slavei” Sale, preînchipuită prin întemeierea de către El a „Împărăției harului” la cruce. Împărăția harului la cruce preînchipuie Împărăția slavei la legea duminicală. Ploaia târzie a început la data de 9/11, când au început pecetluirea celor o sută patruzeci și patru de mii și judecata celor vii.

> “I saw that all things are intensely looking and stretching their thoughts on the impending crisis before them. The sins of Israel must go to judgment beforehand. Every sin must be confessed at the sanctuary, then the work will move. It must be done now. The remnant in the time of trouble will cry, My God, My God, why hast Thou forsaken me?

> Am văzut că toate privesc cu încordare și își ațintesc cugetele asupra crizei iminente care stă înaintea lor. Păcatele lui Israel trebuie să fie aduse la judecată mai înainte. Fiecare păcat trebuie mărturisit la sanctuar; atunci lucrarea va înainta. Aceasta trebuie făcută acum. Rămășița, în timpul strâmtorării, va striga: Dumnezeul Meu, Dumnezeul Meu, pentru ce M-ai părăsit?

> “The latter rain is coming on those that are pure—all then will receive it as formerly.

> Ploaia târzie vine peste cei curați — atunci toți o vor primi precum odinioară.

> “When the four angels let go, Christ will set up His kingdom. None receive the latter rain but those who are doing all they can. Christ would help us. All could be overcomers by the grace of God, through the blood of Jesus. All heaven is interested in the work. Angels are interested.” Spalding and Magan, 3.

> Când cei patru îngeri vor slobozi, Hristos Își va întemeia împărăția. Nimeni nu primește ploaia târzie decât cei care fac tot ce le stă în putință. Hristos ne-ar ajuta. Toți ar putea fi biruitori prin harul lui Dumnezeu, prin sângele lui Isus. Întregul cer este interesat de lucrare. Îngerii sunt interesați. Spalding and Magan, 3.

The four winds of Revelation are also represented by Isaiah as a rough wind that had been stayed during the day of the east wind, as are Revelation’s four winds of strife held in check by the four angels. The four winds are identified as an “angry horse seeking to break loose” bringing “death and destruction” by Sister White. The four winds are progressively released, beginning at 9/11 then greatly amplified at the Sunday law, and then fully loosed when human probation closes.

Cele patru vânturi din Apocalipsă sunt de asemenea reprezentate de Isaia ca un vânt aspru care fusese oprit în ziua vântului de răsărit; în mod asemănător, cele patru vânturi ale luptei din Apocalipsă sunt ținute în frâu de cei patru îngeri. Cele patru vânturi sunt identificate de către Sora White drept un "cal mânios care caută să scape din frâu", aducând "moarte și distrugere". Cele patru vânturi sunt eliberate progresiv, începând cu 11 septembrie, apoi mult amplificate odată cu legea duminicală, și pe deplin dezlănțuite când se închide timpul de probă al omenirii.

## Released and Restrained

Eliberat și stăvilit

The seventh trumpet, which is also the third woe, which announces the finishing of the mystery of God was prophetically sounded at 9/11 when Islam was released and then prophetically restrained by George W. Bush post-911. The mother of Islam, Hagar, Ishmael’s mother is a symbol of restraint and release. She was released by Sarah to procreate with Abraham by Sarah, then because of jealousy she was restrained by Sarah, causing Hagar to run away, until the angel restrained Hagar from running and told her to return. After the birth of Isaac, the strife of Hagar and Sarah continued until Abraham cast out the bondwoman, thus placing another restraint upon her.

Trâmbița a șaptea, care este de asemenea al treilea vai și care anunță sfârșitul tainei lui Dumnezeu, a răsunat profetic la 11 septembrie, când Islamul a fost dezlegat, iar apoi a fost stăvilit profetic de George W. Bush, post-11 septembrie. Mama Islamului, Agar, mama lui Ismael, este un simbol al restrângerii și al dezlegării. Sara a dezlegat-o pe Agar ca să zămislească cu Avraam; apoi, din pricina geloziei, a restrâns-o, făcând-o pe Agar să fugă, până când îngerul a oprit-o pe Agar din fugă și i-a spus să se întoarcă. După nașterea lui Isaac, vrăjmășia dintre Agar și Sara a continuat până când Avraam a izgonit-o pe roabă, punând astfel asupra ei o altă restrângere.

The four angels of Islam were released at the beginning of the three hundred and ninety-one year and fifteen-day prophecy of Revelation chapter nine verse fifteen and they were then restrained on August 11, 1840.

Cei patru îngeri ai Islamului au fost dezlegați la începutul profeției de trei sute nouăzeci și unu de ani și cincisprezece zile din Apocalipsa, capitolul nouă, versetul cincisprezece, iar apoi au fost reținuți la 11 august 1840.

> And the sixth angel sounded, and I heard a voice from the four horns of the golden altar which is before God, Saying to the sixth angel which had the trumpet, Loose the four angels which are bound in the great river Euphrates. And the four angels were loosed, which were prepared for an hour, and a day, and a month, and a year, for to slay the third part of men. Revelation 9:13–15.

> Și al șaselea înger a sunat din trâmbiță, și am auzit un glas din cele patru coarne ale altarului de aur care este înaintea lui Dumnezeu, care spunea celui de-al șaselea înger, care avea trâmbița: Dezleagă pe cei patru îngeri care sunt legați în râul cel mare Eufrat. Și au fost dezlegați cei patru îngeri, care erau pregătiți pentru un ceas, o zi, o lună și un an, ca să ucidă a treia parte dintre oameni. Apocalipsa 9:13–15.

After Islam of the third woe was released to attack at 9/11, George W. Bush initiated his worldwide war on terrorism and put a restraint on Islam. The first mention of Ishmael, the symbol of Islam identifies that Ishmael descendants would be against every man and every man would be against them.

După ce Islamul celui de-al treilea vai a fost dezlănțuit să atace la 11 septembrie, George W. Bush a inițiat războiul său mondial împotriva terorismului și a pus stavilă Islamului. Prima mențiune a lui Ismael, simbolul Islamului, indică faptul că urmașii lui Ismael aveau să fie împotriva fiecărui om, iar fiecare om avea să fie împotriva lor.

> And the angel of the Lord said unto her, Behold, thou art with child, and shalt bear a son, and shalt call his name Ishmael; because the Lord hath heard thy affliction. And he will be a wild man; his hand will be against every man, and every man’s hand against him; and he shall dwell in the presence of all his brethren. Genesis 16:11, 12.

> Și îngerul Domnului i-a zis: Iată, ai zămislit și vei naște un fiu, și-i vei pune numele Ismael; căci Domnul ți-a auzit suferința. El va fi un om sălbatic; mâna lui va fi împotriva fiecărui om, și mâna fiecărui om împotriva lui; și va locui în fața tuturor fraților săi. Geneza 16:11, 12.

Islam is the power at the end of the world that “every man’s hand” will be against, and Islam will be against every man, just as it is being perfectly fulfilled today. The particular work of Islam as a symbol of prophecy is to bring about a world war. This subject is confirmed by the story of Elijah, John the Baptist and is represented as “the angering of the nations” in the book of Revelation.

Islam este puterea de la sfârșitul lumii împotriva căreia „mâna fiecărui om” se va ridica, iar Islamul se va ridica împotriva fiecărui om, așa cum se împlinește în chip desăvârșit astăzi. Lucrarea particulară a Islamului, ca simbol al profeției, este să provoace un război mondial. Acest subiect este confirmat de istoria lui Ilie, a lui Ioan Botezătorul și este reprezentat drept „mâniarea neamurilor” în cartea Apocalipsei.

> “‘The commencement of that time of trouble,’ here mentioned does not refer to the time when the plagues shall begin to be poured out, but to a short period just before they are poured out, while Christ is in the sanctuary. At that time, while the work of salvation is closing, trouble will be coming on the earth, and the nations will be angry, yet held in check so as not to prevent the work of the third angel. At that time the ‘latter rain,’ or refreshing from the presence of the Lord, will come, to give power to the loud voice of the third angel, and prepare the saints to stand in the period when the seven last plagues shall be poured out.” Early Writings, 85.

> „«Începutul acelui timp de strâmtorare», menționat aici, nu se referă la timpul când plăgile vor începe să fie turnate, ci la o scurtă perioadă chiar înainte de a fi turnate, pe când Hristos este în sanctuar. În acel timp, pe când lucrarea mântuirii se încheie, necazuri vor veni pe pământ, iar neamurile se vor mânia, totuși vor fi ținute în frâu, astfel încât să nu împiedice lucrarea celui de-al treilea înger. Atunci «ploaia târzie», sau înviorarea de la fața Domnului, va veni, pentru a da putere strigătului cel mare al celui de-al treilea înger și pentru a-i pregăti pe sfinți să stea în picioare în perioada în care cele șapte ultime plăgi vor fi turnate.” Early Writings, 85.

In the “days” when the latter rain is falling, Christ sets up His kingdom of glory as represented in the book of Daniel.

În „zilele” în care ploaia târzie cade, Hristos își întemeiază Împărăția slavei Sale, așa cum este reprezentată în cartea lui Daniel.

> And in the days of these kings shall the God of heaven set up a kingdom, which shall never be destroyed: and the kingdom shall not be left to other people, but it shall break in pieces and consume all these kingdoms, and it shall stand for ever. Daniel 2:44.

> Și în zilele acestor împărați, Dumnezeul cerurilor va ridica o împărăție care nu va fi nimicită niciodată; și împărăția aceasta nu va fi lăsată altor popoare, ci va sfărâma și va mistui toate aceste împărății, iar ea va dăinui în veci. Daniel 2:44.

