Article

# Panium - Number Twenty-Three

Panium – Numărul douăzeci și trei

After the league he shall work deceitfully

După încheierea alianței, el va lucra cu viclenie.

Author

Jeff Pippenger

Published

March 20, 2026

Formats

PDF
Word

Daniel eleven verse twenty-four identifies the period which pagan Rome would rule supremely with the word “time.” A “time” represents 360 years in prophetic application, and those years began at the most famous naval battle of ancient history, the battle of Actium in 31 BC. There were other naval battles that were larger and strategically more sophisticated, but Actium was the most iconic naval battle through its association with Marc Antony and Cleopatra. Similar in historical significance to the collapse of the Berlin Wall in fulfillment of Daniel 11:40, and the Twin Towers of 9/11 in fulfillment of Revelation eighteen; for when God chooses the historical events to fulfill His prophetic Word, He does so in a fashion that reaches the attention of the largest possible audience.

Daniel 11:24 identifică perioada în care Roma păgână avea să domnească în mod suprem prin cuvântul „vreme”. O „vreme” reprezintă 360 de ani în aplicarea profetică, iar acei ani au început la cea mai faimoasă bătălie navală din istoria antică, bătălia de la Actium, în anul 31 î.Hr. Au existat și alte bătălii navale care au fost mai ample și mai sofisticate din punct de vedere strategic, dar Actium a fost cea mai emblematică bătălie navală prin asocierea sa cu Marc Antoniu și Cleopatra. Asemănătoare, ca semnificație istorică, cu prăbușirea Zidului Berlinului în împlinirea lui Daniel 11:40 și cu Turnurile Gemene de la 11 septembrie în împlinirea Apocalipsei 18; căci atunci când Dumnezeu alege evenimentele istorice pentru a-Și împlini Cuvântul profetic, El o face într-un mod care atrage atenția celui mai larg public posibil.

> And after the league made with him he shall work deceitfully: for he shall come up, and shall become strong with a small people. He shall enter peaceably even upon the fattest places of the province; and he shall do that which his fathers have not done, nor his fathers’ fathers; he shall scatter among them the prey, and spoil, and riches: yea, and he shall forecast his devices against the strong holds, even for a time. Daniel 11:23, 24.

> Și, după legământul încheiat cu el, va lucra cu viclenie; căci va înainta și va ajunge puternic cu un popor mic. El va intra pe neașteptate chiar și în cele mai roditoare locuri ale provinciei; și va face ceea ce părinții lui n-au făcut, nici părinții părinților lui; va împărți între ei prada, jaful și bogățiile; da, își va urzi planurile împotriva fortărețelor, însă numai pentru o vreme. Daniel 11:23, 24.

Uriah Smith concludes his observations of the league between Rome and the Maccabees of verse twenty-three by commenting upon the small people of the verse.

Uriah Smith își încheie observațiile cu privire la alianța dintre Roma și Macabei din versetul douăzeci și trei, comentând asupra poporului mic din verset.

> “At this time the Romans were a small people, and began to work deceitfully, or with cunning, as the word signifies. And from this point they rose by a steady and rapid ascent to the height of power which they afterward attained.

> „În vremea aceea, romanii erau un popor mic și au început să lucreze cu înșelăciune, sau cu viclenie, după cum arată cuvântul. Și, din acest punct, s-au ridicat printr-o ascensiune statornică și rapidă la culmea puterii pe care au atins-o mai târziu.

> “[Verse twenty-four quoted].

> „[Versetul douăzeci și patru citat].”

> “The usual manner in which nations had, before the days of Rome, entered upon valuable provinces and rich territory, was by war and conquest. Rome was now to do what had not been done by the fathers or the fathers’ fathers; namely, receive these acquisitions through peaceful means. The custom, before unheard of, was now inaugurated, of kings’ leaving by legacy their kingdoms to the Romans. Rome came into possession of large provinces in this manner.

> „Felul obișnuit în care națiunile, înainte de zilele Romei, intrau în stăpânirea unor provincii de mare preț și a unor teritorii bogate era prin război și cucerire. Roma urma acum să facă ceea ce nu făcuseră părinții sau părinții părinților lor; și anume, să primească aceste dobândiri pe căi pașnice. Obiceiul, nemaiauzit până atunci, a fost acum inaugurat, ca împărații să-și lase prin testament împărățiile romanilor. Roma a intrat în stăpânirea unor mari provincii în acest fel.

