Article

# Elijah - Number Eleven

Ilie - Numărul unsprezece

The First Mistake

Prima greșeală

Author

Jeff Pippenger

Published

October 15, 2023

Formats

PDF
Word

The rebellion of Aaron’s golden calf at the beginning of ancient Israel, prophetically aligns with the rebellion of Jeroboam at the beginning of the ten tribes of the northern kingdom of Ephraim. These sacred histories typify the rebellion of Adventism in 1863.

Răzvrătirea legată de vițelul de aur al lui Aaron, la începutul Israelului antic, corespunde în mod profetic răzvrătirii lui Ieroboam, la începutul celor zece seminții ale regatului de nord al lui Efraim. Aceste istorii sacre tipifică răzvrătirea Adventismului din 1863.

There are of course other witnesses to 1863, but Aaron and king Jeroboam provide witnesses that lay over the top of the history of 1863, and all those histories illustrate the movement of the one hundred and forty-four thousand, which is the Protestant horn, not only during the final days of the sixth kingdom of Bible prophecy, but all the way to the close of probation. Those histories also address the parallel history of the Republican horn in the sixth kingdom.

Există, desigur, și alți martori ai anului 1863, însă Aaron și împăratul Ieroboam constituie martori care se suprapun peste istoria anului 1863, iar toate acele istorii ilustrează mișcarea celor o sută patruzeci și patru de mii, care este cornul protestant, nu doar în zilele de pe urmă ale celui de-al șaselea regat al profeției biblice, ci până la închiderea timpului de probă. Acele istorii abordează, de asemenea, istoria paralelă a cornului republican în cadrul celui de-al șaselea regat.

It is generally a very difficult truth for those that believe, that the Seventh-day Adventist church is God’s remnant people at the end of the world. That belief is our first mistake. There is no biblical evidence that the Laodicean church represents the people that are lifted up as an ensign during the Sunday law crisis. Our first mistake is accepting the false premise that this is so. The ensign at the end of the world is made up of those who were cast out by the members of the synagogue of Satan.

În general, este un adevăr foarte dificil pentru cei care cred că Biserica Adventistă de Ziua a Șaptea este rămășița lui Dumnezeu la sfârșitul lumii. Acea convingere este prima noastră greșeală. Nu există nicio dovadă biblică că Biserica din Laodicea reprezintă poporul care este înălțat ca un stindard în timpul crizei legii duminicale. Prima noastră greșeală este acceptarea premisei false că așa stau lucrurile. Stindardul de la sfârșitul lumii este alcătuit din aceia care au fost excluși de membrii sinagogii Satanei.

> And he shall set up an ensign for the nations, and shall assemble the outcasts of Israel, and gather together the dispersed of Judah from the four corners of the earth. Isaiah 11:12.

> Și El va ridica un stindard pentru neamuri, îi va strânge pe cei izgoniți ai lui Israel și îi va aduna laolaltă pe cei risipiți ai lui Iuda din cele patru colțuri ale pământului. Isaia 11:12.

It is Laodicean Adventists that cast out those that are to be the ensign.

Adventiștii laodiceeni sunt cei care îi izgonesc pe cei ce urmează să fie stindardul.

> Hear the word of the Lord, ye that tremble at his word; Your brethren that hated you, that cast you out for my name’s sake, said, Let the Lord be glorified: but he shall appear to your joy, and they shall be ashamed. Isaiah 66:5.

> Ascultați cuvântul Domnului, voi care vă cutremurați la cuvântul Său; frații voștri, care v-au urât și v-au izgonit din pricina Numelui Meu, au zis: "Să fie Domnul proslăvit"; dar El Se va arăta spre bucuria voastră, iar ei vor rămâne de rușine. Isaia 66:5.

Those that are the ensign get cast out for the “name” of Christ. The name that produces the hatred is Alpha and Omega, for the principle of Alpha and Omega is what clearly identifies who the Seventh-day Adventist church represents in Bible prophecy. The parable of the ten virgins represents Adventism.

Cei care sunt stindardul sunt izgoniți din pricina „Numelui” lui Hristos. Numele care stârnește ura este Alfa și Omega, căci principiul Alfa și Omega este ceea ce identifică în mod clar pe cine reprezintă Biserica Adventistă de Ziua a Șaptea în profeția biblică. Pilda celor zece fecioare reprezintă adventismul.

> “The parable of the ten virgins of Matthew 25 also illustrates the experience of the Adventist people.” The Great Controversy, 393.

> "Pilda celor zece fecioare din Matei 25 ilustrează, de asemenea, experiența poporului adventist." Tragedia veacurilor, 393.

The parable was fulfilled at the beginning of Adventism and it is fulfilled again to the very letter at the end.

Pilda s-a împlinit la începutul Adventismului și se împlinește din nou, ad litteram, la sfârșit.

> “I am often referred to the parable of the ten virgins, five of whom were wise, and five foolish. This parable has been and will be fulfilled to the very letter, for it has a special application to this time, and, like the third angel’s message, has been fulfilled and will continue to be present truth till the close of time.” Review and Herald, August 19, 1890.

> Mi se indică adesea pilda celor zece fecioare, dintre care cinci erau înțelepte, iar cinci nechibzuite. Această pildă a fost și va fi împlinită întocmai, după literă, căci are o aplicare specială pentru timpul acesta și, asemenea soliei îngerului al treilea, a fost împlinită și va continua să fie adevăr prezent până la încheierea timpului. Review and Herald, 19 august 1890.