In the “days” when Christ sets up His kingdom of glory, those who are Christ’s “crown” of glory are contrasted with the drunkards who wear the “crown” of pride. Habakkuk’s “vision” that was to be written and made plain upon “tables” graphically illustrates the historical witness of the foundational truths of Adventism. In Habakkuk’s testimony Joel’s two classes of either “pride” or “glory” are represented as a class who are—justified by faith or who are—lifted up in pride. Verse four of chapter two addresses the two classes and they parallel the classic illustration of the Pharisee and the Publican. The Publican went home justified and the Pharisee’s “soul” is “not upright” for it is “lifted up.”

În „zilele” când Hristos Își întemeiază Împărăția slavei, cei care sunt „cununa” slavei lui Hristos sunt puși în contrast cu bețivii care poartă „cununa” mândriei. „Vedenia” lui Habacuc, care trebuia să fie scrisă și făcută lămurită pe „tăblițe”, ilustrează în chip grăitor mărturia istorică a adevărurilor fundamentale ale Adventismului. În mărturia lui Habacuc, cele două clase din Ioel, ale „mândriei” și ale „slavei”, sunt reprezentate ca două categorii: unii care sunt îndreptățiți prin credință și alții care sunt înălțați în mândrie. Versetul patru din capitolul al doilea se adresează celor două clase, iar acestea corespund ilustrației clasice a Fariseului și a Vameșului. Vameșul s-a întors acasă îndreptățit, iar „sufletul” Fariseului „nu este drept”, căci este „înălțat”.

> Behold, his soul which is lifted up is not upright in him: but the just shall live by his faith. Habakkuk 2:4.

> Iată, sufletul său, îngâmfat, nu este drept în el; dar cel drept va trăi prin credința lui. Habacuc 2:4.

In the next verse Habakkuk identifies the class whose hearts are lifted up in pride as drunk, thus connecting Isaiah’s and Habakkuk’s drunks with “pride.”

În versetul următor, Habacuc identifică drept bețivi clasa ale cărei inimi se înalță în mândrie, corelând astfel bețivii lui Isaia și ai lui Habacuc cu „mândrie”.

> Yea also, because he transgresseth by wine, he is a proud man, neither keepeth at home, who enlargeth his desire as hell, and is as death, and cannot be satisfied, but gathereth unto him all nations, and heapeth unto him all people. Habakkuk 2:5.

> Da, încă, fiindcă păcătuiește din pricina vinului, este un om trufaș, care nu rămâne în casa sa; își lărgește dorința ca iadul, este ca moartea și nu se poate sătura, ci adună la sine toate neamurile și grămădește la sine toate popoarele. Habacuc 2:5.

It is worth remembering that these verses in Habakkuk were not only fulfilled in Millerite history, but their fulfillment was a common subject of both Ellen White and the early pioneers of Adventism. Those who were justified by the faith represented in verse four of Millerite history were those who endured the crisis of the first disappointment, which marked both the tarrying time and the arrival of the second angel’s message announcing the fall of Babylon. The Millerites understood within that testing history that the former covenant people, who had been historically Protestants had become the daughters of Babylon. Those Protestants were Protestants represented by the church of Sardis, representing a covenant people, for they had a “name”, symbol of both character and covenant relationship, but they were dead.

Este demn de reținut că aceste versete din Habacuc nu au fost împlinite doar în istoria milerită, ci împlinirea lor a constituit un subiect comun atât pentru Ellen White, cât și pentru primii pionieri ai Adventismului. Cei care au fost îndreptățiți prin credința reprezentată în versetul patru, în cadrul istoriei milerite, au fost aceia care au îndurat criza primei dezamăgiri, care a marcat atât timpul de zăbovire, cât și sosirea soliei celui de-al doilea înger, care anunța căderea Babilonului. Mileriții au înțeles, în cadrul acelei istorii de încercare, că cei care fuseseră odinioară poporul legământului—istoric, protestanții—au devenit fiicele Babilonului. Acei protestanți erau protestanții reprezentați de biserica din Sardes, care reprezenta un popor al legământului, căci aveau un „nume”, simbol atât al caracterului, cât și al relației de legământ, dar erau morți.

> And unto the angel of the church in Sardis write; These things saith he that hath the seven Spirits of God, and the seven stars; I know thy works, that thou hast a name that thou livest, and art dead. Revelation 3:1.

> Iar îngerului Bisericii din Sardes scrie: Acestea zice Cel ce are cele șapte Duhuri ale lui Dumnezeu și cele șapte stele: Cunosc faptele tale: ai nume că trăiești și ești mort. Apocalipsa 3:1.

In the testing process of 1844 that began on April 19 and thereafter ended on October 22—those who failed the testing process were lifted up in pride, and if we would but read the verses that follow verse five, the characteristic of human pride is there exemplified with an illustration of papal arrogance and self-exaltation. It ends in verse twenty where it is pronounced that the Lord is in His holy temple, let all the earth keep silent.

În procesul de încercare din 1844, care a început la 19 aprilie și ulterior s-a încheiat la 22 octombrie, cei care nu au trecut această încercare au fost cuprinși de trufie; iar dacă am citi doar versetele care urmează după versetul cinci, trăsătura mândriei omenești este acolo exemplificată printr-o ilustrare a aroganței și autoînălțării papale. Se încheie la versetul douăzeci, unde se proclamă că Domnul este în Templul Său cel sfânt; tot pământul să tacă înaintea Lui.

> But the Lord is in his holy temple: let all the earth keep silence before him. Habakkuk 2:20.

> Dar Domnul este în templul Său cel sfânt: tot pământul să tacă înaintea Lui. Habacuc 2:20.

Verse two of Habakkuk chapter two identifies the first disappointment of April 19, 1844 and the chapter ends in verse twenty, which clearly marks October 22, 1844 when the Lord came suddenly to His temple.

Versetul doi din capitolul doi al lui Habacuc identifică prima dezamăgire din 19 aprilie 1844, iar capitolul se încheie cu versetul douăzeci, care marchează în mod clar 22 octombrie 1844, când Domnul a venit deodată la Templul Său.

## Four Comings on October 22, 1844 (line upon line)

Patru veniri la 22 octombrie 1844 (rând după rând)

> “The coming of Christ as our high priest to the most holy place, for the cleansing of the sanctuary, brought to view in Daniel 8:14; the coming of the Son of man to the Ancient of Days, as presented in Daniel 7:13; and the coming of the Lord to His temple, foretold by Malachi, are descriptions of the same event; and this is also represented by the coming of the bridegroom to the marriage, described by Christ in the parable of the ten virgins, of Matthew 25.” The Great Controversy, 426.

> Venirea lui Hristos, ca Marele nostru Preot, în Sfânta Sfintelor, pentru curățirea sanctuarului, prezentată în Daniel 8:14; venirea Fiului omului la Cel Îmbătrânit de zile, așa cum este prezentată în Daniel 7:13; și venirea Domnului la templul Său, prorocită de Maleahi, sunt descrieri ale aceluiași eveniment; iar acesta este, de asemenea, reprezentat prin venirea mirelui la nuntă, descrisă de Hristos în pilda celor zece fecioare din Matei 25. Marea Luptă, 426.

Verses three and four identify the two classes which are produced in the testing process of verse two through to verse twenty, the testing process of April 19, 1844 unto October 22, 1844. Verse four through nineteen are addressing the papal power with the exception of verse fourteen which addresses the history that follows the descent of the angel of Revelation chapter eighteen at 9/11.

Versetele trei și patru identifică cele două clase care sunt produse prin procesul de testare descris de la versetul doi până la versetul douăzeci, procesul de testare din 19 aprilie 1844 până la 22 octombrie 1844. Versetele patru până la nouăsprezece se referă la puterea papală, cu excepția versetului paisprezece, care tratează istoria ce urmează după coborârea îngerului din Apocalipsa, capitolul optsprezece, la 11 septembrie.

> For the earth shall be filled with the knowledge of the glory of the Lord, as the waters cover the sea. Habakkuk 2:14.

> Căci pământul va fi plin de cunoștința slavei Domnului, precum apele acoperă marea. Habacuc 2:14.

In the testing process of the second angel in Millerite history two classes of worshippers were developed and thereafter manifested at the crisis of October 22, 1844. The character of the wicked in the passage is the character of the papacy, and in that testing period the faithful Millerites came to proclaim in agreement with the message of the second angel that the Protestant church had become the daughters of Rome through their rejection of the Millerite message. The controversy that unfolded between the starting at April 19 and the ending on October 22 is where character either as a proud drinker of Babylon’s wine as was Belshazzar or as someone who like Daniel before Belshazzar was justified by his faith. That controversy is where the drama unfolds that awakens the world to the eternal realities associated with the third angel’s message. The backdrop of the drunk verses the justified is placed within the context of the argument being how the world is enlightened to the issues, “For the earth shall be filled with the knowledge of the glory of the Lord, as the waters cover the sea.” That enlightening began at 9/11.

În cadrul procesului de încercare al celui de-al doilea înger din istoria millerită s-au conturat două clase de închinători, care apoi s-au manifestat la criza din 22 octombrie 1844. Caracterul celor răi din pasaj este acela al papalității, iar în acea perioadă de încercare milleriții credincioși au ajuns să proclame, în acord cu solia celui de-al doilea înger, că biserica protestantă devenise fiice ale Romei prin respingerea soliei millerite. Controversa care s-a desfășurat între 19 aprilie și 22 octombrie este locul unde se revelează caracterul: fie ca un băutor trufaș al vinului Babilonului, așa cum a fost Belșațar, fie ca unul care, asemenea lui Daniel înaintea lui Belșațar, a fost îndreptățit prin credința sa. Acea controversă este locul unde se desfășoară drama care trezește lumea la realitățile eterne asociate cu solia celui de-al treilea înger. Fundalul opoziției dintre cel îmbătat și cel îndreptățit este așezat în contextul dezbaterii privind modul în care lumea este luminată asupra problemelor în cauză: „Căci pământul va fi umplut de cunoașterea slavei Domnului, cum apele acoperă marea.” Acea luminare a început la 11 septembrie.