> “And those who thus came under the dominion of Rome derived no small advantage therefrom. They were treated with kindness and leniency. It was like having the prey and spoil distributed among them. They were protected from their enemies, and rested in peace and safety under the aegis of the Roman power.

> „Și cei care au ajuns astfel sub stăpânirea Romei au dobândit de aici un avantaj deloc neînsemnat. Ei au fost tratați cu bunătate și îngăduință. Era ca și cum prada și jaful ar fi fost împărțite între ei. Ei au fost ocrotiți de vrăjmașii lor și s-au odihnit în pace și siguranță sub egida puterii romane.

> “To the latter portion of this verse, Bishop Newton gives the idea of forecasting devices from strongholds, instead of against them. This the Romans did from the strong fortress of their seven-hilled city. ‘Even for a time;’ doubtless a prophetic time, 360 years. From what point are these years to be dated? Probably from the event brought to view in the following verse.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 272, 273.

> „Pentru partea din urmă a acestui verset, episcopul Newton exprimă ideea unor uneltiri de mai dinainte din fortărețe, în loc de împotriva lor. Aceasta au făcut-o romanii din puternica fortăreață a cetății lor cu șapte coline. «Chiar pentru o vreme;» fără îndoială, o vreme profetică, 360 de ani. De la ce punct trebuie datați acești ani? Probabil de la evenimentul adus în atenție în versetul următor.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 272, 273.

Smith continues and identifies the battle of Actium in 31 BC as the starting point for the three hundred and sixty years. After quoting verse twenty-five Smith states the following.

Smith continuă și identifică bătălia de la Actium din anul 31 î.Hr. drept punctul de început pentru cei trei sute șaizeci de ani. După ce citează versetul douăzeci și cinci, Smith afirmă următoarele.

> “By verses 23 and 24 we are brought down this side of the league between the Jews and the Romans, BC 161, to the time when Rome had acquired universal dominion. The verse now before us brings to view a vigorous campaign against the king of the south, Egypt, and the occurrence of a notable battle between great and mighty armies. Did such events as these transpire in the history of Rome about this time? — They did. The war was the war between Egypt and Rome; and the battle was the battle of Actium. Let us take a brief view of the circumstances that led to this conflict.

> „Prin versetele 23 și 24 suntem aduși dincoace de alianța dintre iudei și romani, din anul 161 î.Hr., până la vremea când Roma dobândise stăpânire universală. Versetul aflat acum înaintea noastră aduce în vedere o campanie viguroasă împotriva împăratului de la miazăzi, Egiptul, și desfășurarea unei bătălii însemnate între armate mari și puternice. S-au petrecut oare asemenea evenimente în istoria Romei cam în acest timp? — Da, s-au petrecut. Războiul a fost războiul dintre Egipt și Roma; iar bătălia a fost bătălia de la Actium. Să aruncăm o scurtă privire asupra împrejurărilor care au dus la acest conflict.”

> “[Marc] Antony, Augustus Caesar, and Lepidus constituted the triumvirate which had sworn to avenge the death of Julius Caesar. This Antony became the brother-in-law of Augustus by marrying his sister, Octavia. Antony was sent into Egypt on government business, but fell a victim to the arts and charms of Cleopatra, Egypt’s dissolute queen. So strong was the passion he conceived for her, that he finally espoused the Egyptian interests, rejected his wife, Octavia, to please Cleopatra, bestowed province after province upon the latter to gratify her avarice, celebrated a triumph at Alexandria instead of Rome, and otherwise so affronted the Roman people that Augustus had no difficulty in leading them to engage heartily in a war against this enemy of their country. This war was ostensibly against Egypt and Cleopatra; but it was really against Antony, who now stood at the head of Egyptian affairs. And the true cause of their controversy was, says Prideaux, that neither of them could be content with only half of the Roman empire; for Lepidus having been deposed from the triumvirate, it now lay between them, and each being determined to possess the whole, they cast the die of war for its possession.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 273.