The foolish virgins that wake up and recognize they have no oil are the Laodiceans.

Fecioarele neînțelepte care se trezesc și recunosc că nu au untdelemn sunt laodiceenii.

> “The state of the Church represented by the foolish virgins, is also spoken of as the Laodicean state.” Review and Herald, August 19, 1890.

> Starea Bisericii reprezentată de fecioarele neînțelepte este, de asemenea, numită starea laodiceană. Review and Herald, 19 august 1890.

The struggle of the wise virgins, represented also as the Philadelphian church, is with a church that claims to be Jews, but they are not.

Lupta fecioarelor înțelepte, reprezentate totodată ca Biserica din Filadelfia, este împotriva unei biserici a celor ce pretind că sunt iudei, dar nu sunt.

> Behold, I will make them of the synagogue of Satan, which say they are Jews, and are not, but do lie; behold, I will make them to come and worship before thy feet, and to know that I have loved thee. Revelation 3:9.

> Iată, pe cei din sinagoga Satanei, care spun că sunt iudei și nu sunt, ci mint; iată, îi voi face să vină și să se închine înaintea picioarelor tale și să cunoască că te-am iubit. Apocalipsa 3:9.

Sister White addresses this verse in the very first publication after the great disappointment.

Sora White abordează acest verset chiar în prima publicație de după Marea Dezamăgire.

> “You think, that those who worship before the saint’s feet, (Revelation 3:9), will at last be saved. Here I must differ with you; for God shew me that this class were professed Adventists, who had fallen away, and ‘crucified to themselves the Son of God afresh, and put him to an open shame.’ And in the ‘hour of temptation,’ which is yet to come, to show out every one’s true character, they will know that they are forever lost; and overwhelmed with anguish of spirit, they will bow at the saint’s feet.” Word to the Little Flock, 12.

> „Credeți că aceia care se închină înaintea picioarelor sfântului (Apocalipsa 3:9) vor fi, în cele din urmă, mântuiți. Aici trebuie să fiu de altă părere decât dumneavoastră; căci Dumnezeu mi-a arătat că această clasă era alcătuită din Adventiști declarați, care căzuseră de la credință și «L-au răstignit pentru ei înșiși din nou pe Fiul lui Dumnezeu și L-au dat batjocurii pe față». Iar în «ceasul ispitei», care încă urmează să vină, spre a scoate la iveală adevăratul caracter al fiecăruia, vor ști că sunt pierduți pentru totdeauna; și, copleșiți de chinul duhului, se vor pleca la picioarele sfântului.” Cuvânt către Turma Mică, 12.

In Isaiah chapter five the song of the vineyard, which Christ later employed is mentioned for the first time.

În capitolul cinci din Isaia, cântarea viei, pe care Hristos a întrebuințat-o ulterior, este menționată pentru prima dată.

> Now will I sing to my wellbeloved a song of my beloved touching his vineyard. My wellbeloved hath a vineyard in a very fruitful hill: And he fenced it, and gathered out the stones thereof, and planted it with the choicest vine, and built a tower in the midst of it, and also made a winepress therein: and he looked that it should bring forth grapes, and it brought forth wild grapes. And now, O inhabitants of Jerusalem, and men of Judah, judge, I pray you, betwixt me and my vineyard. What could have been done more to my vineyard, that I have not done in it? wherefore, when I looked that it should bring forth grapes, brought it forth wild grapes? Isaiah 5:1–4.

> Acum voi cânta Preaiubitului meu cântarea Preaiubitului meu despre via Lui. Preaiubitul meu are o vie pe un deal foarte rodnic: a îngrădit-o, a curățat-o de pietre, a sădit în ea cea mai aleasă viță, a zidit un turn în mijlocul ei și a făcut în ea și un teasc; și a așteptat să facă struguri, și a făcut struguri sălbatici. Și acum, locuitori ai Ierusalimului și bărbați ai lui Iuda, judecați, vă rog, între Mine și via Mea. Ce s-ar mai fi putut face pentru via Mea, ce nu i-am făcut Eu? De ce, când am așteptat să facă struguri, a făcut struguri sălbatici? Isaia 5:1-4.

The parable whether in the Old Testament or the New identifies God’s church as being rejected by God for refusing to bring forth the fruits they were raised up to produce. In Isaiah five, at the conclusion of the parable, the punishment of the vineyard is identified, while also promising to lift up an ensign to the nations. Clearly the vineyard is not the ensign.

Parabola, atât în Vechiul Testament, cât și în Noul, identifică Biserica lui Dumnezeu ca fiind respinsă de Dumnezeu pentru refuzul de a aduce roadele pentru care ea a fost ridicată. În Isaia 5, la încheierea parabolei, se indică pedeapsa viei și, totodată, se promite ridicarea unui steag pentru neamuri. Este limpede că via nu este steagul.

> Therefore is the anger of the Lord kindled against his people, and he hath stretched forth his hand against them, and hath smitten them: and the hills did tremble, and their carcases were torn in the midst of the streets. For all this his anger is not turned away, but his hand is stretched out still. And he will lift up an ensign to the nations from far, and will hiss unto them from the end of the earth: and, behold, they shall come with speed swiftly. Isaiah 5:25, 26.