At the conclusion of the history represented in Habakkuk chapter two the Lord suddenly came to His temple on October 22, 1844. He did so in fulfillment of the prophecy that He set forth as Palmoni in verse fourteen of Daniel eight.

La încheierea istoriei reprezentate în Habacuc, capitolul doi, Domnul a venit deodată la templul Său, pe 22 octombrie 1844. El a făcut aceasta în împlinirea profeției pe care a enunțat-o, ca Palmoni, în versetul paisprezece al capitolului opt din Daniel.

## Palmoni

Palmoni

On the tenth day of the seventh month of the biblical calendar, which in 1844 fell upon the twenty-second day of the tenth month, Habakkuk 2:20 was fulfilled, and the symbolical number “220” can be seen in the ‘chapter and verse’ which identifies a dispensational change in the work of Christ in the heavenly sanctuary. A prophetic characteristic of the one hundred and forty-four thousand is that they are those who follow the Lamb whithersoever He goeth. To follow Christ means to follow Him in His Word.

În ziua a zecea a lunii a șaptea din calendarul biblic, care în 1844 a căzut în ziua a douăzeci și doua a lunii a zecea, Habacuc 2:20 s-a împlinit, iar numărul simbolic „220” poate fi văzut în „capitolul și versetul” care identifică o schimbare dispensațională în lucrarea lui Hristos în sanctuarul ceresc. O trăsătură profetică a celor o sută patruzeci și patru de mii este că ei sunt aceia care urmează Mielul oriunde merge El. A-L urma pe Hristos înseamnă a-L urma în Cuvântul Său.

In His Word, the number “220” symbolically represents the combination of divinity and humanity, and the very work Christ began on that date was the work of combining His divinity with humanity. In 1844 on the twenty-second day of the tenth month, or symbolically twenty-two times ten equaling “220” (22 X 10 = 220) or you might say, on the very date that equates symbolically to “220,” Habakkuk “2:20” was fulfilled as Christ moved from the holy place to the Most Holy Place to begin the investigative judgment.

În Cuvântul Său, numărul „220” reprezintă în mod simbolic unirea dumnezeirii cu umanitatea, iar chiar lucrarea pe care Hristos a început-o la acea dată a fost lucrarea unirii dumnezeirii Sale cu umanitatea. În 1844, în ziua a douăzeci și doua a lunii a zecea, sau, în mod simbolic, douăzeci și doi ori zece, egal „220” (22 X 10 = 220), sau, ai putea spune, chiar la data care corespunde simbolic lui „220”, Habacuc „2:20” s-a împlinit când Hristos a trecut din Locul Sfânt în Sfânta Sfintelor pentru a începe judecata de cercetare.

Palmoni, the Wonderful Number stands within the ‘question and answer’ that is the central pillar of Adventism and most Adventists are fully unaware of that truth.

Palmoni, Numărul Minunat, se află în „întrebarea și răspunsul” care constituie stâlpul central al Adventismului, iar cei mai mulți adventiști nu au nicio cunoștință de acest adevăr.

> “The scripture which above all others had been both the foundation and central pillar of the Advent faith was the declaration, ‘Unto two thousand and three hundred days; then shall the sanctuary be cleansed.’ [Daniel 8:14.]” The Great Controversy, 409.

> Textul biblic care, mai presus de oricare altul, fusese atât temelia, cât și stâlpul central al credinței advente, era declarația: „Până la două mii trei sute de zile; atunci sanctuarul va fi curățit.” [Daniel 8:14.] Marea Controversă, 409.

Daniel chapter eight verses thirteen and fourteen represent a question in verse thirteen that is followed by an answer in verse fourteen. The Hebrew word Palmoni is translated as “that certain saint” in verse thirteen, and that particular name of Christ means the Wonderful Numberer or the Numberer of Secrets.

În Daniel, capitolul opt, versetele treisprezece și paisprezece prezintă o întrebare în versetul treisprezece, urmată de un răspuns în versetul paisprezece. Cuvântul ebraic Palmoni este tradus ca „acel anumit sfânt” în versetul treisprezece, iar acel nume particular al lui Hristos înseamnă „Minunatul Numărător” sau „Numărătorul Tainelor”.

When Ellen White identifies that verse fourteen is the central pillar and foundation of Adventism, she places the divine emphasis upon the question and answer of these two verses which demands that Christ as the Wonderful Numberer must be the primary point of reference. Sister White repeatedly emphasized the importance of viewing Christ as the central truth of any passage, and in verses thirteen and fourteen there is a direct appearance of Christ—“that certain saint,”—who is Palmoni.

Când Ellen White identifică versetul paisprezece drept stâlpul central și temelia Adventismului, ea așază accentul divin asupra întrebării și răspunsului acestor două versete, care cer ca Hristos, ca Minunatul Numărător, să fie punctul principal de referință. Sora White a subliniat în repetate rânduri importanța de a-L privi pe Hristos ca adevărul central al oricărui pasaj, iar în versetele treisprezece și paisprezece are loc o apariție directă a lui Hristos — „acel anumit sfânt” — care este Palmoni.

When Adventism rejected the “seven times” of Leviticus twenty-six in 1863, they closed their eyes to Palmoni, for the prophetic structure of the question and answer is based upon the relationship of Moses’ “seven times” and Daniel’s “twenty-three hundred days.” Moses’ “seven times” or twenty-five hundred and twenty years and Daniel’s “twenty-three hundred evenings and mornings” or twenty-three hundred years prophetic relationship is established by time, which is represented by numbers, and the Wonderful Numberer is right in the center of the question and answer that are the central pillar of Adventism. Those who may have read the writings of Josephus might remember his logical arguments identifying two special things created by God. One was the Hebrew language and the other was measurable time, which in turns requires mathematics.

Atunci când Adventismul a respins în 1863 „șapte vremi” din Leviticul douăzeci și șase, și-a închis ochii în fața lui Palmoni, căci structura profetică a întrebării și a răspunsului se întemeiază pe relația dintre „șapte vremi” ale lui Moise și „două mii trei sute de zile” ale lui Daniel. Relația profetică dintre „șapte vremi” ale lui Moise, adică două mii cinci sute douăzeci de ani, și „două mii trei sute de seri și dimineți” ale lui Daniel, adică două mii trei sute de ani, este stabilită de timp, care este reprezentat prin numere, iar Minunatul Numărător se află chiar în centrul întrebării și al răspunsului care constituie stâlpul central al Adventismului. Cei care poate au citit scrierile lui Iosif Flaviu își pot aminti argumentele sale logice prin care identifică două lucruri deosebite create de Dumnezeu. Unul era limba ebraică, iar celălalt era timpul măsurabil, care, la rândul său, presupune matematica.

Verse thirteen asks “How long?” The verse does not ask “when,” it asks “how long?” If the question is about duration (how long?) or if the question is about a point in time (when?) is essential to correctly understand. The answer to the question in verse fourteen is either identifying a point in time, or a period of time and possibly both, but whatever the answer may be it must be set within the context of the question of verse thirteen. To rightly divide the word, or that is to say to rightly understand the answer of verse fourteen requires a correct understanding of the context of the question. Is it “when” or “then?”

Versetul treisprezece întreabă: «Până când?» Versetul nu întreabă «când?», ci întreabă «până când?». A lămuri dacă întrebarea privește durata (până când?) sau dacă privește un moment anume în timp (când?) este esențial pentru o înțelegere corectă. Răspunsul la întrebare, din versetul paisprezece, fie identifică un moment în timp, fie o perioadă de timp, ori, posibil, ambele; însă, orice ar fi răspunsul, el trebuie încadrat în contextul întrebării din versetul treisprezece. Pentru a împărți drept Cuvântul, sau, cu alte cuvinte, pentru a înțelege corect răspunsul din versetul paisprezece, este necesară o înțelegere corectă a contextului întrebării. Este «când» sau «atunci»?

The drunkards of Ephraim vaguely teach that verse fourteen is identifying a point in time, which they identify as October 22, 1844, and when they do so they may very well refer to the passage we just cited from The Great Controversy, but God’s Word never changes and it never fails. The question of “how long” is identifying duration, not a point in time. October 22, 1844 began the period of the investigative judgment and the truths associated with that work represent the everlasting gospel and are much more important than simply the date it started.

Bețivii lui Efraim învață în mod vag că versetul paisprezece identifică un moment în timp, pe care îl indică drept 22 octombrie 1844, iar când fac aceasta s-ar putea foarte bine să facă trimitere la pasajul pe care tocmai l-am citat din Tragedia veacurilor, dar Cuvântul lui Dumnezeu nu se schimbă niciodată și nu dă greș. Întrebarea «până când» identifică durata, nu un moment în timp. La 22 octombrie 1844 a început perioada judecății de cercetare, iar adevărurile asociate acelei lucrări reprezintă evanghelia veșnică și sunt mult mai importante decât simpla dată la care a început.

The Hebrew grammar is clear, and that identical meaning was translated into the King James Version. Not only is the grammar clearly placing the question in the context of duration, but the question “how long” is a symbol of biblical prophecy. It can be demonstrated upon several witnesses that the question “how long” as a symbol represents the history of 9/11 unto the Sunday law. We will first consider the symbol of “how long” before we return to Palmoni and Joel.

Gramatica ebraică este clară, iar acel înțeles identic a fost redat în Versiunea King James. Nu doar că gramatica așază în mod limpede întrebarea în contextul duratei, ci întrebarea «până când» este un simbol al profeției biblice. Se poate demonstra pe temeiul mai multor mărturii că întrebarea «până când», ca simbol, reprezintă istoria de la 9/11 până la legea duminicală. Vom examina mai întâi simbolul «până când», înainte de a reveni la Palmoni și la Ioel.

