Article

# The Hour of God's Judgment is Come - Number One

A venit ceasul judecății lui Dumnezeu - Numărul întâi

The Judgment of the Living and the Prophetic Significance of 9/11

Judecata celor vii și semnificația profetică a lui 11 septembrie

Author

Jeff Pippenger

Published

December 18, 2024

Formats

PDF
Word

For quite some time, in fact from immediately after 9/11, we have consistently taught that the judgment of the living began at 9/11. We understood this fact from a multitude of biblical witnesses, which upheld it from completely different directions. Since July 2023, we have understood even more details of the judgment of the living, which began at 9/11, compared to the details discovered shortly after 9/11. Why did the judgment of the living begin at 9/11? What is the biblical judgment of the living?

De multă vreme, de fapt chiar din imediata perioadă de după 11 septembrie 2001, am predat în mod consecvent că judecata celor vii a început la 11 septembrie 2001. Am înțeles acest fapt dintr-o multitudine de mărturii biblice, care l-au susținut din direcții complet diferite. Din iulie 2023, am înțeles încă și mai multe detalii ale judecății celor vii, care a început la 11 septembrie 2001, față de detaliile descoperite la scurt timp după 11 septembrie 2001. De ce a început judecata celor vii la 11 septembrie 2001? Ce este judecata biblică a celor vii?

In the first chapter in the book of Revelation, the main characteristic identified of Christ is that He is Alpha and Omega, the Beginning and Ending, the First and the Last. He provides an example of that very attribute of His character when He commanded John to write the things that were, and in so doing John would also be writing things to come. Jesus always illustrates the end with the beginning. It is who He is.

În primul capitol al cărții Apocalipsei, trăsătura principală identificată a lui Hristos este aceea că El este Alfa și Omega, Începutul și Sfârșitul, Cel Dintâi și Cel de pe Urmă. El oferă un exemplu chiar al acelui atribut al caracterului Său atunci când i-a poruncit lui Ioan să scrie lucrurile care au fost, iar făcând astfel Ioan avea să scrie și lucrurile care urmau să vină. Iisus ilustrează întotdeauna sfârșitul prin început. Aceasta este cine este El.

The Bible identifies Jesus as the Word. The first book in the Bible, Genesis, means ‘beginning.’ The last book of the Bible is the book of Revelation and the truths first presented in the book of Genesis are addressed in the book of Revelation. Genesis is the Alpha and Revelation is the Omega, and together they are the Word, and the Word is Jesus, who is the Alpha and Omega. God’s signature, or His name is written within every passage of biblical prophecy. That signature confirms that the light in the passage is truth.

Biblia îl identifică pe Isus drept Cuvântul. Prima carte din Biblie, Geneza, înseamnă „început”. Ultima carte a Bibliei este Apocalipsa, iar adevărurile prezentate pentru prima dată în Geneza sunt abordate în Apocalipsa. Geneza este Alfa, iar Apocalipsa este Omega; împreună ele sunt Cuvântul, iar Cuvântul este Isus, care este Alfa și Omega. Semnătura lui Dumnezeu, sau Numele Său, este înscrisă în fiecare pasaj al profeției biblice. Acea semnătură confirmă că lumina din pasaj este adevăr.

If an interpretation of a passage of prophecy does not bear the signature of God, which is His name, which is His character; therefore, the interpretation is incorrect. There are other tests which should be brought to bear when interpreting God’s prophetic Word, but whichever test a person might apply, the test should be defined within God’s Word. If there are no manmade tests, there are less manmade interpretations. So, why? And what? Is the biblical judgment of the living that began on 9/11?

Dacă o interpretare a unui pasaj profetic nu poartă semnătura lui Dumnezeu, care este Numele Său, care este caracterul Său, atunci interpretarea este eronată. Există și alte teste care ar trebui aplicate atunci când se interpretează Cuvântul profetic al lui Dumnezeu, dar, oricare ar fi testul pe care cineva l-ar aplica, acel test trebuie să fie definit în Cuvântul lui Dumnezeu. Dacă nu există teste omenești, există mai puține interpretări omenești. Așadar, de ce? Și ce? Este judecata biblică a celor vii cea care a început la 9/11?

When Christ introduces Himself in the book of Revelation, He identifies Himself as the beginning and ending, and uses the prophet John to illustrate what that attribute of His character represents. He identifies the message of the entire book as a revelation of Himself. He commands John to write what was then existing in John’s world, and in so doing John would be recording what shall be at the end of the world. John was one of the twelve leaders at the beginning of the Christian church, and John therefore is illustrating the ending of the Christian church, represented by the one hundred and forty-four thousand and the great multitude in Revelation chapter seven.

Când Hristos Se prezintă în cartea Apocalipsei, El Se identifică drept începutul și sfârșitul și îl folosește pe profetul Ioan pentru a ilustra ceea ce reprezintă acel atribut al caracterului Său. El identifică mesajul întregii cărți drept o revelație despre Sine. Îi poruncește lui Ioan să scrie ceea ce exista atunci în lumea lui Ioan și, făcând astfel, Ioan avea să consemneze ceea ce va fi la sfârșitul lumii. Ioan a fost unul dintre cei doisprezece conducători la începutul Bisericii creștine și, prin urmare, Ioan ilustrează sfârșitul Bisericii creștine, reprezentat de cei o sută patruzeci și patru de mii și de marea mulțime din Apocalipsa, capitolul șapte.

The biblical logic is this: Jesus is the Word, by which all things were created, the Word that has always existed with His Father and He is also the Bible, for He is the Word of God. The first attribute of Christ’s character that is introduced in the last message of God’s Word is that He illustrates the end of a thing, with the beginning of that very same thing. If this truth about God’s character is not applied to a person’s study of the Bible, they cannot truly know what the judgment of the living is, and why it began at 9/11, and more importantly, why it is almost over.

Logica biblică este aceasta: Isus este Cuvântul, prin care toate lucrurile au fost create, Cuvântul care a existat dintotdeauna împreună cu Tatăl Său, și El este, de asemenea, Biblia, întrucât El este Cuvântul lui Dumnezeu. Primul atribut al caracterului lui Hristos care este introdus în ultimul mesaj al Cuvântului lui Dumnezeu este acela că El ilustrează sfârșitul unui lucru prin începutul aceluiași lucru. Dacă acest adevăr despre caracterul lui Dumnezeu nu este aplicat în studiul Bibliei făcut de o persoană, aceasta nu poate cunoaște cu adevărat ce este judecata celor vii și de ce a început la 11 septembrie și, mai important, de ce este aproape de sfârșit.

As an example of the principle of Alpha and Omega, ancient Israel typifies modern Israel, which is a prophetic truth that can also be identified as literal Israel typifies spiritual Israel. No matter how it might be expressed both ancient literal Israel and modern spiritual Israel have a beginning history and an ending history. Three of the four histories are in the past, and we are now in the fourth and final history.

Ca exemplu al principiului Alfa și Omega, Israelul antic îl preînchipuie pe Israelul modern, care este un adevăr profetic ce poate fi exprimat și astfel: Israelul literal îl preînchipuie pe Israelul spiritual. Indiferent cum ar fi exprimat, atât Israelul literal din vechime, cât și Israelul spiritual din epoca modernă au o istorie de început și una de încheiere. Trei dintre cele patru istorii aparțin trecutului, iar noi ne aflăm acum în cea de-a patra și ultima istorie.

The three past histories represent three witnesses of the last generation of earth’s history. Those three past histories identify the generation that is represented as the one hundred and forty-four thousand in the book of Revelation. There are other prophetic lines of history that also address the one hundred and forty-four thousand, but the number of the one hundred and forty-four thousand contains the prophetic symbolism that the one hundred and forty-four thousand are those who are prophetically represented by multiplying the twelve tribes of ancient literal Israel, with the twelve disciples of modern spiritual Israel.

Cele trei istorii trecute reprezintă trei martori ai ultimei generații a istoriei pământului. Aceste trei istorii trecute identifică generația care este reprezentată drept cei o sută patruzeci și patru de mii în cartea Apocalipsei. Există și alte linii profetice ale istoriei care se referă, de asemenea, la cei o sută patruzeci și patru de mii, dar numărul celor o sută patruzeci și patru de mii conține simbolismul profetic potrivit căruia cei o sută patruzeci și patru de mii sunt aceia care sunt reprezentați profetic prin înmulțirea celor douăsprezece seminții ale vechiului Israel literal cu cei doisprezece ucenici ai Israelului spiritual modern.