> De aceea s-a aprins mânia Domnului împotriva poporului Său și El Și-a întins mâna împotriva lor și i-a lovit; și dealurile s-au cutremurat, iar trupurile lor moarte au fost sfâșiate în mijlocul străzilor. Pentru toate acestea, mânia Lui nu s-a potolit, ci mâna Lui este încă întinsă. Și El va înălța un stindard pentru neamurile de departe și va şuiera către ele de la marginile pământului; și iată, vor veni cu mare repeziciune, iute. Isaia 5:25, 26.

When Jesus later sang the song as a parable His conclusion was just as decisive.

Când, mai târziu, Iisus a cântat cântarea sub formă de pildă, concluzia Sa a fost la fel de decisivă.

> Hear another parable: There was a certain householder, which planted a vineyard, and hedged it round about, and digged a winepress in it, and built a tower, and let it out to husbandmen, and went into a far country: And when the time of the fruit drew near, he sent his servants to the husbandmen, that they might receive the fruits of it. And the husbandmen took his servants, and beat one, and killed another, and stoned another. Again, he sent other servants more than the first: and they did unto them likewise. But last of all he sent unto them his son, saying, They will reverence my son. But when the husbandmen saw the son, they said among themselves, This is the heir; come, let us kill him, and let us seize on his inheritance. And they caught him, and cast him out of the vineyard, and slew him. When the lord therefore of the vineyard cometh, what will he do unto those husbandmen? They say unto him, He will miserably destroy those wicked men, and will let out his vineyard unto other husbandmen, which shall render him the fruits in their seasons. Jesus saith unto them, Did ye never read in the scriptures, The stone which the builders rejected, the same is become the head of the corner: this is the Lord’s doing, and it is marvellous in our eyes? Therefore say I unto you, The kingdom of God shall be taken from you, and given to a nation bringing forth the fruits thereof. And whosoever shall fall on this stone shall be broken: but on whomsoever it shall fall, it will grind him to powder. And when the chief priests and Pharisees had heard his parables, they perceived that he spake of them. Matthew 21:33–45.

> Ascultați încă o pildă: Era un anume stăpân de casă, care a sădit o vie, a împrejmuit-o de jur împrejur, a săpat în ea un teasc, a zidit un turn, a dat-o în arendă unor vieri și a plecat într-o țară depărtată. Când s-a apropiat vremea roadelor, a trimis pe slujitorii săi la vieri, ca să primească din roadele ei. Dar vierii au pus mâna pe slujitorii lui: pe unul l-au bătut, pe altul l-au omorât, iar pe altul l-au ucis cu pietre. Din nou a trimis alți slujitori, mai mulți decât cei dintâi; și au făcut cu ei întocmai. La urmă, le-a trimis pe fiul său, zicând: Îl vor cinsti pe fiul meu. Dar vierii, văzând pe fiul, au zis între ei: Acesta este moștenitorul; veniți, să-l omorâm și să punem mâna pe moștenirea lui. Și, punând mâna pe el, l-au scos afară din vie și l-au omorât. Așadar, când va veni stăpânul viei, ce le va face acelor vieri? I-au zis: Pe acei oameni răi îi va pierde cu o pierzare cumplită și va da via altor vieri, care îi vor da roadele la vremurile lor. Isus le-a zis: N-ați citit niciodată în Scripturi: Piatra pe care au lepădat-o zidarii a ajuns să fie pusă în capul unghiului; de la Domnul s-a făcut aceasta și este minunată în ochii noștri? De aceea vă spun că Împărăția lui Dumnezeu va fi luată de la voi și dată unui neam care va aduce roadele ei. Și oricine va cădea peste piatra aceasta se va sfărâma; iar pe acela peste care va cădea ea, îl va zdrobi. Iar când arhiereii și fariseii au auzit pildele Lui, au înțeles că despre ei vorbea. Matei 21:33-45.

The Laodicean Seventh-day Adventist church is not the ensign that is lifted up. The vineyard in the last days that has been typified by ancient Israel is the Laodicean Seventh-day Adventist church, but there will be a nation that brings forth the fruit which qualifies as the first fruits, which is what the one hundred and forty-four thousand are.

Biserica Adventistă de Ziua a Șaptea laodiceană nu este stindardul înălțat. Via din zilele de pe urmă, preînchipuită de Israelul din vechime, este Biserica Adventistă de Ziua a Șaptea laodiceană, dar va exista un neam care va aduce roada socotită drept cele dintâi roade, ceea ce sunt cei o sută patruzeci și patru de mii.

> These are they which were not defiled with women; for they are virgins. These are they which follow the Lamb whithersoever he goeth. These were redeemed from among men, being the firstfruits unto God and to the Lamb. Revelation 14:4.

> Aceștia sunt cei care nu s-au întinat cu femei; căci sunt feciorelnici. Aceștia sunt cei care urmează Mielului oriunde merge El. Aceștia au fost răscumpărați dintre oameni, fiind pârga pentru Dumnezeu și pentru Miel. Apocalipsa 14:4.

As an ensign they will be employed by the Householder to bring in the final harvest. The Laodicean Seventh-day Adventist church is the vineyard who rejected the foundation stone of Moses’ seven times. From that point on it was a progressive descent into greater and greater darkness. The ensign shall be “a root of Jesse.” The root of Jesse, or David represents the very last truth Jesus presented to the quibbling Jews of His history. It is a symbol of the principle of Alpha and Omega, which the unfaithful husbandmen of both ancient and modern Israel refuse to understand.