## How Long? Isaiah Six

Până când? Isaia, capitolul 6

In Isaiah chapter six verse three the angels identify that the earth is full of God’s glory.

În Isaia, capitolul șase, versetul trei, îngerii declară că pământul este plin de slava lui Dumnezeu.

> And one cried unto another, and said, Holy, holy, holy, is the Lord of hosts: the whole earth is full of his glory. Isaiah 6:3.

> Și unul striga către altul și zicea: Sfânt, Sfânt, Sfânt este Domnul oștirilor; tot pământul este plin de slava Lui. Isaia 6:3.

Sister White connects the descent of the angel of Revelation eighteen with the angels if verse three.

Sora White pune în legătură pogorârea îngerului din capitolul optsprezece al Apocalipsei cu îngerii din versetul trei.

> “As they [the angels] see the future, when the whole earth shall be filled with His glory, the triumphant song of praise is echoed from one to another in melodious chant, ‘Holy, holy, holy, is the Lord of Hosts.’” Review and Herald, December 22, 1896.

> În timp ce ei [îngerii] privesc spre viitorul în care întregul pământ va fi plin de slava Sa, cântarea de laudă triumfătoare răsună de la unul la altul, în cânt melodios: „Sfânt, sfânt, sfânt este Domnul oștirilor.” Review and Herald, 22 decembrie 1896.

Isaiah is at 9/11 and he asks “how long” he must present the message of 9/11 to a Laodicean people who do not wish to see or hear. He is told he must persevere until the cities are broken down, and the destruction of the cities, which begins at the Sunday law when national apostasy is followed by national ruin.

Isaia se află la 9/11 și întreabă „până când” trebuie să prezinte solia privitoare la 9/11 unui popor laodicean care nu voiește nici să vadă, nici să audă. I se spune că trebuie să persevereze până când cetățile vor fi pustiite, iar distrugerea cetăților începe odată cu legea duminicală, când apostazia națională este urmată de ruina națională.

> Then said I, Lord, how long? And he answered, Until the cities be wasted without inhabitant, and the houses without man, and the land be utterly desolate, And the Lord have removed men far away, and there be a great forsaking in the midst of the land. But yet in it shall be a tenth, and it shall return, and shall be eaten: as a teil tree, and as an oak, whose substance is in them, when they cast their leaves: so the holy seed shall be the substance thereof. Isaiah 6:11–13.

> Atunci am zis: Doamne, până când? Iar El a răspuns: Până când cetățile vor fi pustiite, fără locuitor, și casele fără oameni, și țara va fi cu desăvârșire pustiită, și Domnul va depărta pe oameni departe, și va fi o mare părăsire în mijlocul țării. Totuși, în ea va rămâne o zecime; și ea se va întoarce și va fi mistuită: ca un tei și ca un stejar, a căror substanță rămâne în ei, când își leapădă frunzele; așa sămânța sfântă va fi substanța ei. Isaia 6:11-13.

At 9/11, when the earth was lightened with God’s glory Isaiah is anointed to present the latter rain message and he asks “how long” does he need to present the message of 9/11 to people whose hearts are fat? The answer is “until” the Sunday law, when there will be “a great forsaking in the midst of the land.” The “great forsaking” is accomplished by Laodicean Adventism who Isaiah in chapter twenty-two, represents as Shebna.

La 11 septembrie, când pământul a fost luminat de slava lui Dumnezeu, Isaia este uns să prezinte solia ploii târzii și întreabă «până când» trebuie să prezinte solia din 11 septembrie unor oameni ale căror inimi sunt îngrășate? Răspunsul este «până la» legea duminicală, când va fi «o mare părăsire în mijlocul țării». «Marea părăsire» este săvârșită de adventismul laodicean, pe care Isaia, în capitolul douăzeci și doi, îl reprezintă ca pe Șebna.

> Behold, the Lord will carry thee away with a mighty captivity, and will surely cover thee. He will surely violently turn and toss thee like a ball into a large country: there shalt thou die, and there the chariots of thy glory shall be the shame of thy lord’s house. And I will drive thee from thy station, and from thy state shall he pull thee down. Isaiah 22:17–19.

> Iată, Domnul te va duce într-o captivitate puternică și negreșit te va acoperi. Negreșit te va răsuci cu tărie și te va azvârli ca pe o minge într-o țară întinsă: acolo vei muri și acolo carele slavei tale vor fi rușinea casei stăpânului tău. Și te voi izgoni din dregătoria ta, iar din rangul tău el te va doborî. Isaia 22:17-19.

Laodicean Adventism forsake the truth at the Sunday law and are there “overthrown” as represented in Daniel chapter eleven verse forty-one.

Adventismul laodicean leapădă adevărul la legea duminicală și acolo "cade", așa cum este reprezentat în Daniel capitolul unsprezece versetul patruzeci și unu.

> He shall enter also into the glorious land, and many countries shall be overthrown: but these shall escape out of his hand, even Edom, and Moab, and the chief of the children of Ammon. Daniel 11:41.

> Va intra și în țara cea minunată, iar multe țări vor cădea; însă aceștia vor scăpa din mâna lui: Edom, Moab și căpetenia copiilor lui Amon. Daniel 11:41.

When Isaiah asks “how long,” he is told to present the message to Adventism right up to the Sunday law when the “many” of Daniel eleven verse forty-one will be “overthrown,” when they forsake the Sabbath and God. They will then be spewed out of the mouth of the Lord as represented in the book of Revelation, where all the books of the Bible meet and end, and where Isaiah twenty-two Shebna being “violently” tossed “like a ball into a large country” as they are “removed” “far away.”

Când Isaia întreabă „până când”, i se spune să prezinte solia pentru Adventism până chiar la legea duminicală, când „cei mulți” din Daniel unsprezece, versetul patruzeci și unu, vor fi „doborâți”, când vor părăsi Sabatul și pe Dumnezeu. Atunci vor fi vărsați din gura Domnului, așa cum este reprezentat în cartea Apocalipsei, unde toate cărțile Bibliei se întâlnesc și se încheie, și unde, în Isaia douăzeci și doi, Șebna este „aruncat cu violență” „ca o minge într-o țară mare”, pe când ei sunt „înlăturați” „departe”.

In that time period the remnant, represented as a “tenth” (which is a tithe) “return”; who in the passage are compared to trees which have “substance” that remains when the leaves are cast off. “Leaves” represent profession in prophetic symbolism. When Adventism comes to the Sunday law and accepts the first day of the week in place of God’s Sabbath, they will cast off their leaves of “profession” and no longer claim to uphold God’s seventh-day Sabbath.

În acea perioadă, rămășița, reprezentată ca o „zecime” (care este o zeciuială), „se întoarce”. În pasaj, ea este comparată cu copaci care au o „substanță” ce rămâne atunci când frunzele sunt lepădate. „Frunzele” reprezintă mărturisirea în simbolismul profetic. Când Adventismul va ajunge la legea duminicală și va accepta prima zi a săptămânii în locul Sabatului lui Dumnezeu, își va lepăda frunzele „mărturisirii” și nu va mai pretinde că păzește Sabatul zilei a șaptea al lui Dumnezeu.

> “The cursing of the fig tree was an acted parable. That barren tree, flaunting its pretentious foliage in the very face of Christ, was a symbol of the Jewish nation. The Saviour desired to make plain to His disciples the cause and the certainty of Israel’s doom. For this purpose He invested the tree with moral qualities, and made it the expositor of divine truth. The Jews stood forth distinct from all other nations, professing allegiance to God. They had been specially favored by Him, and they laid claim to righteousness above every other people. But they were corrupted by the love of the world and the greed of gain. They boasted of their knowledge, but they were ignorant of the requirements of God, and were full of hypocrisy. Like the barren tree, they spread their pretentious branches aloft, luxuriant in appearance, and beautiful to the eye, but they yielded “nothing but leaves.” The Jewish religion, with its magnificent temple, its sacred altars, its mitered priests and impressive ceremonies, was indeed fair in outward appearance, but humility, love, and benevolence were lacking.

> Blestemarea smochinului a fost o pildă înfăptuită. Acel pom sterp, etalându-și frunzișul pretențios chiar în fața lui Hristos, era un simbol al națiunii iudaice. Mântuitorul a dorit să le arate limpede ucenicilor cauza și certitudinea pieirii lui Israel. În acest scop, El a înzestrat pomul cu însușiri morale și l-a făcut tâlcuitor al adevărului divin. Iudeii se distingeau de toate celelalte neamuri, mărturisind supunere față de Dumnezeu. Ei fuseseră în mod deosebit favorizați de El și pretindeau o neprihănire mai presus de oricare alt popor. Dar erau corupți de iubirea de lume și de lăcomia câștigului. Se lăudau cu cunoașterea lor, dar erau necunoscători ai cerințelor lui Dumnezeu și plini de fățărnicie. Ca pomul sterp, își întindeau ramurile pretențioase în sus, luxuriante la înfățișare și plăcute ochiului, dar nu dădeau "nimic decât frunze." Religia iudaică, cu templul ei măreț, cu altarele ei sfinte, cu preoții ei purtând mitre și cu ceremoniile ei impresionante, era într-adevăr frumoasă la arătare, dar îi lipseau smerenia, dragostea și bunăvoința.

> “All the trees in the fig orchard were destitute of fruit; but the leafless trees raised no expectation, and caused no disappointment. By these trees the Gentiles were represented. They were as destitute as were the Jews of godliness; but they had not professed to serve God. They made no boastful pretensions to goodness. They were blind to the works and ways of God. With them the time of figs was not yet. They were still waiting for a day which would bring them light and hope. The Jews, who had received greater blessings from God, were held accountable for their abuse of these gifts. The privileges of which they boasted only increased their guilt.” The Desire of Ages. 582, 583.