As another example of Alpha and Omega, the three angels of Revelation chapter fourteen represent a beginning and ending history. The Millerite movement represents the beginning history of the three angels, and the movement of the one hundred and forty-four thousand represents the history at the ending of the message of the third angel. The alpha movement announced the opening of the investigative judgment on October 22, 1844. The omega movement announced the opening of the judgment of the living, identifying its commencement as 9/11.

Ca un alt exemplu de Alfa și Omega, cei trei îngeri din Apocalipsa, capitolul paisprezece, reprezintă o istorie de început și de sfârșit. Mișcarea millerită reprezintă istoria de început a celor trei îngeri, iar mișcarea celor o sută patruzeci și patru de mii reprezintă istoria de la încheierea mesajului celui de-al treilea înger. Mișcarea alfa a anunțat deschiderea judecății de cercetare la 22 octombrie 1844. Mișcarea omega a anunțat deschiderea judecății celor vii, identificându-i începutul ca fiind 9/11.

A third example of Alpha and Omega, that is easily upheld by inspiration is that in the beginning is the alpha movement of the Millerites, the parable of the ten virgins was fulfilled to the very letter. Sister White identifies the history of the Millerites in the book, The Great Controversy in the context of that parable being fulfilled at that time. She teaches that the omega movement of the one hundred and forty-four thousand will also fulfill the parable of the ten virgins to the very letter. Three brief witnesses of Christ identifying the end with the beginning.

Un al treilea exemplu de Alfa și Omega, ușor de susținut pe temeiul inspirației, este acela că, la început, în mișcarea alfa a milleriților, pilda celor zece fecioare a fost împlinită întocmai, după literă. Sora White prezintă istoria milleriților în cartea The Great Controversy, în contextul împlinirii acelei pilde în acel timp. Ea învață că mișcarea omega a celor o sută patruzeci și patru de mii va împlini, de asemenea, pilda celor zece fecioare întocmai, după literă. Trei mărturii succinte ale lui Hristos care identifică sfârșitul cu începutul.

At the beginning of ancient Israel, the Lord entered into covenant with the Hebrews as represented by the blood upon the doorposts, which is of course the very first mention of the Midnight Cry in God’s Word. Baptism is a symbol of a covenant relationship with Christ, and Paul teaches us that the Hebrews that left Egypt were all baptized ‘in the “cloud” and in the Red “Sea”.’ Once they were beyond the sea they were given manna, which among other things is a symbol of the seventh-day Sabbath in the context of it being a test.

La începuturile Israelului antic, Domnul a încheiat un legământ cu evreii, așa cum este reprezentat prin sângele de pe ușorii ușii, care este, desigur, chiar prima mențiune a Strigării de la miezul nopții în Cuvântul lui Dumnezeu. Botezul este un simbol al unei relații de legământ cu Hristos, iar Pavel ne învață că evreii care au ieșit din Egipt au fost toți botezați „în nor și în Marea Roșie”. După ce au trecut dincolo de mare, li s-a dat mană, care, între altele, este un simbol al Sabatului zilei a șaptea, în contextul în care acesta era o probă.

The “manna” represents their first test and when they failed their tenth and final test when they rejected the message of Joshua and Caleb, the Lord then rejected them as His covenant people and entered into covenant with Joshua and Caleb. When they eventually entered into the Promised Land, the rite of circumcision was not accomplished upon those men born during the forty years, for the rite was ended at the rebellion of Kadesh, and reinstituted at Kadesh just before the entrance. This is a signature of Alpha and Omega.

„Mana” reprezintă prima lor încercare, iar când au eșuat în a zecea și ultima încercare, respingând mesajul lui Iosua și Caleb, Domnul i-a lepădat atunci ca popor al legământului Său și a intrat în legământ cu Iosua și Caleb. Când, în cele din urmă, au intrat în Țara Făgăduinței, rânduiala tăierii împrejur nu fusese săvârșită asupra bărbaților născuți în timpul celor patruzeci de ani, căci rânduiala încetase la răzvrătirea de la Cadeș și a fost reinstituită la Cadeș chiar înainte de intrare. Aceasta este o semnătură a Alfei și a Omegăi.

The forty years wandering in the wilderness began with the rebellion against the message of Joshua and Caleb, and it ended with the rebellion of Moses striking the Rock, and thus misrepresenting God’s character and work. The beginning of ancient Israel illustrates the end of ancient Israel.

Rătăcirea de patruzeci de ani prin pustie a început cu răzvrătirea împotriva mesajului lui Iosua și al lui Caleb și s-a încheiat cu răzvrătirea lui Moise, când a lovit Stânca, denaturând astfel caracterul și lucrarea lui Dumnezeu. Începutul Israelului din vechime ilustrează sfârșitul Israelului din vechime.

At the end of ancient Israel, Jesus as the “Messenger of the Covenant” in Malachi chapter three, came to confirm the “covenant” with many for one week, in fulfillment of Daniel chapter nine. As the Messenger of the Covenant, Christ entered into covenant with the Christian church in the very history where He passed by the former covenant people. In the beginning of ancient Israel as God’s covenant people the Lord passed by a former covenant people and entered into covenant with a new chosen people. He did the very same thing at the end of ancient Israel.

La sfârșitul Israelului din vechime, Isus, ca „Solul legământului” din Maleahi, capitolul al treilea, a venit să întărească „legământul” cu mulți pentru o săptămână, în împlinirea capitolului al nouălea din Daniel. Ca Solul legământului, Hristos a încheiat un legământ cu biserica creștină chiar în vremea în care El a trecut pe lângă fostul popor al legământului. La începutul Israelului din vechime, ca popor al legământului lui Dumnezeu, Domnul a trecut pe lângă un fost popor al legământului și a încheiat un legământ cu un nou popor ales. El a făcut întocmai același lucru la sfârșitul Israelului din vechime.

A symbol of a covenant is the marriage, and from the birth of Christ unto the destruction of Jerusalem in 70AD, prophecy sets forth a progressive divorce of God from ancient literal Israel. So, when was the divorce actually in force, at His birth, His death, the stoning of Stephen or the destruction of Jerusalem?

Căsătoria este un simbol al legământului, iar de la nașterea lui Hristos până la distrugerea Ierusalimului în anul 70 d.Hr., profeția înfățișează un divorț progresiv al lui Dumnezeu de Israelul literal din vechime. Așadar, când a intrat de fapt în vigoare acest divorț: la nașterea Lui, la moartea Lui, la uciderea cu pietre a lui Ștefan sau la distrugerea Ierusalimului?

> “Meanwhile worshipers from every nation sought the temple which had been dedicated to the worship of God. Glittering with gold and precious stones, it was a vision of beauty and grandeur. But Jehovah was no longer to be found in that palace of loveliness. Israel as a nation had divorced herself from God. When Christ, near the close of His earthly ministry, looked for the last time upon the interior of the temple, He said, ‘Behold, your house is left unto you desolate.’ Matthew 23:38. Hitherto He had called the temple His Father’s house; but as the Son of God passed out from those walls, God’s presence was withdrawn forever from the temple built to His glory.” Acts of the Apostles, 145.

> Între timp, închinători din toate neamurile se îndreptau către templul care fusese consacrat închinării lui Dumnezeu. Strălucind de aur și de pietre prețioase, era o priveliște de frumusețe și măreție. Dar Iehova nu mai putea fi aflat în acel palat al frumuseții. Israel, ca națiune, se despărțise de Dumnezeu. Când Hristos, spre sfârșitul lucrării Sale pământești, a privit pentru ultima dată în lăuntrul templului, a spus: "Iată, casa voastră vi se lasă pustie." Matei 23:38. Până atunci El numise templul casa Tatălui Său; dar când Fiul lui Dumnezeu a ieșit din acele ziduri, prezența lui Dumnezeu a fost retrasă pentru totdeauna din templul zidit spre slava Sa. Faptele apostolilor, 145.

The day after the Triumphal Entry Christ proclaimed that the Jew’s house was desolate, and the divorce was finalized. So, the divorce was finalized when the sun went down on the day of the Triumphal Entry.