Ca un stindard, ei vor fi puși în slujba Stăpânului Casei pentru a strânge secerișul de pe urmă. Biserica Adventistă de Ziua a Șaptea laodiceană este via care a respins piatra de temelie a celor „șapte vremi” ale lui Moise. Din acel moment a urmat o coborâre progresivă în întuneric tot mai adânc. Stindardul va fi „o rădăcină a lui Isai”. Rădăcina lui Isai, sau David, reprezintă chiar ultimul adevăr pe care Isus l-a prezentat iudeilor cârtitori din istoria Sa. Este un simbol al principiului Alfa și Omega, pe care vierii necredincioși ai Israelului, atât celui antic, cât și celui modern, refuză să-l înțeleagă.

> And in that day there shall be a root of Jesse, which shall stand for an ensign of the people; to it shall the Gentiles seek: and his rest shall be glorious. Isaiah 11:10.

> Și în ziua aceea va fi o rădăcină a lui Isai, care va sta ca un stindard pentru popoare; către el vor căuta Neamurile; iar odihna lui va fi glorioasă. Isaia 11:10.

Sister White and James White clearly identify that by 1856 the movement had become Laodicea, so when does she identify that it ever accepted the message to the Laodiceans? She never did. Our first mistake is accepting the claim that the Seventh-day Adventist church has been a victorious church as she went through history. It is quite the opposite. If we accept that first mistaken premise, our eyes are closed to prophetic facts that teach otherwise. For instance, Sister White repeatedly identifies that the history of ancient literal Israel illustrates the experience and history of modern spiritual Israel. Often when she references ancient Israel as the example for modern Israel, she simultaneously quotes the apostle Paul’s classic statement of the same fact.

Sora White și James White afirmă clar că până în 1856 mișcarea devenise Laodicea; așadar, când arată ea că aceasta a acceptat vreodată solia către Laodiceeni? Nu a făcut-o niciodată. Prima noastră greșeală este acceptarea afirmației că Biserica Adventistă de Ziua a Șaptea a fost o biserică biruitoare de-a lungul istoriei sale. Este tocmai invers. Dacă acceptăm acea primă premisă greșită, ochii ni se închid față de faptele profetice care ne învață contrariul. De pildă, Sora White arată în mod repetat că istoria vechiului Israel literal ilustrează experiența și istoria Israelului spiritual modern. Adesea, când face trimitere la Israelul antic ca exemplu pentru Israelul modern, ea citează simultan enunțul clasic al apostolului Pavel privitor la același fapt.

> Now all these things happened unto them for ensamples: and they are written for our admonition, upon whom the ends of the world are come. 1 Corinthians 10:11.

> Acum, toate aceste lucruri li s-au întâmplat ca pilde; iar ele au fost scrise spre avertizarea noastră, peste care au venit sfârșiturile veacurilor. 1 Corinteni 10:11

The apostle Paul in verse eleven is summarizing the previous ten verses.

Apostolul Pavel, în versetul unsprezece, rezumă cele zece versete anterioare.

> Moreover, brethren, I would not that ye should be ignorant, how that all our fathers were under the cloud, and all passed through the sea; And were all baptized unto Moses in the cloud and in the sea; And did all eat the same spiritual meat; And did all drink the same spiritual drink: for they drank of that spiritual Rock that followed them: and that Rock was Christ. But with many of them God was not well pleased: for they were overthrown in the wilderness. Now these things were our examples, to the intent we should not lust after evil things, as they also lusted. Neither be ye idolaters, as were some of them; as it is written, The people sat down to eat and drink, and rose up to play. Neither let us commit fornication, as some of them committed, and fell in one day three and twenty thousand. Neither let us tempt Christ, as some of them also tempted, and were destroyed of serpents. Neither murmur ye, as some of them also murmured, and were destroyed of the destroyer. 1 Corinthians 10:1–10.

> Fraților, nu voiesc să fiți în neștiință că toți părinții noștri au fost sub nor și toți au trecut prin mare; și toți au fost botezați în Moise, în nor și în mare; și toți au mâncat aceeași mâncare duhovnicească; și toți au băut aceeași băutură duhovnicească; căci au băut din stânca duhovnicească care îi urma; iar stânca era Hristos. Dar cu cei mai mulți dintre ei, Dumnezeu nu a fost binevoitor, căci au fost doborâți în pustie. Iar acestea au fost pilde pentru noi, ca să nu poftim cele rele, precum au poftit și ei. Nici să nu fiți închinători la idoli, precum au fost unii dintre ei, precum este scris: Poporul a șezut să mănânce și să bea și s-a sculat să joace. Nici să nu curvim, precum au curvit unii dintre ei, și au căzut într-o zi douăzeci și trei de mii. Nici să nu ispitim pe Hristos, precum L-au ispitit unii dintre ei, și au fost nimiciți de șerpi. Nici să nu murmurați, precum au murmurat unii dintre ei, și au fost nimiciți de nimicitorul. 1 Corinteni 10:1-10.

Paul and Sister White do not use ancient Israel as an example of a victorious and righteous people. Quite the opposite. Paul summarizes those first ten verses, in verse eleven, and then in the next verse states the lesson that the history of ancient Israel is to convey to those who will see.