> „[Marc] Antoniu, Augustus Cezar și Lepidus au constituit triumviratul care jurase să răzbune moartea lui Iulius Cezar. Acest Antoniu a devenit cumnatul lui Augustus prin căsătoria cu sora acestuia, Octavia. Antoniu a fost trimis în Egipt în treburi de stat, dar a căzut victimă artificiilor și farmecelor Cleopatrei, desfrânata regină a Egiptului. Atât de puternică a fost pasiunea pe care a conceput-o pentru ea, încât, în cele din urmă, a îmbrățișat interesele Egiptului, și-a repudiat soția, Octavia, pentru a-i face pe plac Cleopatrei, i-a dăruit acesteia provincie după provincie pentru a-i satisface lăcomia, a celebrat un triumf la Alexandria în loc de Roma și, în alte privințe, a ofensat atât de grav poporul roman, încât Augustus n-a avut nicio dificultate în a-i determina să se angajeze cu toată inima într-un război împotriva acestui vrăjmaș al țării lor. Acest război era, în aparență, împotriva Egiptului și a Cleopatrei; dar, în realitate, era împotriva lui Antoniu, care se afla acum în fruntea afacerilor Egiptului. Iar adevărata cauză a disputei lor era, spune Prideaux, că niciunul dintre ei nu se putea mulțumi doar cu jumătate din Imperiul Roman; căci, Lepidus fiind înlăturat din triumvirat, acesta rămăsese acum între ei, și fiecare, fiind hotărât să-l stăpânească în întregime, au aruncat zarul războiului pentru a-i dobândi posesia.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 273.

Prophetically the battle of Actium identifies the Sunday law, for it represented the third conquering of the three geographical obstacles which established pagan Rome’s “universal dominion,” as Smith describes it. As with pagan Rome, it was when the third obstacle of papal Rome was driven from the city of Rome that the “universal dominion” of papal Rome began in 538. Those two witnesses address the Sunday law where and when modern Rome overcomes both the sixth and seventh kingdoms of Bible prophecy, and in doing so, overcomes its third obstacle; thus, establishing “universal dominion” for forty-two symbolic months.

Din punct de vedere profetic, bătălia de la Actium identifică legea duminicală, căci ea a reprezentat a treia cucerire a celor trei obstacole geografice care au instituit „stăpânirea universală” a Romei păgâne, așa cum o descrie Smith. La fel ca în cazul Romei păgâne, atunci când al treilea obstacol al Romei papale a fost înlăturat din cetatea Romei, a început „stăpânirea universală” a Romei papale, în anul 538. Acești doi martori se adresează legii duminicale acolo și atunci când Roma modernă biruiește atât a șasea, cât și a șaptea împărăție a profeției biblice și, făcând astfel, își biruiește al treilea obstacol; stabilind astfel „stăpânirea universală” pentru patruzeci și două de luni simbolice.

> And there was given unto him a mouth speaking great things and blasphemies; and power was given unto him to continue forty and two months. Revelation 13:5.

> Și i s-a dat o gură care rostea lucruri mari și hule; și i s-a dat putere să lucreze patruzeci și două de luni. Apocalipsa 13:5.

## Rome Against Egypt

Roma împotriva Egiptului

The prophetic dynamics of the war of Augustus of Rome, against Egypt and Cleopatra was motivated by the rebellion of Marc Antony, and those prophetic dynamics must of prophetic necessity represent the prophetic dynamics that are represented at the Sunday law.

Dinamica profetică a războiului purtat de Augustus al Romei împotriva Egiptului și a Cleopatrei a fost determinată de răzvrătirea lui Marc Antoniu, iar acea dinamică profetică trebuie, din necesitate profetică, să reprezinte dinamica profetică care este reprezentată la legea duminicală.

At Actium Rome conquered Egypt, a power which consisted of an alliance between a rebellious man and an unholy woman. The alliance of Antony and Cleopatra is the combination of church and state. At Actium, Augustine’s Rome conquered a power represented by an unholy combination of church and state.