A doua zi după Intrarea Triumfală, Hristos a proclamat că casa iudeului era pustie și că divorțul a fost definitivat. Așadar, divorțul a fost definitivat la apusul soarelui în ziua Intrării Triumfale.

> “Jerusalem had been the child of His care, and as a tender father mourns over a wayward son, so Jesus wept over the beloved city. How can I give thee up? How can I see thee devoted to destruction? Must I let thee go to fill up the cup of thine iniquity? One soul is of such value that, in comparison with it, worlds sink into insignificance; but here was a whole nation to be lost. When the fast westering sun should pass from sight in the heavens, Jerusalem’s day of grace would be ended. While the procession was halting on the brow of Olivet, it was not yet too late for Jerusalem to repent. The angel of mercy was then folding her wings to step down from the golden throne to give place to justice and swift-coming judgment. But Christ’s great heart of love still pleaded for Jerusalem, that had scorned His mercies, despised His warnings, and was about to imbrue her hands in His blood. If Jerusalem would but repent, it was not yet too late. While the last rays of the setting sun were lingering on temple, tower, and pinnacle, would not some good angel lead her to the Saviour’s love, and avert her doom? Beautiful and unholy city, that had stoned the prophets, that had rejected the Son of God, that was locking herself by her impenitence in fetters of bondage,—her day of mercy was almost spent!

> Ierusalimul fusese copilul îngrijirii Sale, și, precum un tată duios jelește un fiu rătăcitor, tot astfel Isus a plâns asupra cetății iubite. Cum să te dau Eu? Cum să te văd dată pieirii? Să te las Eu să-ți umpli paharul nelegiuirii? Un singur suflet are o valoare atât de mare, încât, în comparație cu el, lumile se cufundă în neînsemnătate; dar aici era o întreagă națiune pe cale să piară. Când soarele, grăbit spre asfințit, avea să se ascundă din ceruri, ziua harului Ierusalimului avea să se sfârșească. În timp ce procesiunea se oprea pe creștetul Muntelui Măslinilor, nu era încă prea târziu pentru ca Ierusalimul să se pocăiască. Îngerul milostivirii își strângea atunci aripile, gata să coboare de pe tronul de aur, pentru a lăsa loc dreptății și judecății ce sosea grabnic. Dar marea inimă de iubire a lui Hristos încă mijlocea pentru Ierusalim, care Îi batjocorise îndurările, Îi disprețuise avertismentele și era pe punctul de a-și înroși mâinile cu sângele Său. Dacă doar s-ar pocăi Ierusalimul, nu era încă prea târziu. În timp ce ultimele raze ale soarelui la apus zăboveau pe templu, pe turnuri și pe pinacluri, n-ar fi oare vreun înger bun care s-o călăuzească spre iubirea Mântuitorului și să-i abată pieirea? Cetate frumoasă și nelegiuită, care ai ucis cu pietre pe profeți, care L-ai respins pe Fiul lui Dumnezeu, care te încuiai prin nepocăința ta în lanțuri de robie, — ziua ta de îndurare era aproape sfârșită!

> “Yet again the Spirit of God speaks to Jerusalem. Before the day is done, another testimony is borne to Christ. The voice of witness is lifted up, responding to the call from a prophetic past. If Jerusalem will hear the call, if she will receive the Saviour who is entering her gates, she may yet be saved.

> Încă o dată Duhul lui Dumnezeu vorbește Ierusalimului. Înainte de a se încheia ziua, se mai aduce o mărturie despre Hristos. Glasul mărturiei se înalță, răspunzând chemării dintr-un trecut profetic. Dacă Ierusalimul va auzi chemarea, dacă Îl va primi pe Mântuitorul care intră pe porțile ei, încă mai poate fi mântuit.

> “Reports have reached the rulers in Jerusalem that Jesus is approaching the city with a great concourse of people. But they have no welcome for the Son of God. In fear they go out to meet Him, hoping to disperse the throng. As the procession is about to descend the Mount of Olives, it is intercepted by the rulers. They inquire the cause of the tumultuous rejoicing. As they question, ‘Who is this?’ the disciples, filled with the spirit of inspiration, answer this question. In eloquent strains they repeat the prophecies concerning Christ:

> Vestea a ajuns la conducătorii din Ierusalim că Isus se apropie de cetate însoțit de o mare mulțime de oameni. Dar nu-L întâmpină pe Fiul lui Dumnezeu. De teamă ies în întâmpinarea Lui, nădăjduind să risipească mulțimea. Când procesiunea este pe punctul de a coborî Muntele Măslinilor, ea este interceptată de conducători. Ei întreabă care este pricina bucuriei tumultuoase. Pe când întreabă: «Cine este acesta?», ucenicii, plini de duhul inspirației, dau răspuns acestei întrebări. În accente elocvente repetă profețiile privitoare la Hristos:

> “Adam will tell you, It is the seed of the woman that shall bruise the serpent’s head.

> Adam îți va spune: Sămânța femeii este cea care va zdrobi capul șarpelui.

> “Ask Abraham, he will tell you, It is ‘Melchizedek King of Salem,’ King of Peace. Genesis 14:18.

> Întreabă-l pe Avraam și îți va spune: Este „Melchisedec, Împăratul Salemului”, Împărat al Păcii. Geneza 14:18.

> “Jacob will tell you, He is Shiloh of the tribe of Judah.

> Iacov vă va spune: El este Șilo din seminția lui Iuda.

> “Isaiah will tell you, ‘Immanuel,’ ‘Wonderful, Counselor, The mighty God, The everlasting Father, The Prince of Peace.’ Isaiah 7:14; 9:6.

> Isaia vă va spune: „Immanuel”, „Minunat, Sfetnic, Dumnezeu puternic, Tată veșnic, Principele păcii.” Isaia 7:14; 9:6.

> “Jeremiah will tell you, The Branch of David, ‘the Lord our Righteousness.’ Jeremiah 23:6.

> Ieremia vă va spune: Vlăstarul lui David, 'Domnul, Dreptatea noastră.' Ieremia 23:6.

> “Daniel will tell you, He is the Messiah.

> Daniel vă va spune: El este Mesia.

> “Hosea will tell you, He is ‘the Lord God of hosts; the Lord is His memorial.’ Hosea 12:5.

> Osea vă va spune: El este „Domnul Dumnezeul oștirilor; Domnul este pomenirea Lui”. Osea 12:5.

> “John the Baptist will tell you, He is ‘the Lamb of God, which taketh away the sin of the world.’ John 1:29.

> Ioan Botezătorul îți va spune: El este „Mielul lui Dumnezeu, care ridică păcatul lumii.” Ioan 1:29.

> “The great Jehovah has proclaimed from His throne, ‘This is My beloved Son.’ Matthew 3:17.

> Marele Iehova a proclamat de pe tronul Său: „Acesta este Fiul Meu preaiubit.” Matei 3:17.

> “We, His disciples, declare, This is Jesus, the Messiah, the Prince of life, the Redeemer of the world.

> Noi, ucenicii Săi, declarăm: Acesta este Iisus, Mesia, Prințul vieții, Răscumpărătorul lumii.

> “And the prince of the powers of darkness acknowledges Him, saying, ‘I know Thee who Thou art, the Holy One of God.’ Mark 1:24.” The Desire of Ages, 577–579.

> Și căpetenia puterilor întunericului Îl recunoaște, zicând: „Te știu cine ești: Sfântul lui Dumnezeu.” Marcu 1:24. Dorul veacurilor, 577-579.

The history of Christ’s Triumphal Entry typified the history of the Midnight Cry in the Millerite time period. The passage from Sister White identifies that when the entrance began the people came under the inspiration of the Holy Spirit, and then Christ stopped and wept over Jerusalem. Thereafter He continued the entry, and is then confronted by Jewish leadership. I would like to isolate certain attributes of this story in order to identify waymarks that are repeated in the history of the Millerites. But first I want to make a point about the beginning and ending. What we just cited from Sister White represents the end of a chapter, and the opening of the next chapter says the following.