Pavel și Sora White nu folosesc Israelul din vechime ca exemplu al unui popor biruitor și neprihănit. Dimpotrivă. Pavel rezumă acele prime zece versete în versetul unsprezece, iar apoi, în versetul următor, enunță lecția pe care istoria Israelului din vechime este menită să o transmită celor care vor vedea.

> Wherefore let him that thinketh he standeth take heed lest he fall. 1 Corinthians 10:12.

> De aceea, cel ce crede că stă în picioare să ia seama, ca nu cumva să cadă. 1 Corinteni 10:12.

Ancient Israel provides an example of a people that were called of God, led of God, fulfilled the prophecies of God and rebelled against God every step of the way, and ultimately crucified the Creator of heaven and earth! Adventists have no problem admitting these facts about ancient Israel, but rarely do they allow the intended warning to break through their Laodicean blindness. They may quote the passages where Sister White identifies the church as the apple of God’s eye, and it is, but God’s love for His people does not throw a cloak over their actual condition. Those who He loves He rebukes and chastens. As much as God’s church is the apple of God’s eye, Jesus very plainly summarized His relationship with that apple, His apple.

Vechiul Israel constituie un exemplu al unui popor care a fost chemat de Dumnezeu, călăuzit de Dumnezeu, a împlinit profețiile lui Dumnezeu și s-a răzvrătit împotriva lui Dumnezeu la fiecare pas și, în cele din urmă, L-a răstignit pe Creatorul cerului și al pământului! Adventiștii nu au nicio problemă să recunoască aceste fapte despre Vechiul Israel, dar rareori permit ca avertismentul intenționat să străpungă orbirea lor laodiceană. Ei pot cita pasajele în care Sora White identifică Biserica drept lumina ochilor lui Dumnezeu, și așa este, dar dragostea lui Dumnezeu pentru poporul Său nu aruncă o mantie peste starea lor reală. Pe toți aceia pe care îi iubește, El îi mustră și îi pedepsește. Chiar dacă Biserica lui Dumnezeu este lumina ochilor Lui, Isus a rezumat foarte limpede relația Sa cu ea, cu lumina ochilor Săi.

> O Jerusalem, Jerusalem, which killest the prophets, and stonest them that are sent unto thee; how often would I have gathered thy children together, as a hen doth gather her brood under her wings, and ye would not! Behold, your house is left unto you desolate: and verily I say unto you, Ye shall not see me, until the time come when ye shall say, Blessed is he that cometh in the name of the Lord. Luke 13:34, 35.

> O, Ierusalime, Ierusalime, care omori pe proroci și ucizi cu pietre pe cei trimiși la tine; de câte ori am voit să adun pe copiii tăi laolaltă, precum își adună cloșca puii sub aripile ei, și n-ați voit! Iată, vi se lasă casa voastră pustie; și adevărat vă spun: nu Mă veți vedea până va veni vremea când veți zice: Binecuvântat este Cel ce vine în Numele Domnului. Luca 13, 34-35.

The questions should be asked, “Does Jesus truly illustrate the end with the beginning? Does ancient Israel actually illustrate modern Israel?” The problem with ancient Israel throughout their history was that they believed that their heritage proved they were God’s people, and therefore that they could not be anything, but God’s people. That is why in Jeremiah’s day they professed to be the temple of the Lord.

Se cuvine să fie puse întrebările: «Oare Isus ilustrează cu adevărat sfârșitul prin început? Oare Israelul din vechime ilustrează într-adevăr Israelul modern?» Problema Israelului din vechime, de-a lungul întregii sale istorii, a fost că ei credeau că moștenirea lor dovedea că erau poporul lui Dumnezeu și, prin urmare, că nu puteau fi altceva decât poporul lui Dumnezeu. De aceea, în zilele lui Ieremia, ei se declarau a fi templul Domnului.

> The word that came to Jeremiah from the Lord, saying, Stand in the gate of the Lord’s house, and proclaim there this word, and say, Hear the word of the Lord, all ye of Judah, that enter in at these gates to worship the Lord. Thus saith the Lord of hosts, the God of Israel, Amend your ways and your doings, and I will cause you to dwell in this place. Trust ye not in lying words, saying, The temple of the Lord, The temple of the Lord, The temple of the Lord, are these. Jeremiah 7:1–4.

> Cuvântul care a venit lui Ieremia de la Domnul, zicând: Stai în poarta casei Domnului și proclamă acolo cuvântul acesta și spune: Ascultați cuvântul Domnului, voi toți ai lui Iuda, care intrați pe aceste porți ca să vă închinați Domnului. Așa zice Domnul oștirilor, Dumnezeul lui Israel: Îndreptați-vă căile și faptele voastre și vă voi face să locuiți în locul acesta. Nu vă încredeți în cuvinte mincinoase, zicând: Templul Domnului, Templul Domnului, Templul Domnului sunt acestea. Ieremia 7:1-4.

This very same delusion was also emphasized by John the Baptist.

Însăși această amăgire a fost, de asemenea, subliniată de Ioan Botezătorul.