La Actium, Roma a cucerit Egiptul, o putere care consta într-o alianță între un bărbat răzvrătit și o femeie nelegiuită. Alianța dintre Antoniu și Cleopatra este combinarea bisericii cu statul. La Actium, Roma lui Augustin a cucerit o putere reprezentată printr-o combinație nelegiuită de biserică și stat.

## Image of the Beast

Chipul fiarei

Cleopatra represents a corrupted church aligned with Antony, a symbol of Rome. Cleopatra was the ruler over their relationship, as represented by Uriah Smith, when he stated that Antony “fell a victim to the arts and charms of Cleopatra, Egypt’s dissolute queen.” The alliance of church and state represented by Antony and Cleopatra identified Cleopatra as the power ruling in the relationship; so, the combination of church and state represented by their relationship meets the definition of the image of the beast—which is the combination of church and state with the woman in control of the relationship. Actium typified the soon-coming Sunday law.

Cleopatra reprezintă o biserică coruptă, aliată cu Antoniu, un simbol al Romei. Cleopatra era conducătoarea relației lor, așa cum este reprezentat de Uriah Smith, atunci când a afirmat că Antoniu „a căzut victimă vicleniilor și farmecelor Cleopatrei, desfrânata regină a Egiptului”. Alianța dintre biserică și stat, reprezentată de Antoniu și Cleopatra, o identifică pe Cleopatra drept puterea care domnește în cadrul relației; astfel, combinația dintre biserică și stat reprezentată prin relația lor corespunde definiției chipului fiarei — care este combinația dintre biserică și stat, cu femeia controlând relația. Actium a prefigurat legea duminicală care urmează să vină curând.

Augustus, represents the papal power conquering the United States at the soon-coming Sunday law. Marc Antony is the Republican horn of the earth beast and Cleopatra is the Protestant horn. Antony and Cleopatra come together and speak as a dragon at the soon-coming Sunday law. Both Cleopatra and Antony are symbols of a dragon power, and when they are fully joined together at the Sunday law—they speak as a dragon.

Augustus reprezintă puterea papală care cucerește Statele Unite la legea duminicală ce va veni în curând. Marc Antoniu este cornul republican al fiarei care se ridică din pământ, iar Cleopatra este cornul protestant. Antoniu și Cleopatra se unesc și vorbesc ca un balaur la legea duminicală ce va veni în curând. Atât Cleopatra, cât și Antoniu sunt simboluri ale unei puteri de balaur, iar atunci când sunt pe deplin uniți la legea duminicală — vorbesc ca un balaur.

## Dragons

Balauri

Both Greece and Egypt prophetically represent a dragon power, and Antony also represented a dragon power. Egypt was the south in Daniel eleven and Greece was the west. Egypt was taken by Ptolemy I after Alexander’s kingdom divided into four parts. Ptolemy I then became the first prophetic king of the south and Cleopatra was the last Ptolemaic ruler in Egypt. Ptolemy was born in Macedon, the birth place of Alexander the Great.

Atât Grecia, cât și Egiptul reprezintă, din punct de vedere profetic, o putere a balaurului, iar și Antoniu a reprezentat o putere a balaurului. Egiptul era sudul în Daniel 11, iar Grecia era apusul. Egiptul a fost luat de Ptolemeu I după ce împărăția lui Alexandru s-a împărțit în patru părți. Ptolemeu I a devenit apoi primul împărat profetic al sudului, iar Cleopatra a fost ultima conducătoare ptolemaică din Egipt. Ptolemeu s-a născut în Macedonia, locul de naștere al lui Alexandru cel Mare.

Macedon was in northern Greece, and claimed their ancestral origins were from Greek mythical heroes. The southern Greek city-states considered the Macedonians as more barbaric than the Hellenists of southern Greece. The Macedonians were a monarchy, and the southern city-states (poleis) like Athens, Sparta, Thebes, Corinth, etc., were in southern and central Greece and the Aegean islands. These poleis often had democratic, oligarchic, or mixed governments, while Macedon was a centralized monarchy with a strong royal dynasty (the Argeads). Still, they were all Hellenists, and when Rome came into history, they labelled the Hellenists Greek. Cleopatra was the last Ptolemaic ruler, which represented the northern kingdom’s monarchial tribe of Greeks from the area of Macedon, or northern Greece.