Istoria Intrării triumfale a lui Hristos a preînchipuit istoria Strigării de la miezul nopții din perioada milerită. Pasajul de la Sora White arată că, atunci când a început intrarea, poporul a intrat sub inspirația Duhului Sfânt, și apoi Hristos S-a oprit și a plâns pentru Ierusalim. După aceea El și-a continuat intrarea, iar apoi a fost confruntat de conducătorii iudei. Aș dori să izolez anumite trăsături ale acestei relatări pentru a identifica repere care se repetă în istoria mileriților. Dar mai întâi doresc să fac o observație cu privire la început și sfârșit. Ceea ce tocmai am citat din Sora White reprezintă sfârșitul unui capitol, iar începutul capitolului următor spune următoarele.

> “The triumphal ride of Christ into Jerusalem was the dim foreshadowing of His coming in the clouds of heaven with power and glory, amid the triumph of angels and the rejoicing of the saints. Then will be fulfilled the words of Christ to the priests and Pharisees: ‘Ye shall not see Me henceforth, till ye shall say, Blessed is He that cometh in the name of the Lord.’ Matthew 23:39. In prophetic vision Zechariah was shown that day of final triumph; and he beheld also the doom of those who at the first advent had rejected Christ: ‘They shall look upon Me whom they have pierced, and they shall mourn for Him, as one mourneth for his only son, and shall be in bitterness for Him, as one that is in bitterness for his first-born.’ Zechariah 12:10. This scene Christ foresaw when He beheld the city and wept over it. In the temporal ruin of Jerusalem He saw the final destruction of that people who were guilty of the blood of the Son of God.

> Intrarea triumfală a lui Hristos în Ierusalim, călare, a fost o palidă prefigurare a venirii Sale pe norii cerului cu putere și slavă, în mijlocul triumfului îngerilor și al bucuriei sfinților. Atunci se vor împlini cuvintele lui Hristos adresate preoților și fariseilor: „De acum înainte nu Mă veți mai vedea, până când veți zice: Binecuvântat este Cel ce vine în Numele Domnului.” Matei 23:39. În vedenie profetică, lui Zaharia i s-a arătat acea zi a triumfului final; el a văzut, de asemenea, osânda celor care, la întâia Sa venire, L-au respins pe Hristos: „Își vor îndrepta privirile spre Mine, pe Care L-au străpuns, și Îl vor jeli, cum jelește cineva pe singurul său fiu, și vor fi în amărăciune pentru El, cum este în amărăciune cineva pentru întâiul său născut.” Zaharia 12:10. Această scenă a prevăzut-o Hristos când a privit cetatea și a plâns pentru ea. În nimicirea vremelnică a Ierusalimului, El a văzut pieirea finală a acelui popor vinovat de sângele Fiului lui Dumnezeu.

> “The disciples saw the hatred of the Jews to Christ, but they did not yet see to what it would lead. They did not yet understand the true condition of Israel, nor comprehend the retribution that was to fall upon Jerusalem. This Christ opened to them by a significant object lesson.

> Ucenicii au văzut ura iudeilor față de Hristos, dar încă nu vedeau la ce avea să ducă aceasta. Ei nu înțelegeau încă starea adevărată a lui Israel și nici nu înțelegeau pedeapsa care avea să se abată asupra Ierusalimului. Aceasta le-a descoperit Hristos printr-o pildă semnificativă.

> “The last appeal to Jerusalem had been in vain. The priests and rulers had heard the prophetic voice of the past echoed by the multitude, in answer to the question, ‘Who is this?’ but they did not accept it as the voice of Inspiration. In anger and amazement they tried to silence the people. There were Roman officers in the throng, and to them His enemies denounced Jesus as the leader of a rebellion. They represented that He was about to take possession of the temple, and reign as king in Jerusalem.” The Desire of Ages, 580.

> Ultimul apel adresat Ierusalimului fusese zadarnic. Preoții și conducătorii auziseră, în răspunsul dat de mulțime la întrebarea „Cine este Acesta?”, ecoul glasului profetic al trecutului, dar nu l-au recunoscut drept glasul Inspirației. Cu mânie și uimire au încercat să reducă la tăcere poporul. În mulțime se aflau ofițeri romani, iar vrăjmașii Săi L-au denunțat acestora ca pe conducătorul unei răscoale. Au susținut că El era pe punctul de a lua în stăpânire templul și de a domni ca rege în Ierusalim. Dorința veacurilor, 580.

The point I did not want to miss is that Christ’s Triumphal Entry into Jerusalem typifies not only the Midnight Cry of Millerite history, but also the end of the world. It is associated with the return of Christ at the beginning of Revelation chapter twenty’s millennium and also His return with New Jerusalem at the end of the millennium. It is also associated with the death of the wicked at His second coming, and their final judgment at the end of the millennium. The opening of the last paragraph states, “The last appeal to Jerusalem had been in vain. The priests and rulers had heard the prophetic voice of the past echoed by the multitude, in answer to the question, ‘Who is this?’ but they did not accept it as the voice of Inspiration.”

Punctul pe care nu am vrut să-l trec cu vederea este că intrarea triumfală a lui Hristos în Ierusalim tipifică nu doar Strigătul de la miezul nopții din istoria millerită, ci și sfârșitul lumii. Ea este asociată cu revenirea lui Hristos la începutul mileniului din capitolul douăzeci al Apocalipsei și, de asemenea, cu revenirea Lui împreună cu Noul Ierusalim la sfârșitul mileniului. Este asociată, de asemenea, cu moartea celor răi la a doua Sa venire și cu judecata lor finală la sfârșitul mileniului. Începutul ultimului paragraf afirmă: "Ultimul apel adresat Ierusalimului fusese în zadar. Preoții și cârmuitorii auziseră vocea profetică a trecutului, reluată de mulțime, ca răspuns la întrebarea, 'Cine este acesta?', dar n-au acceptat-o drept glasul Inspirației."

The last appeal was in vain, and the appeal was represented as “the prophetic voice of the past.” The multitude in Christ’s day rejected their last appeal, for they rejected Jeremiah’s counsel to return to the old paths. They also refused the methodology of line upon line, for the disciples had answered the question of “Who is this,” by bringing several witnesses together, line upon line, from here a little and there a little.

Ultima chemare a fost în zadar, iar chemarea a fost prezentată drept „vocea profetică a trecutului”. Mulțimea din zilele lui Hristos a respins ultima chemare, căci a respins sfatul lui Ieremia de a se întoarce la cărările cele vechi. Au respins, de asemenea, metodologia rând după rând, fiindcă ucenicii răspunseseră la întrebarea „Cine este acesta?” aducând laolaltă mai multe mărturii, rând după rând, puțin aici și puțin acolo.

When Christ begins the entry into Jerusalem, He stops along the way. It begins with the fulfillment of prophecy as the disciples secure the ass for Christ to ride upon. He had never ridden an animal, and the animal had never been ridden. The logic identifies a miracle, for what animal allows a rider the first time, and who knows how to manage riding an ass that has never done it before. This is similar to when the Philistines placed an offering on the cart, along with the Ark, and hitched up two cows who both were nursing calves, and who had never pulled a cart before, and they immediately deserted the calves and began the trip to return the Ark to the Hebrews. The Ark is on its way to Jerusalem, and when David finally brings it into Jerusalem, he typified Christ’s triumphal entry.

Când Hristos începe intrarea Sa în Ierusalim, Se oprește pe drum. Ea începe cu împlinirea profeției, când ucenicii aduc asinul pe care Hristos să-l călărească. El nu călărise niciodată vreun animal, iar animalul nu fusese niciodată călărit. Raționamentul indică un miracol, căci ce animal îngăduie un călăreț de la prima încercare și cine ar ști să călărească un asin care n-a fost niciodată călărit? Aceasta seamănă cu momentul când filistenii au pus o jertfă pe car, împreună cu Chivotul, și au înhămat două vaci care alăptau viței și care nu mai trăseseră niciodată un car, iar ele au părăsit îndată vițeii și au pornit la drum pentru a întoarce Chivotul la evrei. Chivotul este în drum spre Ierusalim, iar când David îl aduce în cele din urmă în Ierusalim, David preînchipuie intrarea triumfală a lui Hristos.

Once Christ is on the ass, the people began lining the street with their coats, cutting down palm branches and the shouts cry out, “Hosanna to the Son of David: Blessed is He that cometh in the name of the Lord! Hosanna in the highest.” (Matthew 21:9) The leaders resist and call for Jesus to silence the crowd. They move on and Jesus stops to weep for lost mankind, represented by Jerusalem. Then the procession proceeds and the leaders once again intercede, demanding to know who Jesus is. Then the disciples respond with the line upon line testimony of the prophets.