> And were baptized of him in Jordan, confessing their sins. But when he saw many of the Pharisees and Sadducees come to his baptism, he said unto them, O generation of vipers, who hath warned you to flee from the wrath to come? Bring forth therefore fruits meet for repentance: And think not to say within yourselves, We have Abraham to our father: for I say unto you, that God is able of these stones to raise up children unto Abraham. And now also the ax is laid unto the root of the trees: therefore every tree which bringeth not forth good fruit is hewn down, and cast into the fire. Matthew 3:6–10.

> Și erau botezați de el în Iordan, mărturisindu-și păcatele. Dar, văzând mulți dintre farisei și saduchei venind la botezul său, le-a zis: O, pui de vipere, cine v-a înștiințat să fugiți de mânia ce are să vină? Faceți, așadar, roade vrednice de pocăință; și să nu vă puneți în gând să ziceți în voi înșivă: Îl avem pe Avraam ca tată; căci vă spun că Dumnezeu poate, din pietrele acestea, să ridice fii ai lui Avraam. Iată, și acum securea este pusă la rădăcina pomilor; așadar, orice pom care nu face rod bun este tăiat și aruncat în foc. Matei 3:6-10.

The very same misguided understanding within Adventism that is symbolized by the expression “The temple of the Lord, are we,” and that we are Abraham’s spiritual “seed” is the primary manifestation of the blindness of Laodicea.

Aceeași înțelegere eronată din cadrul Adventismului, simbolizată de expresia „Templul Domnului suntem noi” și de faptul că suntem „sămânța” spirituală a lui Avraam, este principala manifestare a orbirii Laodiceei.

> “God sends messengers to tell His people what they must be and do in order to obey His laws of righteousness, which if a man do, he shall also live in them. They are to love God supremely, having no other gods before Him; and they are to love their neighbor as themselves, doing to him as they would wish him to do to them.

> Dumnezeu trimite soli ca să spună poporului Său ce trebuie să fie și ce trebuie să facă, pentru a asculta de legile dreptății Sale, pe care, dacă un om le împlinește, va trăi prin ele. Ei sunt datori să-L iubească pe Dumnezeu mai presus de toate, neavând alți dumnezei înaintea Lui; și sunt datori să-și iubească aproapele ca pe ei înșiși, făcându-i ceea ce ar dori ca el să le facă lor.

> “Not one tittle of God’s holy law is to be treated lightly or disrespectfully. Those who transgress a ‘Thus saith the Lord,’ stand under the banner of the prince of darkness, in rebellion against their Maker and their Redeemer. They claim the promises given to the obedient, saying, The temple of the Lord, the temple of the Lord are we, while they dishonor God by misrepresenting His character, by doing the very things He has told them not to do. They set up a standard which God has not given. Their example is misleading, their influence corrupting. They are not lights in the world, for they do not follow the principles of righteousness.

> Nicio frântură de slovă din legea sfântă a lui Dumnezeu nu trebuie tratată cu ușurătate sau cu lipsă de respect. Cei care calcă un «Așa zice Domnul» stau sub stindardul prințului întunericului, în răzvrătire împotriva Făcătorului și Răscumpărătorului lor. Ei își arogă promisiunile date celor ascultători, spunând: «Templul Domnului, Templul Domnului suntem noi», în timp ce Îl dezonorează pe Dumnezeu denaturându-I caracterul, făcând chiar acele lucruri pe care El le-a spus să nu le facă. Ei statornicesc un standard pe care Dumnezeu nu l-a dat. Pilda lor este înșelătoare, influența lor corupătoare. Ei nu sunt lumini în lume, căci nu urmează principiile neprihănirii.

> “Men cannot show greater treachery toward God than by disregarding the light He sends them. Those who do this mislead the ignorant, for they set up false waymarks. They are continually perverting pure principles. . . .

> Oamenii nu pot arăta o trădare mai mare față de Dumnezeu decât prin nesocotirea luminii pe care El le-o trimite. Cei care fac aceasta îi duc în rătăcire pe cei neștiutori, căci stabilesc repere false. Ei pervertesc necontenit principiile curate. . . .

> “In the words of Holy Writ we are plainly told why desolation came upon the Jewish nation. They had great light, rich blessings, and wonderful prosperity. But they proved unfaithful to their trust. They did not care faithfully for the Lord’s vineyard, or render Him the fruits thereof. They acted as though there were no God, and therefore calamity overtook them.” Manuscript Releases, volume 14, 343–345.

> În cuvintele Sfintei Scripturi ni se spune limpede de ce pustiirea a venit asupra poporului iudeu. Ei au avut o mare lumină, binecuvântări bogate și o prosperitate minunată. Dar s-au dovedit necredincioși față de încredințarea ce le fusese dată. Nu au îngrijit cu credincioșie via Domnului și nici nu I-au adus roadele ei. S-au purtat ca și cum nu ar fi fost Dumnezeu și, de aceea, nenorocirea i-a ajuns. Manuscript Releases, volumul 14, 343-345.

Israel believed that because they had been chosen by God in the beginning of their history, they would always be His chosen people. Worse yet, they also believed that because they were His chosen people He would honor them, in spite of the fact that they refused to honor Him. Prophetically, they were His chosen people, until they were divorced, but they were never the people God had desired them to be. The righteousness of the chosen people is not determined on who they might think they are. Ancient Israel is the primary example of the Seventh-day Adventist church, but when the false premise is accepted that they represent the one hundred and forty-four thousand at the end of the world, the blindness of Laodicea is manifested, as was ancient Israel’s. Adventism believes and teaches that they are the remnant people of God at the end of the world, in spite of the clear evidence to the contrary.