Macedonul se afla în nordul Greciei și pretindea că originile sale strămoșești proveneau de la eroi mitici greci. Cetățile-stat din sudul Greciei îi considerau pe macedoneni mai barbari decât pe eleniștii din sudul Greciei. Macedonenii erau o monarhie, iar cetățile-stat sudice (poleis), precum Atena, Sparta, Teba, Corint etc., se aflau în sudul și centrul Greciei și în insulele Mării Egee. Aceste poleis aveau adesea guverne democratice, oligarhice sau mixte, în timp ce Macedonul era o monarhie centralizată, cu o puternică dinastie regală (Argeazii). Totuși, ei erau cu toții eleniști și, când Roma a intrat în istorie, i-a numit pe eleniști greci. Cleopatra a fost ultima conducătoare ptolemaică, care reprezenta tribul monarhic al grecilor din împărăția de nord, proveniți din regiunea Macedonului, sau din nordul Greciei.

## King of the South

Împăratul de la miazăzi

Cleopatra was the final ruler of the Ptolemaic kingdom that began with Ptolemy I when Alexander’s kingdom divided into four. At the battle of Actium the Ptolemaic kingdom, the literal king of the south, reached its end. The next king of the south would be spiritual Egypt, represented by atheistic France during the French Revolution history.

Cleopatra a fost ultimul conducător al regatului ptolemaic, care a început cu Ptolemeu I, când împărăția lui Alexandru s-a împărțit în patru. La bătălia de la Actium, regatul ptolemaic, regele literal al sudului, a ajuns la sfârșitul său. Următorul rege al sudului avea să fie Egiptul spiritual, reprezentat de Franța ateistă în istoria Revoluției Franceze.

> And their dead bodies shall lie in the street of the great city, which spiritually is called Sodom and Egypt, where also our Lord was crucified. Revelation 11:8.

> Și trupurile lor moarte vor zăcea în ulița cetății celei mari, care, din punct de vedere spiritual, se cheamă Sodoma și Egipt, unde a fost răstignit și Domnul nostru. Apocalipsa 11:8.

Literal Egypt was the literal king of the south as related to the division of Alexander’s kingdom, but spiritual Egypt is represented as the king of the south by the prophetic attributes of Egypt, not a literal direction.

Egiptul literal a fost împăratul literal de la miazăzi în legătură cu împărțirea împărăției lui Alexandru, însă Egiptul spiritual este reprezentat ca împăratul de la miazăzi prin atributele profetice ale Egiptului, nu printr-o direcție literală.

## South and West

Sud și Vest

Cleopatra being the last Ptolemaic ruler of the kingdom was prophetically a twofold power of Greek (west) and Egypt (south), whereas; the next, and then spiritual king of the south would be France, also a twofold power represented in Revelation eleven as Egypt and Sodom. The licentiousness of Sodom aligns with the licentiousness of Cleopatra of the west, and Cleopatra of the south aligns with the atheism of Egypt. The last literal king of the south’s twofold nature aligned with the first spiritual king of the south.

Cleopatra, fiind ultimul conducător ptolemeic al regatului, a fost în mod profetic o putere dublă a Greciei (vest) și a Egiptului (sud), pe când următorul, și apoi spiritualul împărat al sudului, avea să fie Franța, de asemenea o putere dublă, reprezentată în Apocalipsa unsprezece ca Egipt și Sodoma. Desfrânarea Sodomei se armonizează cu desfrânarea Cleopatrei din vest, iar Cleopatra din sud se armonizează cu ateismul Egiptului. Natura dublă a ultimului împărat literal al sudului s-a aliniat cu primul împărat spiritual al sudului.

The battle of Actium was the unholy alliance of Antony’s dragon of Rome and Cleopatra’s dragon of the south and west. Antony and Cleopatra represent a church and a state, so the conquering of Actium by Augustus of Rome, represents a conquering where Rome prevails over an unholy twofold union typifying the image of the beast. Three hundred and sixty years later, in fulfillment of Daniel 11:24, Constantine divided Rome into east and west, leaving the woman of Rome in the west and moving the man of Rome to the east. A conquering of south and west typified the division of east and west after a “time” of three hundred and sixty years, at the battle of Actium. In an earlier encounter Antony was given eastern Rome and Augustus the west, so Actium brought together east and west, but only for a “time.”