De îndată ce Hristos Se suie pe asin, mulțimea începe să-și aștearnă hainele pe cale, taie ramuri de finic, iar strigătele răsună: „Osana Fiului lui David: Binecuvântat este Cel ce vine în Numele Domnului! Osana întru cei de sus.” (Matei 21:9) Conducătorii se împotrivesc și Îi cer lui Iisus să reducă la tăcere mulțimea. Își continuă drumul, iar Iisus Se oprește să plângă pentru omenirea pierdută, reprezentată de Ierusalim. Apoi procesiunea înaintează, iar conducătorii intervin din nou, cerând să afle cine este Iisus. Atunci ucenicii răspund cu mărturia profeților, rând după rând.

The history we are now considering was preceded by the resurrection of Lazarus, which marks the first disappointment in the prophetic line illustrated in the parable of the ten virgins, and by Uzzah touching the Ark, in the line of David’s triumphal entry into Jerusalem. The first disappointment is associated with a tarrying time, and Christ has tarried when he first heard Lazarus was sick, just as David tarried by leaving the Ark where Uzzah died until he later retrieved it. Lazarus died, and was thereafter resurrected. Lazarus is the one who thereafter leads the ass that Jesus rides upon into Jerusalem.

Istoria pe care o avem acum în vedere a fost precedată de învierea lui Lazăr, care marchează prima dezamăgire în linia profetică ilustrată în pilda celor zece fecioare, și de atingerea Chivotului de către Uza, în linia intrării triumfale a lui David în Ierusalim. Prima dezamăgire este asociată cu un timp de zăbovire, iar Hristos a zăbovit când a auzit întâia oară că Lazăr era bolnav, întocmai cum David a zăbovit, lăsând Chivotul acolo unde Uza a murit, până ce l-a adus mai târziu. Lazăr a murit și a fost ulterior înviat. Lazăr este cel care, ulterior, conduce asinul pe care Isus îl călărește la intrarea Sa în Ierusalim.

In Millerite history the second angel arrived on April 19, 1844, at the first disappointment, which marked the beginning of the tarrying time. Thereafter Samuel Snow began to progressively develop the message of the Midnight Cry. The progressive development of that message is represented by Christ’s entry into Jerusalem. The progression of Snow’s work is also represented in the travels of the Ark, from the Philistines, to the cart, to Uzzah and ultimately into Jerusalem.

În istoria millerită, cel de-al doilea înger a sosit la data de 19 aprilie 1844, la prima dezamăgire, care a marcat începutul timpului de așteptare. După aceea, Samuel Snow a început să dezvolte progresiv mesajul Strigătului de la Miezul Nopții. Dezvoltarea progresivă a acelui mesaj este reprezentată prin intrarea lui Hristos în Ierusalim. Progresia lucrării lui Snow este, de asemenea, reprezentată prin călătoriile Chivotului, de la filisteni, la car, la Uzzah și, în cele din urmă, în Ierusalim.

The entry has a beginning proclamation of the people when the leaders told Christ to silence the crowd, followed by Christ weeping, then the proclamation of the disciples when the obstinate leaders asked who Christ was. The manifestation of inspiration in the people that produced the first response of the obstinate leaders is repeated by the disciples when they produced “line upon line” a multitude of prophetic witnesses from the past. When the sun set that day, ancient Israel was divorced from God.

Intrarea are, la început, proclamarea poporului, când conducătorii i-au spus lui Hristos să reducă la tăcere mulțimea; aceasta este urmată de plânsul lui Hristos, apoi de proclamarea ucenicilor, când conducătorii îndărătnici au întrebat cine este Hristos. Manifestarea inspirației în popor, care a produs primul răspuns al conducătorilor îndărătnici, este reluată de ucenici când au înfățișat „rând după rând” o mulțime de mărturii profetice din vechime. Când soarele a apus în ziua aceea, Israelul străvechi a fost divorțat de Dumnezeu.

In that history we are informed that the disciples did not “comprehend the retribution that was to fall upon Jerusalem.” The “retribution” that was to “fall upon Jerusalem” was illustrated for the disciples by “a significant object lesson.” The significant object lesson was the cursing of the fig tree. The destruction of Jerusalem, which the disciples did not yet understand was illustrated by the cursing of the fig tree, and also the parable which Christ had previously taught concerning the fig tree.

În acea relatare ni se spune că ucenicii nu au „înțeles retribuția care avea să se abată asupra Ierusalimului”. „Retribuția” care avea să „se abată asupra Ierusalimului” a fost ilustrată ucenicilor prin „o lecție ilustrativă semnificativă”. Lecția ilustrativă semnificativă a fost blestemarea smochinului. Distrugerea Ierusalimului, pe care ucenicii încă nu o înțelegeau, a fost ilustrată prin blestemarea smochinului și, de asemenea, prin pilda pe care Hristos o rostise mai înainte cu privire la smochin.

> “The warning is for all time. Christ’s act in cursing the tree which His own power had created stands as a warning to all churches and to all Christians. No one can live the law of God without ministering to others. But there are many who do not live out Christ’s merciful, unselfish life. Some who think themselves excellent Christians do not understand what constitutes service for God. They plan and study to please themselves. They act only in reference to self. Time is of value to them only as they can gather for themselves. In all the affairs of life this is their object. Not for others but for themselves do they minister. God created them to live in a world where unselfish service must be performed. He designed them to help their fellow men in every possible way. But self is so large that they cannot see anything else. They are not in touch with humanity. Those who thus live for self are like the fig tree, which made every pretension but was fruitless. They observe the forms of worship, but without repentance or faith. In profession they honor the law of God, but obedience is lacking. They say, but do not. In the sentence pronounced on the fig tree Christ demonstrates how hateful in His eyes is this vain pretense. He declares that the open sinner is less guilty than is he who professes to serve God, but who bears no fruit to His glory.

> Avertismentul este pentru toate veacurile. Actul lui Hristos de a blestema pomul pe care puterea Sa însăși îl crease rămâne un avertisment pentru toate bisericile și pentru toți creștinii. Nimeni nu poate împlini legea lui Dumnezeu fără a sluji altora. Dar sunt mulți care nu trăiesc viața plină de milă și dezinteresată a lui Hristos. Unii, care se socotesc creștini desăvârșiți, nu înțeleg ce anume constituie slujirea adusă lui Dumnezeu. Își fac planuri și chibzuiesc ca să-și facă pe plac. Acționează numai în raport cu sine. Timpul are preț pentru ei doar în măsura în care pot aduna pentru ei înșiși. În toate ale vieții, acesta este scopul lor. Nu pentru alții, ci pentru ei înșiși slujesc. Dumnezeu i-a creat să trăiască într-o lume în care slujirea dezinteresată trebuie împlinită. El i-a rânduit să-și ajute semenii în orice chip posibil. Dar eul este atât de mare, încât nu mai pot vedea nimic altceva. Nu sunt în legătură cu omenirea. Cei care astfel trăiesc pentru sine sunt ca smochinul, care avea toate aparențele, dar era fără rod. Ei respectă formele închinării, dar fără pocăință sau credință. În mărturisirea lor onorează legea lui Dumnezeu, dar lipsește ascultarea. Spun, dar nu fac. Prin sentința rostită asupra smochinului, Hristos arată cât de urâtă este în ochii Săi această deșartă prefăcătorie. El declară că păcătosul pe față este mai puțin vinovat decât cel care mărturisește că Îi slujește lui Dumnezeu, dar nu aduce niciun rod spre slava Lui.

> “The parable of the fig tree, spoken before Christ’s visit to Jerusalem, had a direct connection with the lesson He taught in cursing the fruitless tree.” The Desire of Ages, 584.

> „Pilda smochinului, rostită înaintea vizitei lui Hristos la Ierusalim, avea o legătură directă cu învățătura pe care El a dat-o prin blestemarea pomului neroditor.” Dorința veacurilor, 584.

After the last confrontation with the leaders, Jesus retired to pray through the night, then in the morning as He passed the fig tree He cursed it.