> Toți pomii din livada de smochini erau lipsiți de rod; dar pomii fără frunze nu trezeau nicio așteptare și nu pricinuiau nicio dezamăgire. Prin acești pomi erau reprezentate Neamurile. Ei erau la fel de lipsiți de evlavie ca și iudeii; dar nu pretinseseră că Îi slujesc lui Dumnezeu. Nu se lăudau cu vreo pretinsă bunătate. Erau orbi față de lucrările și căile lui Dumnezeu. La ei nu era încă vremea smochinelor. Încă așteptau o zi care să le aducă lumină și nădejde. Iudeii, care primiseră de la Dumnezeu binecuvântări mai mari, erau trași la răspundere pentru abuzul acestor daruri. Privilegiile cu care se lăudau nu făceau decât să le sporească vina. Dorința veacurilor. 582, 583.

At the Sunday law Laodicean Adventism’s profession of being God’s covenant people is gone as they accept the mark of the covenant of death and reject the seal of the covenant of life. They then cast off their leaves of profession and what is brought to view is a remnant represented by Isaiah, who at 9/11 “returned” to the old paths, were then humbled into the dust when they (Isaiah) realized his corrupted experience, and was thereafter purified with a coal from off the altar. Sister White informs us the coal from the altar represents purification, but purification is simply what is accomplished by the coal touching Isaiah’s lips.

La legea duminicală, mărturisirea Adventismului laodicean că este poporul legământului lui Dumnezeu dispare, întrucât acesta acceptă semnul legământului morții și respinge pecetea legământului vieții. Apoi își leapădă frunzele profesiunii, iar ceea ce este adus în vedere este o rămășiță reprezentată de Isaia, cei care, la 9/11, s-au „întors” la cărările cele vechi, au fost apoi smeriți în pulbere când ei (Isaia) au înțeles experiența lui coruptă și, după aceea, au fost curățiți cu un cărbune luat de pe altar. Sora White ne spune că cărbunele de pe altar reprezintă purificarea, dar purificarea este pur și simplu ceea ce se împlinește prin atingerea buzelor lui Isaia de către cărbune.

> “The live coal is symbolical of purification. If it touches the lips, no impure word will fall from them. The live coal also symbolizes the potency of the efforts of the servants of the Lord.” Review and Herald, October 16, 1888.

> "Carbunele aprins este simbolul purificării. Dacă atinge buzele, nu va ieși de pe ele niciun cuvânt necurat. Cărbunele aprins simbolizează, de asemenea, puterea eforturilor slujitorilor Domnului." Review and Herald, 16 octombrie 1888.

The “coal” from the altar that are cast to earth in the last days are the coals cast to earth when the seventh and final seal is opened in the first five verses of Revelation chapter eight. Isaiah, and therefore the one hundred and forty-four thousand are purified by the coal touching their lips, but the “coal” is a message. It touches their lips when they take the book out of the angel’s hand and eat.

«Cărbunii» de pe altar, care sunt aruncați pe pământ în zilele de pe urmă, sunt cărbunii aruncați pe pământ atunci când, în primele cinci versete ale capitolului opt din Apocalipsă, se deschide cea de-a șaptea și ultima pecete. Isaia, și prin urmare cei o sută patruzeci și patru de mii, sunt curățiți prin faptul că «cărbunele» le atinge buzele, dar «cărbunele» este un mesaj. Le atinge buzele când iau cartea din mâna îngerului și o mănâncă.

> Sanctify them through thy truth: thy word is truth. John 17:17.

> Sfințește-i întru adevărul Tău: cuvântul Tău este adevărul. Ioan 17:17.

Those who “return” and become the remnant (residue) are represented as being the oak and teal trees, and just as Christ had “invested the tree with moral qualities, and made it the expositor of divine truth” Isaiah’s trees have the “moral quality” within them as represented by the “substance.” The substance remains with the trees, even when those who were only leaves of profession are cast off. The “holy seed” is the “substance” and Christ is the “holy seed” of prophecy. Those trees who are represented as the remnant and by Isaiah himself in chapter six represents men and therefore humanity and the holy seed represent divinity. Thus, Isaiah six identifies the purification of Adventism from 9/11 unto the Sunday law, and the details which Isaiah contributes to that prophetic history are all represented by his question of “how long”. For Isaiah the answer to “how long” was from 9/11 unto the Sunday law.

Cei care "se întorc" și devin rămășița (reziduu) sunt reprezentați ca fiind stejarul și teiul, iar, așa cum Hristos a "înzestrat copacul cu însușiri morale și l-a făcut tâlcuitor al adevărului divin", arborii lui Isaia au în ei "calitatea morală", reprezentată prin "substanță". Substanța rămâne cu arborii, chiar și atunci când cei care nu erau decât frunze ale mărturisirii sunt lepădați. "Sămânța sfântă" este "substanța", iar Hristos este "sămânța sfântă" a profeției. Acei arbori care sunt reprezentați ca rămășița și, în capitolul șase, de către însuși Isaia, îi reprezintă pe oameni și, prin urmare, omenirea, iar sămânța sfântă reprezintă divinitatea. Astfel, Isaia capitolul șase identifică purificarea Adventismului de la 9/11 până la Legea duminicală, iar detaliile pe care Isaia le aduce acelei istorii profetice sunt toate reprezentate de întrebarea lui "până când". Pentru Isaia, răspunsul la "până când" a fost de la 9/11 până la Legea duminicală.

## How Long? 1840–1844

Până când? 1840-1844

August 11, 1840 typified 9/11 and with the prophetic history of August 11, 1840 unto October 22, 1844 the battle of Mount Carmel between Elijah and Jezebel’s prophets took place. Ultimately the prophets of Baal were demonstrated to be false prophets and executed by Elijah, but at the very outset of the confrontation Elijah asked the question, “how long” halt you between two opinions.

11 august 1840 a tipificat 9/11 și, în cadrul istoriei profetice de la 11 august 1840 până la 22 octombrie 1844, a avut loc bătălia de pe Muntele Carmel între Ilie și profeții Izabelei. În cele din urmă, profeții lui Baal s-au dovedit a fi profeți mincinoși și au fost executați de Ilie, dar, chiar la începutul confruntării, Ilie a pus întrebarea: «până când» veți șovăi între două păreri.

> And Elijah came unto all the people, and said, How long halt ye between two opinions? if the Lord be God, follow him: but if Baal, then follow him. And the people answered him not a word. Then said Elijah unto the people, I, even I only, remain a prophet of the Lord; but Baal’s prophets are four hundred and fifty men. 1 Kings 18:21, 22.

> Și Ilie s-a apropiat de tot poporul și a zis: Până când veți șchiopăta între două păreri? Dacă Domnul este Dumnezeu, urmați-L; iar dacă Baal, urmați-l pe el. Iar poporul nu i-a răspuns niciun cuvânt. Atunci Ilie a zis către popor: Eu, numai eu, am rămas proroc al Domnului; iar prorocii lui Baal sunt patru sute cincizeci de bărbați. 1 Împărați 18:21, 22.

Elijah is at August 11, 1840; asking that generation whether the Millerite message is true or is it false? It is another message to Laodicea, as was Isaiah six.

Ilie se află la 11 august 1840; el întreabă acea generație dacă solia millerită este adevărată sau falsă. Este un alt mesaj către Laodiceea, asemenea celui din Isaia 6.

> “Thousands were led to embrace the truth preached by William Miller, and servants of God were raised up in the spirit and power of Elijah to proclaim the message. Like John, the forerunner of Jesus, those who preached this solemn message felt compelled to lay the ax at the root of the tree, and call upon men to bring forth fruits meet for repentance. Their testimony was calculated to arouse and powerfully affect the churches and manifest their real character. And as the solemn warning to flee from the wrath to come was sounded, many who were united with the churches received the healing message; they saw their backslidings, and with bitter tears of repentance and deep agony of soul, humbled themselves before God. And as the Spirit of God rested upon them, they helped to sound the cry, ‘Fear God, and give glory to Him; for the hour of His judgment is come.’” Early Writings, 233.

> Mii au fost conduși să îmbrățișeze adevărul propovăduit de William Miller, iar slujitori ai lui Dumnezeu au fost ridicați, în duhul și puterea lui Ilie, pentru a proclama solia. Asemenea lui Ioan, Înaintemergătorul lui Isus, cei care au predicat această solie solemnă s-au simțit datori să pună securea la rădăcina pomului și să cheme oamenii să aducă roade vrednice de pocăință. Mărturia lor era menită să trezească și să influențeze cu putere bisericile și să le dezvăluie adevăratul caracter. Și, pe măsură ce răsuna solemnul avertisment de a fugi de mânia ce vine, mulți care erau membri ai bisericilor au primit solia tămăduitoare; și-au văzut abaterile și, cu lacrimi amare ale pocăinței și cu adâncă agonie a sufletului, s-au smerit înaintea lui Dumnezeu. Iar pe când Duhul lui Dumnezeu Se odihnea peste ei, au ajutat să răsune strigătul: „Temeți-vă de Dumnezeu și dați-I slavă; căci a venit ceasul judecății Lui.” Scrieri timpurii, 233.

In the testing history of 1840 to 1844 the Protestants who rejected the message of Elijah became the daughters of Rome and surrendered the mantle of Protestantism unto Millerite Adventism. With Isaiah and Elijah, we have two witnesses which testify to the fact that the question “how long” is a symbol of the history that begins at 9/11 and ends at the Sunday law. In the Millerite history August 11, 1840 aligns with 9/11, and October 22, 1844 aligns with the Sunday law. When fire came down out of heaven and consumed Elijah’s offering the twelve stones were all illuminated with the offering, thus marking the one hundred and forty-four thousand as an ensign represented as illuminated stones. The false prophets were then slain by Elijah just as the United States, the false prophet is slain as the sixth kingdom at the Sunday law.