Israel credea că, pentru că fusese ales de Dumnezeu la începutul istoriei sale, avea să rămână întotdeauna poporul Său ales. Mai rău încă, el mai credea și că, fiindcă era poporul Său ales, El îl va cinsti, în pofida faptului că el refuza să-L cinstească. Din punct de vedere profetic, Israel a fost poporul Său ales până când a fost repudiat, însă nu a fost niciodată poporul pe care Dumnezeu dorise ca el să fie. Neprihănirea poporului ales nu este determinată de cine s-ar putea ei crede că sunt. Israelul din vechime este exemplul principal pentru Biserica Adventistă de Ziua a Șaptea, dar, atunci când este acceptată premisa falsă că aceasta îi reprezintă pe cei o sută patruzeci și patru de mii la sfârșitul lumii, se manifestă orbirea Laodiceei, la fel ca cea a Israelului din vechime. Adventismul crede și învață că ei sunt rămășița poporului lui Dumnezeu la sfârșitul lumii, în pofida dovezilor clare în sens contrar.

The nearer we get to the close of probation the more serious and straight the message to the Laodicean people must become. If that false premise is not set aside for the truth, then the examples of Aaron, Jeroboam and 1863 are hidden under the cloak of tradition and custom. It is too near to the close of probation, to hide under that cloak any longer.

Cu cât ne apropiem mai mult de închiderea timpului de probă, cu atât mai serioasă și mai directă trebuie să devină solia către poporul laodicean. Dacă acea premisă falsă nu este dată la o parte în favoarea adevărului, atunci exemplele lui Aaron, Ieroboam și din 1863 sunt ascunse sub mantia tradiției și a obiceiului. Este prea aproape închiderea timpului de probă pentru a ne mai ascunde sub acea mantie.

> And this is the condemnation, that light is come into the world, and men loved darkness rather than light, because their deeds were evil. For every one that doeth evil hateth the light, neither cometh to the light, lest his deeds should be reproved. John 3:19, 20.

> Și aceasta este osânda: că lumina a venit în lume, iar oamenii au iubit mai mult întunericul decât lumina, pentru că faptele lor erau rele. Căci oricine săvârșește răul urăște lumina și nu vine la lumină, ca să nu i se vădească faptele. Ioan 3:19, 20.

The history of the apostasies of Adventism has been tracked in God’s prophetic Word. It is a prophetic reality. The first proof of this is ancient Israel. Ancient Israel is a history of continued and escalating apostasy, and yet the Bible and Spirit of Prophecy teach that ancient Israel typifies modern Israel. Sad as this is, it has never been more important to understand this truth as at this present time. What is being unsealed with the Revelation of Jesus Christ is the fact that Adventism’s history as the Protestant horn runs parallel with the history of the Republican horn. Both horns provide a second witness for each other, and to refuse to correctly see one of the witnesses, simultaneously prevents the other witness from being recognized.

Istoria apostaziilor Adventismului a fost trasată în Cuvântul profetic al lui Dumnezeu. Este o realitate profetică. Prima dovadă a acestui fapt este Israelul din vechime. Israelul din vechime este o istorie de apostazie continuă și tot mai accentuată, și totuși Biblia și Duhul Profetic învață că Israelul din vechime tipifică Israelul modern. Oricât de trist ar fi, niciodată nu a fost mai important să înțelegem acest adevăr decât în prezent. Ceea ce este desigilat prin Apocalipsa lui Isus Hristos este faptul că istoria Adventismului, în calitate de corn protestant, merge în paralel cu istoria cornului republican. Ambele coarne constituie, fiecare, un al doilea martor pentru celălalt, iar refuzul de a vedea în mod corect unul dintre martori împiedică simultan recunoașterea celuilalt martor.

The lines of Aaron, Jeroboam and 1863 identify the beginning of modern spiritual Israel, and in so doing they also identify the beginning of the Republican horn. The third angel’s message is a warning against receiving the mark of the beast. It is the United States that first passes a Sunday law and then forces the entire world to do the same.

Liniile lui Aaron, ale lui Ieroboam și linia din 1863 identifică începutul Israelului spiritual modern și, făcând aceasta, identifică de asemenea începutul cornului republican. Solia îngerului al treilea este un avertisment împotriva primirii semnului fiarei. Sunt Statele Unite cele care mai întâi adoptă o lege duminicală și apoi constrâng întreaga lume să facă la fel.

> “Foreign nations will follow the example of the United States. Though she leads out, yet the same crisis will come upon our people in all parts of the world.” Testimonies, volume 6, 395.

> „Națiunile străine vor urma exemplul Statelor Unite. Deși Statele Unite deschid drumul, totuși aceeași criză va veni asupra poporului nostru în toate părțile lumii.” Mărturii, volumul 6, 395.

The prophetic truths connected with the Sunday law crisis cannot be separated from the work of the United States. The earth beast of Revelation thirteen is the sixth kingdom of Bible prophecy, that reigns for seventy prophetic years according to Isaiah twenty-three. It is the earth beast that has two horns. The truths associated with the relationship of those two horns are now being unsealed, but only to those who choose to understand that Jesus accomplishes the unsealing of the Revelation of Jesus Christ by employing the beginning of a thing to illustrate the end of a thing.