După ultima confruntare cu conducătorii, Iisus S-a retras să se roage toată noaptea, iar dimineața, trecând pe lângă smochin, l-a blestemat.

> “It was not the season for ripe figs, except in certain localities; and on the highlands about Jerusalem it might truly be said, ‘The time of figs was not yet.’ But in the orchard to which Jesus came, one tree appeared to be in advance of all the others. It was already covered with leaves. It is the nature of the fig tree that before the leaves open, the growing fruit appears. Therefore this tree in full leaf gave promise of well-developed fruit. But its appearance was deceptive. Upon searching its branches, from the lowest bough to the topmost twig, Jesus found ‘nothing but leaves.’ It was a mass of pretentious foliage, nothing more.

> Nu era încă vremea smochinelor coapte, decât în anumite locuri; iar pe înălțimile dimprejurul Ierusalimului se putea spune pe drept: „Încă nu sosise vremea smochinelor”. Dar în livada la care a venit Isus, un smochin părea să fie înaintea tuturor celorlalți. Era deja acoperit cu frunze. Este în natura smochinului ca, înainte ca frunzele să se deschidă, să apară rodul în creștere. Prin urmare, acest copac plin de frunziș dădea făgăduința unui rod bine dezvoltat. Dar înfățișarea lui era înșelătoare. Cercetându-i ramurile, de la cea mai de jos creangă până la cea mai de sus mlădiță, Isus a găsit „nimic altceva decât frunze”. Nu era decât o masă de frunziș ostentativ, nimic mai mult.

> “Christ uttered against it a withering curse. ‘No man eat fruit of thee hereafter forever,’ He said. The next morning, as the Saviour and His disciples were again on their way to the city, the blasted branches and drooping leaves attracted their attention. ‘Master,’ said Peter, ‘behold, the fig tree which Thou cursedst is withered away.’

> Hristos a rostit asupra ei un blestem nimicitor. „Nimeni să nu mai mănânce rod din tine de acum înainte, în veac”, a zis El. A doua zi dimineață, pe când Mântuitorul și ucenicii Săi erau din nou în drum spre cetate, ramurile uscate și frunzele veștejite le-au atras atenția. „Învățătorule,” a zis Petru, „iată, smochinul pe care Tu l-ai blestemat s-a uscat.”

> “Christ’s act in cursing the fig tree had astonished the disciples. It seemed to them unlike His ways and works. Often they had heard Him declare that He came not to condemn the world, but that the world through Him might be saved. They remembered His words, ‘The Son of man is not come to destroy men’s lives, but to save them.’ Luke 9:56. His wonderful works had been done to restore, never to destroy. The disciples had known Him only as the Restorer, the Healer. This act stood alone. What was its purpose? they questioned.

> Actul lui Hristos de a blestema smochinul îi uimise pe ucenici. Li se părea străin de căile și lucrările Sale. Adesea Îl auziseră declarând că El a venit nu ca să osândească lumea, ci pentru ca lumea, prin El, să fie mântuită. Își aduceau aminte de cuvintele Lui: «Fiul omului n-a venit ca să piardă viețile oamenilor, ci ca să le mântuiască.» Luca 9:56. Lucrările Sale minunate fuseseră săvârșite spre a restaura, niciodată spre a distruge. Ucenicii Îl cunoscuseră numai ca Restauratorul, Vindecătorul. Acest act stătea singur. Care era scopul lui? se întrebau.

> “God ‘delighteth in mercy.’ ‘As I live, saith the Lord God, I have no pleasure in the death of the wicked.’ Micah 7:18; Ezekiel 33:11. To Him the work of destruction and the denunciation of judgment is a ‘strange work.’ Isaiah 28:21. But it is in mercy and love that He lifts the veil from the future, and reveals to men the results of a course of sin.

> Dumnezeu „Își găsește plăcerea în îndurare”. „Viu sunt Eu, zice Domnul Dumnezeu, nu găsesc plăcere în moartea celui rău.” Mica 7:18; Ezechiel 33:11. Pentru El, lucrarea de nimicire și proclamarea judecății este o „lucrare străină”. Isaia 28:21. Dar din îndurare și iubire El ridică vălul de pe viitor și le descoperă oamenilor urmările unei căi a păcatului.

> “The cursing of the fig tree was an acted parable. That barren tree, flaunting its pretentious foliage in the very face of Christ, was a symbol of the Jewish nation. The Saviour desired to make plain to His disciples the cause and the certainty of Israel’s doom. For this purpose He invested the tree with moral qualities, and made it the expositor of divine truth. The Jews stood forth distinct from all other nations, professing allegiance to God. They had been specially favored by Him, and they laid claim to righteousness above every other people. But they were corrupted by the love of the world and the greed of gain. They boasted of their knowledge, but they were ignorant of the requirements of God, and were full of hypocrisy. Like the barren tree, they spread their pretentious branches aloft, luxuriant in appearance, and beautiful to the eye, but they yielded ‘nothing but leaves.’ The Jewish religion, with its magnificent temple, its sacred altars, its mitered priests and impressive ceremonies, was indeed fair in outward appearance, but humility, love, and benevolence were lacking.” The Desire of Ages, 581, 582.

> "Blestemarea smochinului a fost o parabolă ilustrată printr-un act. Acel smochin sterp, etalându-și frunzișul pretențios chiar în fața lui Hristos, era un simbol al națiunii iudaice. Mântuitorul a dorit să le facă limpede ucenicilor Săi cauza și certitudinea pieirii lui Israel. În acest scop a înzestrat copacul cu calități morale și l-a făcut exponent al adevărului divin. Iudeii se distingeau dintre toate celelalte neamuri, mărturisind credincioșie față de Dumnezeu. Ei fuseseră în mod deosebit favorizați de El și își arogau o dreptate superioară oricărui alt popor. Dar erau corupți de iubirea lumii și de lăcomia de câștig. Se lăudau cu cunoștințele lor, dar erau necunoscători ai cerințelor lui Dumnezeu și plini de fățărnicie. Ca și copacul sterp, își întindeau ramurile pretențioase în sus, luxuriante în aparență și plăcute privirii, dar nu dădeau 'nimic decât frunze'. Religia iudaică, cu templul ei măreț, cu altarele ei sfinte, cu preoții ei mitrați și ceremoniile ei impresionante, era într-adevăr frumoasă la înfățișare, dar îi lipseau smerenia, dragostea și bunăvoința." The Desire of Ages, 581, 582.

We began by raising two questions which we are in the process of answering. Those questions were, “Why did the judgment of the living begin at 9/11? What is the biblical judgment of the living?”

Am început prin a formula două întrebări la care suntem în curs de a răspunde. Aceste întrebări au fost: „De ce a început judecata celor vii la 9/11? Ce este judecata biblică a celor vii?”

The few lines of prophecy we just put in place are biblical witnesses of the judgment of the living. Those lines of prophecy address much more than simply the “A, B, C’s” of the judgment, but we are first answering the questions of 9/11 and the judgment of the living.

Cele câteva linii profetice pe care tocmai le-am stabilit sunt mărturii biblice ale judecății celor vii. Aceste linii profetice abordează mult mai mult decât simplul ABC al judecății, însă mai întâi răspundem întrebărilor legate de 9/11 și de judecata celor vii.

> “‘I beheld,’ says the prophet Daniel, ‘till thrones were placed, and One that was Ancient of Days did sit: His raiment was white as snow, and the hair of His head like pure wool; His throne was fiery flames, and the wheels thereof burning fire. A fiery stream issued and came forth from before Him: thousand thousands ministered unto Him, and ten thousand times ten thousand stood before Him: the judgment was set, and the books were opened.’ Daniel 7:9, 10, R.V.

> „Am privit”, spune proorocul Daniel, „până când au fost așezate tronuri, și Unul, Cel Vechi de Zile, S-a așezat: veșmântul Lui era alb ca zăpada, și părul capului Său ca lâna curată; scaunul Său de domnie era flăcări de foc, și roțile lui erau foc arzător. Un râu de foc izvora și ieșea dinaintea Lui: mii de mii Îi slujeau, și de zece mii de ori zece mii stăteau înaintea Lui: judecata s-a așezat, și cărțile au fost deschise.” Daniel 7:9, 10, R.V.