În istoria de încercare din 1840 până în 1844, protestanții care au respins solia lui Ilie au devenit fiicele Romei și au cedat mantia protestantismului adventismului millerit. Prin Isaia și Ilie avem doi martori care mărturisesc că întrebarea „până când” este un simbol al istoriei care începe la 9/11 și se încheie cu legea duminicală. În istoria millerită, 11 august 1840 se aliniază cu 9/11, iar 22 octombrie 1844 se aliniază cu legea duminicală. Când foc a coborât din cer și a mistuit jertfa lui Ilie, cele douăsprezece pietre au fost toate luminate odată cu jertfa, marcând astfel pe cei o sută patruzeci și patru de mii drept un stindard, reprezentați ca pietre luminate. Profeții mincinoși au fost apoi uciși de Ilie, întocmai cum, la legea duminicală, Statele Unite, profetul fals, sunt nimicite ca cea de-a șasea împărăție.

Isaiah six is emphasizing a testing, purging and purification process among God’s people from 9/11 unto the Sunday law. Elijah is addressing the Laodicean attitude of God’s people, but also providing evidence between a true and false prophet and in turn a true or false message. Thus, beginning from August 11, 1840 and ending on October 22, 1844 a prophetic test was brought upon the Protestants of the period of Sardis, and just as the fire at Mount Carmel produced a division into two classes, two classes were manifested in 1844. One class in the testing process was the soon-to-be “former” covenant people, and the other class was Millerite Adventism that God would enter into covenant with on October 22, 1844. The period of testing and division is the story of the vineyard as Millerite Adventism was shown to be the true prophet at the same point that Sardian Protestantism began to fulfill its role as apostate Protestantism. Just as the prophets of Baal were exposed as false, so to was the former covenant people exposed and then identified by the Millerites as a daughter of Rome. The story of Mount Carmel and also the fulfillment of that history in the time of the Millerites provides a second witness to Isaiah six’s that the question, “how long” is a symbol of the period of time from 9/11 unto the Sunday law.

Isaia 6 subliniază un proces de testare, de curățire și de purificare în rândul poporului lui Dumnezeu, de la 11 septembrie până la legea duminicală. Ilie confruntă atitudinea laodiceană a poporului lui Dumnezeu, dar, de asemenea, aduce dovada deosebirii dintre un profet adevărat și unul fals și, în consecință, dintre un mesaj adevărat și unul fals. Astfel, începând cu 11 august 1840 și până la 22 octombrie 1844, asupra protestanților din perioada Sardes a fost adus un test profetic, iar, așa cum focul de pe Muntele Carmel a produs o împărțire în două clase, în 1844 s-au manifestat două clase. Una dintre clase, în acest proces de testare, era poporul legământului care urma în curând să devină „fostul” popor al legământului, iar cealaltă clasă era adventismul millerit, cu care Dumnezeu avea să intre în legământ la 22 octombrie 1844. Perioada de testare și de împărțire este istoria viei, întrucât adventismul millerit a fost arătat a fi profetul adevărat în același moment în care protestantismul din Sardes a început să-și împlinească rolul de protestantism apostat. Așa cum profeții lui Baal au fost demascați ca falși, tot astfel fostul popor al legământului a fost demascat și apoi identificat de către milleriți ca fiind o fiică a Romei. Istoria Muntelui Carmel și, de asemenea, împlinirea acelei istorii în timpul milleriților oferă o a doua mărturie pentru afirmația din Isaia 6 că întrebarea „până când” este un simbol al perioadei de timp de la 11 septembrie până la legea duminicală.

> “‘Lord God of Abraham, Isaac, and of Israel,’ the prophet pleads, ‘let it be known this day that Thou art God in Israel, and that I am Thy servant, and that I have done all these things at Thy word. Hear me, O Lord, hear me, that this people may know that Thou art the Lord God, and that Thou hast turned their heart back again.’

> 'Doamne, Dumnezeul lui Avraam, al lui Isaac și al lui Israel', se roagă profetul, 'fie cunoscut astăzi că Tu ești Dumnezeu în Israel și că eu sunt slujitorul Tău și că am făcut toate aceste lucruri după cuvântul Tău. Ascultă-mă, Doamne, ascultă-mă, pentru ca poporul acesta să cunoască faptul că Tu ești Domnul Dumnezeu și că Tu le-ai întors inima înapoi.'

> “A silence, oppressive in its solemnity, rests upon all. The priests of Baal tremble with terror. Conscious of their guilt, they look for swift retribution.

> O tăcere, apăsătoare în solemnitatea ei, se așterne asupra tuturor. Preoții lui Baal se cutremură de groază. Conștienți de vina lor, se așteaptă la o pedeapsă grabnică.

> “No sooner is the prayer of Elijah ended than flames of fire, like brilliant flashes of lightning, descend from heaven upon the upreared altar, consuming the sacrifice, licking up the water in the trench, and consuming even the stones of the altar. The brilliancy of the blaze illumines the mountain and dazzles the eyes of the multitude. In the valleys below, where many are watching in anxious suspense the movements of those above, the descent of fire is clearly seen, and all are amazed at the sight. It resembles the pillar of fire which at the Red Sea separated the children of Israel from the Egyptian host.

> De îndată ce se încheie rugăciunea lui Ilie, flăcări de foc, asemenea unor fulgerări strălucitoare, se coboară din cer asupra altarului înălțat, mistuind jertfa, sorbind apa din șanț și mistuind până și pietrele altarului. Strălucirea văpăii luminează muntele și orbește ochii mulțimii. În văile de dedesubt, unde mulți privesc cu încordată așteptare mișcările celor de sus, coborârea focului se vede limpede, și toți rămân uimiți de priveliște. Se aseamănă cu stâlpul de foc care, la Marea Roșie, i-a despărțit pe copiii lui Israel de oștirea egipteană.

> “The people on the mount prostrate themselves in awe before the unseen God. They dare not continue to look upon the Heaven-sent fire. They fear that they themselves will be consumed; and, convicted of their duty to acknowledge the God of Elijah as the God of their fathers, to whom they owe allegiance, they cry out together as with one voice, ‘The Lord, He is the God; the Lord, He is the God.’ With startling distinctness the cry resounds over the mountain and echoes in the plain below. At last Israel is aroused, undeceived, penitent. At last the people see how greatly they have dishonored God. The character of Baal worship, in contrast with the reasonable service required by the true God, stands fully revealed. The people recognize God’s justice and mercy in withholding the dew and the rain until they have been brought to confess His name. They are ready now to admit that the God of Elijah is above every idol.” Prophets and Kings, 153.

> „Poporul de pe munte se prosternează cu teamă sfântă înaintea Dumnezeului nevăzut. Nu îndrăznesc să mai privească focul trimis din cer. Se tem că ei înșiși vor fi mistuiți; și, convinși de datoria lor de a-L recunoaște pe Dumnezeul lui Ilie drept Dumnezeul părinților lor, Căruia Îi datorează credincioșie, strigă toți împreună, ca dintr-o singură gură: «Domnul, El este Dumnezeu; Domnul, El este Dumnezeu.» Cu o limpezime cutremurătoare, strigătul răsună peste munte și își face ecoul în câmpia de dedesubt. În sfârșit, Israel este trezit, eliberat de amăgire, pocăit. În sfârșit, poporul vede cât de mult L-a necinstit pe Dumnezeu. Caracterul închinării la Baal, în contrast cu slujirea cugetată cerută de adevăratul Dumnezeu, stă pe deplin descoperit. Poporul recunoaște dreptatea și mila lui Dumnezeu în faptul că a reținut roua și ploaia până când au fost aduși să mărturisească Numele Său. Acum sunt gata să recunoască faptul că Dumnezeul lui Ilie este mai presus de orice idol.” Profeți și regi, 153.

## How Long? Moses

Până când? Moise

The first time the symbolic question, “how long” is raised in the prophetic Word is in the eighth plague upon the Egyptians in the time of Moses. The eighth plague is “locusts” (a symbol of Islam) that are brought by an “east wind” (a symbol of Islam).

Prima dată când întrebarea simbolică „până când” este ridicată în Cuvântul profetic este în a opta urgie asupra egiptenilor din vremea lui Moise. A opta urgie este cea a „lăcustelor” (un simbol al Islamului), aduse de un „vânt de la răsărit” (un simbol al Islamului).

> And Moses and Aaron came in unto Pharaoh, and said unto him, Thus saith the Lord God of the Hebrews, How long wilt thou refuse to humble thyself before me? let my people go, that they may serve me. Else, if thou refuse to let my people go, behold, tomorrow will I bring the locusts into thy coast: And they shall cover the face of the earth, that one cannot be able to see the earth: and they shall eat the residue of that which is escaped, which remaineth unto you from the hail, and shall eat every tree which groweth for you out of the field: And they shall fill thy houses, and the houses of all thy servants, and the houses of all the Egyptians; which neither thy fathers, nor thy fathers’ fathers have seen, since the day that they were upon the earth unto this day. And he turned himself, and went out from Pharaoh.

> Și Moise și Aaron au intrat la Faraon și i-au zis: Așa zice Domnul, Dumnezeul Evreilor: Până când vei refuza să te smerești înaintea Mea? Lasă poporul Meu să plece, ca să-Mi slujească. Iar dacă refuzi să lași poporul Meu să plece, iată, mâine voi aduce lăcustele în ținutul tău; ele vor acoperi fața pământului, încât nu se va mai putea vedea pământul; și vor mânca restul a ceea ce a scăpat, care v-a rămas după grindină, și vor mânca orice pom care crește pentru voi pe câmp; și vor umple casele tale, casele tuturor slujitorilor tăi și casele tuturor egiptenilor; cum nu au văzut nici părinții tăi, nici părinții părinților tăi, din ziua când au fost pe pământ până în ziua de azi. Și s-a întors și a ieșit de la Faraon.