Adevărurile profetice legate de criza legii duminicale nu pot fi separate de lucrarea Statelor Unite. Fiara care se ridică din pământ din Apocalipsa treisprezece este a șasea împărăție a profeției biblice, care domnește timp de șaptezeci de ani profetici, potrivit lui Isaia douăzeci și trei. Fiara care se ridică din pământ este cea care are două coarne. Adevărurile asociate cu relația dintre acele două coarne sunt acum în curs de a fi desigilate, dar numai pentru cei care aleg să înțeleagă că Isus înfăptuiește desigilarea Apocalipsei lui Isus Hristos folosind începutul unui lucru pentru a ilustra sfârșitul acelui lucru.

The United States began as the sixth kingdom of Bible prophecy in 1798, and over the next sixty-five years, the two horns that would go through history together were placed into a setting that could be recognized, but only by those who are willing to see. The sixty-five years that are set forth in Isaiah chapter seven, began in 742 BC and ended in 677 BC. From 1798 until 1863 those years were repeated. Those sixty-five years identify a process of crisis in both horns.

Statele Unite au început ca a șasea împărăție a profeției biblice în 1798, iar în următorii șaizeci și cinci de ani, cele două coarne care aveau să străbată istoria împreună au fost așezate într-un cadru ce putea fi recunoscut, dar numai de către cei care sunt dispuși să vadă. Cei șaizeci și cinci de ani prezentați în capitolul șapte din Isaia au început în 742 î.Hr. și s-au încheiat în 677 î.Hr. Din 1798 până în 1863, acei ani s-au repetat. Acei șaizeci și cinci de ani identifică un proces de criză în ambele coarne.

By 1863, the beginning period of the prophetic “days of one king” of Isaiah twenty-three had concluded, and in so doing it established the prophetic waymarks of the ending period of “the days of one king.” The ending of Isaiah twenty-three’s symbolic seventy is illustrated by the first sixty-five years. 1863 until the time of the end in 1989, is the period of the Laodicean Adventist church, that began from the Millerite movement and ends at the movement of the one hundred and forty-four thousand. In order to understand the period at the end, we must understand the period at the beginning. Adventism cannot do this, for its beginning is marked by its rejection of the oath of Moses, which identifies the very sixty-five years which represents Adventism’s and the United States’ beginning and ending.

Până în 1863, perioada de început a profeticelor «zile ale unui singur împărat» din Isaia douăzeci și trei se încheiase, iar prin aceasta a stabilit reperele profetice ale perioadei de încheiere a «zilelor unui singur împărat». Încheierea celor șaptezeci simbolici din Isaia douăzeci și trei este ilustrată de primii șaizeci și cinci de ani. Intervalul 1863 până la timpul sfârșitului din 1989 reprezintă perioada laodiceană a bisericii adventiste, care își are începutul în mișcarea millerită și se încheie cu mișcarea celor o sută patruzeci și patru de mii. Pentru a înțelege perioada de la sfârșit, trebuie să înțelegem perioada de la început. Adventismul nu poate face aceasta, căci începutul său este marcat de respingerea jurământului lui Moise, care identifică tocmai cei șaizeci și cinci de ani care reprezintă începutul și sfârșitul adventismului și al Statelor Unite.

For this reason, and this is a reason of high importance, this article has attempted to establish one prophetic fact that is now being unsealed by the Lion of the tribe of Judah. The fact is that if you are unwilling to recognize that the Seventh-day Adventist church has always been in the Laodicean condition, then you are logically unable to rightly divide the history of Adventism, and without rightly dividing the history of Adventism you are incapable of rightly identifying the horn of Republicanism.

Din acest motiv, și acesta este un motiv de mare însemnătate, acest articol a încercat să stabilească un anumit fapt profetic care este acum dezpecetluit de Leul din seminția lui Iuda. Faptul constă în aceea că, dacă nu sunteți dispuși să recunoașteți că Biserica Adventistă de Ziua a Șaptea a fost întotdeauna în starea laodiceană, atunci, în mod logic, nu puteți împărți drept istoria Adventismului, iar fără a împărți drept istoria Adventismului sunteți incapabili să identificați corect cornul Republicanismului.

> For if after they have escaped the pollutions of the world through the knowledge of the Lord and Saviour Jesus Christ, they are again entangled therein, and overcome, the latter end is worse with them than the beginning. For it had been better for them not to have known the way of righteousness, than, after they have known it, to turn from the holy commandment delivered unto them. But it is happened unto them according to the true proverb, The dog is turned to his own vomit again; and the sow that was washed to her wallowing in the mire. 2 Peter 2:20–22.

> Căci dacă, după ce au scăpat de întinăciunile lumii prin cunoașterea Domnului și Mântuitorului Isus Hristos, se încurcă iarăși în ele și sunt biruiți, starea lor de pe urmă este mai rea decât cea dintâi. Căci ar fi fost mai bine pentru ei să nu fi cunoscut calea neprihănirii decât ca, după ce au cunoscut-o, să se întoarcă de la porunca sfântă care le-a fost încredințată. Dar cu ei s-a întâmplat după adevărata zicală: „Câinele s-a întors la vărsătura lui” și „scroafa spălată s-a întors să se tăvălească în mocirlă.” 2 Petru 2:20-22.

Back to Articles