> “Thus was presented to the prophet’s vision the great and solemn day when the characters and the lives of men should pass in review before the Judge of all the earth, and to every man should be rendered ‘according to his works.’ The Ancient of Days is God the Father. Says the psalmist: ‘Before the mountains were brought forth, or ever Thou hadst formed the earth and the world, even from everlasting to everlasting, Thou art God.’ Psalm 90:2. It is He, the source of all being, and the fountain of all law, that is to preside in the judgment. And holy angels as ministers and witnesses, in number ‘ten thousand times ten thousand, and thousands of thousands,’ attend this great tribunal.

> Astfel s-a înfățișat vedeniei profetului ziua cea mare și solemnă când caracterele și viețile oamenilor aveau să treacă în revistă înaintea Judecătorului întregului pământ, și fiecărui om avea să i se răsplătească «după faptele lui». Cel Îmbătrânit de Zile este Dumnezeu Tatăl. Zice psalmistul: «Înainte ca să se fi născut munții, sau înainte de a întemeia Tu pământul și lumea, din veșnicie în veșnicie, Tu ești Dumnezeu.» Psalmul 90:2. El, izvorul întregii existențe și izvorul întregii legi, este Cel ce urmează să prezideze judecata. Iar îngerii sfinți, ca slujitori și martori, în număr de «zece mii de ori zece mii și mii de mii», asistă la acest mare tribunal.

> “‘And, behold, one like the Son of man came with the clouds of heaven, and came to the Ancient of Days, and they brought Him near before Him. And there was given Him dominion, and glory, and a kingdom, that all people, nations, and languages, should serve Him: His dominion is an everlasting dominion, which shall not pass away.’ Daniel 7:13, 14. The coming of Christ here described is not His second coming to the earth. He comes to the Ancient of Days in heaven to receive dominion and glory and a kingdom, which will be given Him at the close of His work as a mediator. It is this coming, and not His second advent to the earth, that was foretold in prophecy to take place at the termination of the 2300 days in 1844. Attended by heavenly angels, our great High Priest enters the holy of holies and there appears in the presence of God to engage in the last acts of His ministration in behalf of man—to perform the work of investigative judgment and to make an atonement for all who are shown to be entitled to its benefits.

> „Și iată, pe norii cerurilor a venit Unul ca un Fiu al omului; El a venit la Cel Îmbătrânit de Zile și L-au adus aproape înaintea Lui. Și I s-a dat stăpânire, slavă și o împărăție, pentru ca toate popoarele, neamurile și limbile să-I slujească; stăpânirea Lui este o stăpânire veșnică, care nu va trece.” Daniel 7:13, 14. Venirea lui Hristos descrisă aici nu este a doua Sa venire pe pământ. El vine la Cel Îmbătrânit de Zile, în cer, pentru a primi stăpânire, slavă și o împărăție, care Îi vor fi date la încheierea lucrării Sale de Mijlocitor. Această venire, și nu al doilea Său advent pe pământ, a fost prevestită în profeție să aibă loc la încheierea celor 2300 de zile, în 1844. Însoțit de îngeri cerești, Marele nostru Preot intră în Sfânta Sfintelor și Se înfățișează acolo înaintea lui Dumnezeu pentru a săvârși ultimele acte ale slujirii Sale în favoarea omului — pentru a împlini lucrarea judecății de cercetare și pentru a face ispășire pentru toți cei care se dovedesc a fi îndreptățiți să se bucure de beneficiile ei.

> “In the typical service only those who had come before God with confession and repentance, and whose sins, through the blood of the sin offering, were transferred to the sanctuary, had a part in the service of the Day of Atonement. So in the great day of final atonement and investigative judgment the only cases considered are those of the professed people of God. The judgment of the wicked is a distinct and separate work, and takes place at a later period. ‘Judgment must begin at the house of God: and if it first begin at us, what shall the end be of them that obey not the gospel?’ 1 Peter 4:17.

> În slujba tipică, numai aceia care veniseră înaintea lui Dumnezeu cu mărturisire și pocăință și ale căror păcate, prin sângele jertfei pentru păcat, fuseseră transferate în sanctuar, aveau parte la slujba Zilei Ispășirii. Tot astfel, în marea zi a ispășirii finale și a judecății de cercetare, singurele cazuri luate în considerare sunt ale celor ce se declară a fi poporul lui Dumnezeu. Judecata celor răi este o lucrare distinctă și separată și are loc într-o perioadă ulterioară. „Judecata trebuie să înceapă de la casa lui Dumnezeu; și dacă începe mai întâi cu noi, care va fi sfârșitul celor ce nu ascultă de Evanghelie?” 1 Petru 4:17.

> “The books of record in heaven, in which the names and the deeds of men are registered, are to determine the decisions of the judgment. Says the prophet Daniel: ‘The judgment was set, and the books were opened.’ The revelator, describing the same scene, adds: ‘Another book was opened, which is the book of life: and the dead were judged out of those things which were written in the books, according to their works.’ Revelation 20:12.

> Cărțile de evidență din ceruri, în care sunt înregistrate numele și faptele oamenilor, urmează să determine hotărârile judecății. Spune profetul Daniel: «S-a așezat judecata și s-au deschis cărțile.» Revelatorul, descriind aceeași scenă, adaugă: «S-a deschis o altă carte, care este cartea vieții; iar morții au fost judecați pe baza celor scrise în cărți, potrivit faptelor lor.» Apocalipsa 20:12.

> “The book of life contains the names of all who have ever entered the service of God. Jesus bade His disciples: ‘Rejoice, because your names are written in heaven.’ Luke 10:20. Paul speaks of his faithful fellow workers, ‘whose names are in the book of life.’ Philippians 4:3. Daniel, looking down to ‘a time of trouble, such as never was,’ declares that God’s people shall be delivered, ‘everyone that shall be found written in the book.’ And the revelator says that those only shall enter the city of God whose names ‘are written in the Lamb’s book of life.’ Daniel 12:1; Revelation 21:27.

> Cartea vieții conține numele tuturor celor care s-au pus vreodată în slujba lui Dumnezeu. Isus le-a spus ucenicilor Săi: "Bucurați-vă, pentru că numele voastre sunt scrise în ceruri." Luca 10:20. Pavel vorbește despre împreună-lucrătorii săi credincioși, "ale căror nume sunt în cartea vieții." Filipeni 4:3. Daniel, privind înainte spre "o vreme de strâmtorare, cum n-a mai fost niciodată", declară că poporul lui Dumnezeu va fi izbăvit, "oricine va fi găsit scris în carte." Iar revelatorul spune că numai aceia vor intra în cetatea lui Dumnezeu ale căror nume "sunt scrise în cartea vieții Mielului." Daniel 12:1; Apocalipsa 21:27.

> “‘A book of remembrance’ is written before God, in which are recorded the good deeds of ‘them that feared the Lord, and that thought upon His name.’ Malachi 3:16. Their words of faith, their acts of love, are registered in heaven. Nehemiah refers to this when he says: ‘Remember me, O my God, … and wipe not out my good deeds that I have done for the house of my God.’ Nehemiah 13:14. In the book of God’s remembrance every deed of righteousness is immortalized. There every temptation resisted, every evil overcome, every word of tender pity expressed, is faithfully chronicled. And every act of sacrifice, every suffering and sorrow endured for Christ’s sake, is recorded. Says the psalmist: ‘Thou tellest my wanderings: put Thou my tears into Thy bottle: are they not in Thy book?’ Psalm 56:8.

> „O carte de aducere-aminte” este scrisă înaintea lui Dumnezeu, în care sunt consemnate faptele bune ale „celor ce se tem de Domnul și care se gândesc la Numele Lui”. Maleahi 3:16. Cuvintele lor de credință, faptele lor de dragoste, sunt înregistrate în cer. La aceasta se referă Neemia când spune: „Adu-Ți aminte de mine, Dumnezeul meu, ... și nu șterge faptele mele bune pe care le-am făcut pentru casa Dumnezeului meu”. Neemia 13:14. În cartea aducerii-aminte a lui Dumnezeu, fiecare faptă de neprihănire este imortalizată. Acolo, orice ispită căreia i s-a rezistat, orice rău biruit, orice cuvânt de duioasă milă rostit, este consemnat cu credincioșie. Și orice act de jertfă, orice suferință și orice durere îndurate de dragul lui Hristos, sunt înregistrate. Zice psalmistul: „Tu îmi numeri pribegiile; pune Tu lacrimile mele în burduful Tău; oare nu sunt ele în cartea Ta?” Psalmul 56:8.