> And Pharaoh’s servants said unto him, How long shall this man be a snare unto us? let the men go, that they may serve the Lord their God: knowest thou not yet that Egypt is destroyed?

> Și slujitorii lui Faraon i-au zis: Până când va fi omul acesta o cursă pentru noi? Lasă-i pe bărbați să se ducă, ca să slujească Domnului Dumnezeului lor; încă nu știi că Egiptul este nimicit?

> And Moses and Aaron were brought again unto Pharaoh: and he said unto them, Go, serve the Lord your God: but who are they that shall go?

> Și Moise și Aaron au fost aduși iarăși la Faraon; iar el le-a zis: Duceți-vă, slujiți Domnului, Dumnezeului vostru; însă cine sunt aceia care vor merge?

> And Moses said, We will go with our young and with our old, with our sons and with our daughters, with our flocks and with our herds will we go; for we must hold a feast unto the Lord.

> Și Moise a zis: Vom merge cu tinerii noștri și cu bătrânii noștri, cu fiii noștri și cu fiicele noastre; cu turmele noastre și cu cirezile noastre vom merge, căci trebuie să ținem o sărbătoare Domnului.

> And he said unto them, Let the Lord be so with you, as I will let you go, and your little ones: look to it; for evil is before you. Not so: go now ye that are men, and serve the Lord; for that ye did desire. And they were driven out from Pharaoh’s presence.

> El le-a zis: Așa să fie Domnul cu voi, cum vă voi lăsa să plecați, pe voi și pe copiii voștri; luați seama, căci răul stă înaintea voastră. Nu așa: duceți-vă acum voi, bărbații, și slujiți Domnului; căci aceasta ați dorit. Și au fost izgoniți dinaintea lui Faraon.

> And the Lord said unto Moses, Stretch out thine hand over the land of Egypt for the locusts, that they may come up upon the land of Egypt, and eat every herb of the land, even all that the hail hath left. And Moses stretched forth his rod over the land of Egypt, and the Lord brought an east wind upon the land all that day, and all that night; and when it was morning, the east wind brought the locusts. And the locusts went up over all the land of Egypt, and rested in all the coasts of Egypt: very grievous were they; before them there were no such locusts as they, neither after them shall be such. For they covered the face of the whole earth, so that the land was darkened; and they did eat every herb of the land, and all the fruit of the trees which the hail had left: and there remained not any green thing in the trees, or in the herbs of the field, through all the land of Egypt.

> Și Domnul a zis lui Moise: Întinde-ți mâna peste țara Egiptului pentru lăcuste, ca să se suie peste țara Egiptului și să mănânce toată iarba țării, chiar tot ce mai lăsase grindina. Și Moise și-a întins toiagul peste țara Egiptului, și Domnul a adus un vânt de la răsărit peste țară toată ziua aceea și toată noaptea; iar dimineața, vântul de la răsărit a adus lăcustele. Și lăcustele s-au suit peste toată țara Egiptului și s-au așezat în toate hotarele Egiptului: nespus de multe au fost; înaintea lor nu mai fuseseră lăcuste ca ele, nici după ele nu vor mai fi. Căci au acoperit fața întregului pământ, încât s-a întunecat țara; și au mâncat toată iarba țării și tot rodul pomilor pe care îl lăsase grindina; și n-a mai rămas nimic verde în pomi, nici în iarba câmpului, în toată țara Egiptului.

> Then Pharaoh called for Moses and Aaron in haste; and he said, I have sinned against the Lord your God, and against you. Now therefore forgive, I pray thee, my sin only this once, and intreat the Lord your God, that he may take away from me this death only. And he went out from Pharaoh, and intreated the Lord. And the Lord turned a mighty strong west wind, which took away the locusts, and cast them into the Red sea; there remained not one locust in all the coasts of Egypt. Exodus 10:3–19.

> Atunci Faraon i-a chemat în grabă pe Moise și pe Aaron; și a zis: Am păcătuit împotriva Domnului, Dumnezeul vostru, și împotriva voastră. Acum, deci, iartă-mi, te rog, păcatul numai de data aceasta, și mijlocește către Domnul, Dumnezeul vostru, ca să îndepărteze de la mine numai moartea aceasta. Și a ieșit de la Faraon și a mijlocit către Domnul. Și Domnul a întors un vânt de apus foarte puternic, care a luat lăcustele și le-a aruncat în Marea Roșie; nu a rămas nici măcar o lăcustă în tot ținutul Egiptului. Exodul 10:3-19.

First “the Lord God of the Hebrews” asks, How long wilt thou refuse to humble thyself before me?” and then Pharaoh’s servants thereafter asked Pharaoh again, “How long shall this man be a snare unto us?” The question is asked during the eighth plague, which aligns with 9/11 for several reasons. The tenth plague is the slaying of the first born, which aligns with the cross and is followed by the disappointment by the Red Sea, which inspiration aligns with the disappointment of the disciples at the cross, which aligns with the great disappointment of the Millerites in 1844. Those three witnesses all align with the Sunday law. The tenth plague is the Sunday law and two plagues earlier the eighth plague brought the “locusts” upon an “east wind.” The “locusts” filled the entire earth, just as Islam is shaking the entire world today as it has spread its darkness through forced immigration. The “desert locust’s” Latin name is “locusta migratoria,” representing the spread of Islam through immigration that is typified in the natural world as migration.

Mai întâi „Domnul Dumnezeu al Evreilor” întreabă: „Până când vei refuza să te smerești înaintea Mea?”, iar apoi slujitorii lui Faraon l-au întrebat iarăși pe Faraon: „Până când va fi omul acesta o cursă pentru noi?” Întrebarea este pusă în timpul celei de-a opta plăgi, care se aliniază cu 9/11 din mai multe motive. A zecea plagă este nimicirea întâilor-născuți, care se aliniază cu crucea și este urmată de dezamăgirea de la Marea Roșie, pe care inspirația o aliniază cu dezamăgirea ucenicilor la cruce, care se aliniază cu marea dezamăgire a milleriților din 1844. Acei trei martori se aliniază toți cu legea duminicală. A zecea plagă este legea duminicală, iar cu două plăgi mai înainte, a opta plagă a adus „lăcustele” printr-un „vânt de răsărit”. „Lăcustele” au umplut întregul pământ, așa cum Islamul zguduie astăzi întreaga lume, pe măsură ce și-a răspândit întunericul prin imigrație forțată. Numele latin al „lăcustei de deșert” este „locusta migratoria”, reprezentând răspândirea Islamului prin imigrație, care este tipificată în lumea naturală ca migrație.

The ninth plague was a darkness that could be felt.

Cea de-a noua plagă a fost un întuneric care putea fi simțit.

> And the Lord said unto Moses, Stretch out thine hand toward heaven, that there may be darkness over the land of Egypt, even darkness which may be felt. And Moses stretched forth his hand toward heaven; and there was a thick darkness in all the land of Egypt three days: They saw not one another, neither rose any from his place for three days: but all the children of Israel had light in their dwellings. Exodus 10:21–23.

> Și Domnul i-a zis lui Moise: Întinde-ți mâna spre cer, ca să fie întuneric peste țara Egiptului, un întuneric care se poate pipăi. Și Moise și-a întins mâna spre cer; și a fost un întuneric gros în toată țara Egiptului, timp de trei zile. Nu se vedeau unii pe alții și nimeni nu s-a ridicat din locul lui timp de trei zile; dar toți fiii lui Israel aveau lumină în locuințele lor. Exodul 10:21-23.

In the symbolism of “how long” represented by Mount Carmel and Elijah there is a distinction manifested when the fire comes down out of heaven. Elijah’s God did what Baal cannot do. In Millerite history the distinction was made between fallen Sardian Protestantism and Millerite Adventism. With Moses the distinction was darkness or light. There was light in the Hebrew homes. Isaiah further informs us that those who have no light in Moses line, who are also those destroyed by Elijah, and those who lose the mantle of Protestantism in the Millerite time period are a “people” who “hear” “indeed, but understand not; and see” “indeed, but perceive not.” Then a pronouncement is made of these people which states, “Make the heart of this people fat, and make their ears heavy, and shut their eyes; lest they see with their eyes, and hear with their ears, and understand with their heart, and convert, and be healed.”

În simbolismul „până când”, reprezentat de Muntele Carmel și de Ilie, se manifestă o deosebire atunci când focul coboară din cer. Dumnezeul lui Ilie a făcut ceea ce Baal nu poate face. În istoria millerită s-a făcut deosebirea între protestantismul sardian căzut și adventismul millerit. La Moise, deosebirea era între întuneric și lumină. În casele evreilor era lumină. Isaia ne mai informează că aceia care nu au lumină pe linia lui Moise, care sunt, de asemenea, cei nimiciți de Ilie, și cei care pierd mantia protestantismului în perioada millerită sunt un „popor” care „aude într-adevăr, dar nu înțelege; și vede într-adevăr, dar nu pricepe.” Apoi se face o declarație cu privire la acest popor, care spune: „Îngroașă inima acestui popor, fă-le urechile grele și închide-le ochii; ca nu cumva să vadă cu ochii lor, să audă cu urechile lor, să înțeleagă cu inima lor, să se întoarcă și să fie vindecați.”

Willing to do the work, but overwhelmed with the assignment to preach to those who will not listen Isaiah “then said,” “Lord, how long?”

Dispus să facă lucrarea, dar copleșit de însărcinarea de a propovădui celor ce nu vor asculta, Isaia a zis atunci: «Doamne, până când?»

The last three of Egypt’s ten plagues provide a witness of the three steps from 9/11 unto the Sunday law. On August 11, 1840 the first angel’s message was empowered, and on April 19, 1844 the second angel arrived and was empowered at the Exeter Camp Meeting August 12–17, and the third angel arrived on October 22, 1844. The third angel aligns with the Sunday law, and therefore identifies a three-step process for you cannot have a third, without a first and a second.

Ultimele trei dintre cele zece plăgi ale Egiptului constituie o mărturie a celor trei etape de la 9/11 până la legea duminicală. La 11 august 1840, solia primului înger a fost întărită, iar la 19 aprilie 1844 a sosit al doilea înger și a fost întărit la Adunarea de tabără de la Exeter, 12–17 august, iar al treilea înger a sosit la 22 octombrie 1844. Al treilea înger corespunde legii duminicale și, prin urmare, indică un proces în trei etape, căci nu poți avea al treilea fără primul și al doilea.

> “The first and second messages were given in 1843 and 1844, and we are now under the proclamation of the third; but all three of the messages are still to be proclaimed. It is just as essential now as ever before that they shall be repeated to those who are seeking for the truth. By pen and voice we are to sound the proclamation, showing their order, and the application of the prophecies that bring us to the third angel’s message. There cannot be a third without the first and second. These messages we are to give to the world in publications, in discourses, showing in the line of prophetic history the things that have been and the things that will be.” Selected Messages, book 2, 104, 105.

> Primele două solii au fost date în 1843 și 1844, iar acum ne aflăm sub proclamarea celei de-a treia; însă toate cele trei solii trebuie încă să fie proclamate. Este la fel de esențial ca oricând ca ele să fie repetate celor care caută adevărul. Prin condei și prin viu grai trebuie să facem să răsune proclamarea, arătând ordinea lor și aplicarea profețiilor care ne aduc la solia îngerului al treilea. Nu poate exista o a treia fără prima și a doua. Aceste solii trebuie să le dăm lumii prin publicații, prin cuvântări, arătând, pe linia istoriei profetice, lucrurile care au fost și lucrurile care vor fi. Solii alese, cartea a doua, 104, 105.

The tenth plague of Egypt has been aligned by inspiration with the cross and the following disappointment associated with it. The tenth plague is therefore the third message, which of prophetic necessity must be preceded by a first and second message. At 9/11 the Lord asked Pharaoh, “how long” and immediately thereafter Pharaoh’s servants also asked, “how long.” After Moses delivered God’s question of “how long” to Pharaoh, and just before the servants repeat the question of Moses to Pharaoh, Moses marks a turning point as, “he turned himself, and went out from Pharaoh.” Exodus 10:6.

A zecea plagă a Egiptului a fost, prin inspirație, pusă în corespondență cu crucea și cu dezamăgirea ulterioară asociată cu ea. A zecea plagă este, așadar, al treilea mesaj, care, prin necesitate profetică, trebuie să fie precedat de un prim și un al doilea mesaj. La 9/11 Domnul l-a întrebat pe Faraon: „până când”, iar imediat după aceea slujitorii lui Faraon au întrebat, de asemenea: „până când”. După ce Moise a transmis lui Faraon întrebarea lui Dumnezeu, „până când”, și chiar înainte ca slujitorii să repete către Faraon întrebarea lui Moise, Moise marchează un punct de cotitură: „s-a întors și a ieșit de la Faraon”. Exodul 10:6.

9/11 was a prophetic turning point, that was typified when Moses delivered the plague of locusts that came on the east wind.

9/11 a fost un punct de cotitură profetic, prefigurat atunci când Moise a adus urgia lăcustelor care a venit pe vântul de răsărit.

> “There are periods which are turning points in the history of nations and of the church. In the providence of God, when these different crises arrive, the light for that time is given.” Bible Echo, August 26, 1895.

> Sunt perioade care constituie puncte de cotitură în istoria națiunilor și a bisericii. În providența lui Dumnezeu, când aceste crize diferite survin, lumina pentru timpul acela este dată. Bible Echo, 26 august 1895.

The next plague produced darkness or light depending on which class you were in. 9/11 was a “turning point in the history of nations and of the church.” At that point God’s people were called to return and walk in the old paths, but they refused to walk therein and hearkened not to the sound of the trumpet. A separation between darkness and light was accomplished after Elijah, and Moses asked, “how long?” She further states in the passage:

Următoarea plagă a produs întuneric sau lumină, în funcție de clasa căreia îi aparținea fiecare. 9/11 a fost un „punct de cotitură în istoria națiunilor și a bisericii.” În acel moment, poporul lui Dumnezeu a fost chemat să se întoarcă și să umble pe cărările cele vechi, dar a refuzat să umble pe ele și n-a luat aminte la sunetul trâmbiței. S-a înfăptuit o separare între întuneric și lumină după Ilie, iar Moise a întrebat: „Până când?” Ea mai afirmă în pasaj:

> “There are periods which are turning points in the history of nations and of the church. In the providence of God, when these different crises arrive, the light for that time is given. If it is received, there is spiritual progress; if it is rejected, spiritual declension and shipwreck follow.” Bible Echo, August 26, 1895.

> Există perioade care constituie puncte de cotitură în istoria națiunilor și a bisericii. În providența lui Dumnezeu, când survin aceste crize diferite, lumina pentru acel timp este dată. Dacă este primită, are loc progres spiritual; dacă este respinsă, urmează decădere spirituală și naufragiu. Bible Echo, 26 august 1895.

We will continue the subject of “how long” in the next article.

Vom continua tratarea temei „cât timp” în articolul următor.

> “In May, 1842, a General Conference was convened in Boston, Massachutes. At the opening of this meeting, Brethren Charles Fitch and Apollos Hale, of Haverhill, presented the pictorial prophecies of Daniel and John, which they had painted on cloth, with the prophetic numbers, showing their fulfillment. Brother Fitch in explaining from his chart before the Conference, said, while examining these prophecies, he had thought if he could get out something of the kind as here presented it would simplify the subject and make it easier for him to present to an audience. Here was more light in our pathway. These brethren had been doing what the Lord had shown Habakkuk in his vision 2,468 years before, saying, ‘Write the vision and make it plain upon tables, that he may run that readeth it. For the vision is yet for an appointed time.’ Habakkuk 2:2.

> În mai 1842, a fost convocată la Boston, Massachusetts, o Conferință Generală. La deschiderea acestei adunări, frații Charles Fitch și Apollos Hale, din Haverhill, au prezentat profețiile ilustrate ale lui Daniel și Ioan, pe care le pictaseră pe pânză, cu numerele profetice, arătând împlinirea lor. Fratele Fitch, explicând de pe planșa sa înaintea Conferinței, a spus că, pe când examina aceste profeții, se gândise că, dacă ar putea realiza ceva de felul celui prezentat aici, ar simplifica subiectul și i-ar fi mai ușor să-l prezinte unei adunări. Iată mai multă lumină pe calea noastră. Acești frați făceau ceea ce Domnul îi arătase lui Habacuc în vedenia sa cu 2.468 de ani înainte, zicând: „Scrie vedenia și fă-o lămurită pe tăblițe, ca să alerge cel ce o citește. Căci vedenia este încă pentru un timp rânduit.” Habacuc 2:2.

> “After some discussion on the subject, it was voted unanimously to have three hundred similar to this one lithographed, which was soon accomplished. They were called ‘the ‘43 charts.’ This was a very important Conference.” The Autobiography of Joseph Bates, 263.

> După o oarecare discuție asupra subiectului, s-a votat în unanimitate să fie litografiate trei sute de exemplare, asemenea acestuia, lucru care a fost curând dus la îndeplinire. Ele au fost numite „planșele din ’43”. Aceasta a fost o Conferință foarte importantă. Autobiografia lui Joseph Bates, 263.

> “I have seen that the 1843 chart was directed by the hand of the Lord, and that it should not be altered; that the figures were as He wanted them; that His hand was over and hid a mistake in some of the figures, so that none could see it, until His hand was removed.” Early Writings, 74.

> Am văzut că planșa din 1843 a fost călăuzită de mâna Domnului și că nu trebuia alterată; că numerele erau așa cum a voit El; că mâna Sa era deasupra și a ascuns o greșeală în unele dintre numere, astfel încât nimeni nu o putea vedea, până când mâna Sa a fost îndepărtată. Scrieri timpurii, 74.

> “It was the united testimony of Second Advent lecturers and papers, when standing on ‘the original faith,’ that the publication of the chart was a fulfillment of Habakkuk 2:2, 3. If the chart was a subject of prophecy (and those who deny it leave the original faith), then it follows that BC 457 was the year from which to date the 2300 days. It was necessary that 1843 should be the first published time in order that ‘the vision’ should ‘tarry,’ or that there should be a tarrying time, in which the virgin band was to slumber and sleep on the great subject of time, just before they were to be aroused by the Midnight Cry.” Second Advent Review and Sabbath Herald, Volume I, Number 2, James White.

> „Mărturia unită a predicatorilor și publicațiilor despre a Doua Venire, atunci când stăteau pe «credința de la început», era că publicarea hărții constituia o împlinire a textului din Habacuc 2:2, 3. Dacă harta a fost un subiect al profeției (iar cei care neagă aceasta părăsesc credința de la început), atunci urmează că 457 î.Hr. a fost anul de la care trebuiau datate cele 2300 de zile. Era necesar ca 1843 să fie primul timp publicat, pentru ca «viziunea» să «zăbovească», sau să existe un timp de zăbovire, în care ceata fecioarelor urma să ațipească și să doarmă asupra marelui subiect al timpului, chiar înainte ca ele să fie trezite prin Strigătul de la Miezul Nopții.” Second Advent Review and Sabbath Herald, Volumul I, Numărul 2, James White.

Back to Articles