> “There is a record also of the sins of men. ‘For God shall bring every work into judgment, with every secret thing, whether it be good, or whether it be evil.’ ‘Every idle word that men shall speak, they shall give account thereof in the day of judgment.’ Says the Saviour: ‘By thy words thou shalt be justified, and by thy words thou shalt be condemned.’ Ecclesiastes 12:14; Matthew 12:36, 37. The secret purposes and motives appear in the unerring register; for God ‘will bring to light the hidden things of darkness, and will make manifest the counsels of the hearts.’ 1 Corinthians 4:5. ‘Behold, it is written before Me, … your iniquities, and the iniquities of your fathers together, saith the Lord.’ Isaiah 65:6, 7.

> Există, de asemenea, un registru al păcatelor oamenilor. 'Căci Dumnezeu va aduce orice lucrare la judecată, cu tot ce este ascuns, fie că este bine, fie că este rău.' 'Pentru orice cuvânt nefolositor pe care-l vor rosti oamenii, vor da socoteală de el în ziua judecății.' Zice Mântuitorul: 'Prin cuvintele tale vei fi îndreptățit și prin cuvintele tale vei fi osândit.' Eclesiastul 12:14; Matei 12:36, 37. Scopurile și motivele ascunse sunt consemnate în registrul neînșelător; căci Dumnezeu 'va aduce la lumină lucrurile ascunse ale întunericului și va face vădite sfaturile inimilor.' 1 Corinteni 4:5. 'Iată, este scris înaintea Mea, ... nelegiuirile voastre și nelegiuirile părinților voștri laolaltă, zice Domnul.' Isaia 65:6, 7.

> “Every man’s work passes in review before God and is registered for faithfulness or unfaithfulness. Opposite each name in the books of heaven is entered with terrible exactness every wrong word, every selfish act, every unfulfilled duty, and every secret sin, with every artful dissembling. Heaven-sent warnings or reproofs neglected, wasted moments, unimproved opportunities, the influence exerted for good or for evil, with its far-reaching results, all are chronicled by the recording angel.

> Faptele fiecărui om trec în revistă înaintea lui Dumnezeu și sunt înregistrate ca dovadă a credincioșiei sau a necredincioșiei. În dreptul fiecărui nume, în cărțile cerului, sunt înscrise, cu înfricoșătoare exactitate, fiecare cuvânt greșit, fiecare faptă egoistă, fiecare datorie neîmplinită și fiecare păcat ascuns, împreună cu orice prefăcătorie meșteșugită. Avertizările sau mustrările trimise din cer, neglijate, clipele irosite, prilejurile nevalorificate, influența exercitată spre bine sau spre rău, cu urmările ei de lungă întindere, toate sunt consemnate de îngerul scriitor.

> “The law of God is the standard by which the characters and the lives of men will be tested in the judgment. Says the wise man: ‘Fear God, and keep His commandments: for this is the whole duty of man. For God shall bring every work into judgment.’ Ecclesiastes 12:13, 14. The apostle James admonishes his brethren: ‘So speak ye, and so do, as they that shall be judged by the law of liberty.’ James 2:12.

> Legea lui Dumnezeu este norma după care caracterele și viețile oamenilor vor fi cercetate la judecată. Spune înțeleptul: "Teme-te de Dumnezeu și păzește poruncile Lui, căci aceasta este întreaga datorie a omului. Căci Dumnezeu va aduce orice faptă la judecată." Eclesiastul 12:13, 14. Apostolul Iacov îi îndeamnă pe frații săi: "Așa să vorbiți și așa să faceți, ca unii care veți fi judecați după legea libertății." Iacov 2:12.

> “Those who in the judgment are ‘accounted worthy’ will have a part in the resurrection of the just. Jesus said: ‘They which shall be accounted worthy to obtain that world, and the resurrection from the dead, … are equal unto the angels; and are the children of God, being the children of the resurrection.’ Luke 20:35, 36. And again He declares that ‘they that have done good’ shall come forth ‘unto the resurrection of life.’ John 5:29. The righteous dead will not be raised until after the judgment at which they are accounted worthy of ‘the resurrection of life.’ Hence they will not be present in person at the tribunal when their records are examined and their cases decided.

> Cei care, la judecată, sunt «socotiți vrednici» vor avea parte de învierea celor drepți. Iisus a zis: «Cei care vor fi socotiți vrednici să dobândească acel veac și învierea din morți, ... sunt asemenea îngerilor și sunt fii ai lui Dumnezeu, fiind fii ai învierii.» Luca 20:35, 36. Și iarăși El declară că «cei ce au făcut binele» vor ieși «la învierea vieții.» Ioan 5:29. Morții cei drepți nu vor fi înviați decât după judecata la care sunt socotiți vrednici de «învierea vieții.» Prin urmare, ei nu vor fi prezenți în persoană la tribunal când le sunt cercetate înregistrările și le sunt hotărâte cauzele.

> “Jesus will appear as their advocate, to plead in their behalf before God. ‘If any man sin, we have an advocate with the Father, Jesus Christ the righteous.’ 1 John 2:1. ‘For Christ is not entered into the holy places made with hands, which are the figures of the true; but into heaven itself, now to appear in the presence of God for us.’ ‘Wherefore He is able also to save them to the uttermost that come unto God by Him, seeing He ever liveth to make intercession for them.’ Hebrews 9:24; 7:25.

> Isus Se va arăta ca Mijlocitorul lor, pentru a pleda în favoarea lor înaintea lui Dumnezeu. "Dacă cineva păcătuiește, avem la Tatăl un Mijlocitor: Isus Hristos, Cel neprihănit." 1 Ioan 2:1. "Căci Hristos nu a intrat în locurile sfinte făcute de mâini, care sunt chipuri ale celui adevărat, ci în cerul însuși, ca acum să Se înfățișeze pentru noi înaintea lui Dumnezeu." "De aceea El poate să-i mântuiască în chip desăvârșit pe cei care se apropie de Dumnezeu prin El, fiindcă El trăiește pururea ca să mijlocească pentru ei." Evrei 9:24; 7:25.

> “As the books of record are opened in the judgment, the lives of all who have believed on Jesus come in review before God. Beginning with those who first lived upon the earth, our Advocate presents the cases of each successive generation, and closes with the living. Every name is mentioned, every case closely investigated. Names are accepted, names rejected. When any have sins remaining upon the books of record, unrepented of and unforgiven, their names will be blotted out of the book of life, and the record of their good deeds will be erased from the book of God’s remembrance. The Lord declared to Moses: ‘Whosoever hath sinned against Me, him will I blot out of My book.’ Exodus 32:33. And says the prophet Ezekiel: ‘When the righteous turneth away from his righteousness, and committeth iniquity, … all his righteousness that he hath done shall not be mentioned.’ Ezekiel 18:24.” The Great Controversy, 479–483.

> „Când cărțile de înregistrare sunt deschise în judecată, viețile tuturor celor care au crezut în Isus sunt aduse în revizuire înaintea lui Dumnezeu. Începând cu aceia care au trăit cei dintâi pe pământ, Apărătorul nostru prezintă cauzele fiecărei generații succesive și încheie cu cei vii. Fiecare nume este menționat, fiecare caz este cercetat cu de-amănuntul. Nume sunt primite, nume sunt respinse. Când unii au păcate rămase în cărțile de înregistrare, nepocăite și neiertate, numele lor vor fi șterse din Cartea vieții, iar consemnarea faptelor lor bune va fi ștearsă din Cartea aducerii aminte a lui Dumnezeu. Domnul i-a declarat lui Moise: «Pe oricine a păcătuit împotriva Mea, pe acela îl voi șterge din cartea Mea.» Exodul 32:33. Iar profetul Ezechiel spune: «Când cel drept se abate de la dreptatea lui și săvârșește nelegiuirea, ... toată dreptatea pe care a făcut-o nu i se va mai pomeni.» Ezechiel 18:24.” Marea Luptă, 479-483.

We will continue this study and answer the questions raised in the next article of this series.

Vom continua acest studiu și vom răspunde întrebărilor ridicate în articolul următor al acestei serii.

Back to Articles