Bătălia de la Actium a fost alianța nelegiuită dintre balaurul Romei al lui Antoniu și balaurul sudului și al apusului al Cleopatrei. Antoniu și Cleopatra reprezintă o biserică și un stat, astfel încât cucerirea de la Actium de către Augustus al Romei reprezintă o cucerire în care Roma biruie asupra unei duble uniri nelegiuite, care prefigurează chipul fiarei. Trei sute șaizeci de ani mai târziu, în împlinirea lui Daniel 11:24, Constantin a împărțit Roma în răsărit și apus, lăsând femeia Romei în apus și mutând bărbatul Romei în răsărit. O cucerire a sudului și a apusului a prefigurat împărțirea în răsărit și apus după o „vreme” de trei sute șaizeci de ani, la bătălia de la Actium. Într-o confruntare anterioară, lui Antoniu i-a fost dată Roma de răsărit, iar lui Augustus apusul, astfel că Actium a adus împreună răsăritul și apusul, însă numai pentru o „vreme”.

## 31 BC and 330

31 î.Hr. și 330 դ.Hr.

Jesus always illustrates the end with the beginning, so the conquering of Actium in 31 BC typifies the division of the empire into east and west in 330. Actium of 31 BC was the alpha of the omega in the 360 years that concluded in 330. Both 31 BC and 330 typify the soon-coming Sunday law as represented in verse sixteen and forty-one of Daniel eleven.

Isus ilustrează întotdeauna sfârșitul prin început, astfel că biruința de la Actium din anul 31 î.Hr. tipifică împărțirea imperiului în est și vest în anul 330. Actium, din anul 31 î.Hr., a fost alfa omegăi din cei 360 de ani care s-au încheiat în 330. Atât anul 31 î.Hr., cât și anul 330 tipifică legea duminicală care va veni în curând, așa cum este reprezentată în versetele șaisprezece și patruzeci și unu din Daniel unsprezece.

## Another Symbol

Un Alt Simbol

Antony of Rome, aligned with Cleopatra of the south and of the west represents a threefold alliance within their twofold union of the image of the beast. The cross also aligns with the Sunday law, and therefore with Actium and 330. At the cross a twofold union of church and state is represented by the Jews (corrupted church) joining with Rome (state) to murder Christ. The third party in the union at the cross is represented by Barabbas, a false Christ, whose name means “son of the father.” Barabbas is symbolically a false prophet when contrasted with Christ as the true prophet. Rome was Antony, and Cleopatra of the south and west represented the Jews and Barabbas.

Antoniu al Romei, aliat cu Cleopatra sudului și a apusului, reprezintă o alianță întreită în cadrul unirii lor îndoite a chipului fiarei. Crucea se aliniază, de asemenea, cu legea duminicală și, prin urmare, cu Actium și 330. La cruce, o unire îndoită dintre biserică și stat este reprezentată de iudei (biserica coruptă), care se unesc cu Roma (statul) pentru a-L ucide pe Hristos. A treia parte din unirea de la cruce este reprezentată de Baraba, un Hristos fals, al cărui nume înseamnă „fiul tatălui”. Baraba este, în mod simbolic, un profet fals atunci când este pus în contrast cu Hristos ca adevăratul Profet. Roma era Antoniu, iar Cleopatra sudului și a apusului îi reprezenta pe iudei și pe Baraba.

The cross also aligns with Elijah on Mount Carmel where the choice was over who was the true or false prophet. The false prophet then was a twofold symbol consisting of the prophets of Baal and the priests of the grove. Baal is a male deity and the priests of the grove represented Ashtaroth, a female deity. The Jews at the cross were Ashtaroth, the female deity and Barabbas, the counterfeit of the Man of Sorrows, was the male deity Baal.

Crucea se aliniază, de asemenea, cu Ilie pe Muntele Carmel, unde alegerea privea cine era profetul adevărat și cine era profetul fals. Profetul fals de atunci era un simbol dublu, alcătuit din prorocii lui Baal și preoții dumbrăvii. Baal este o zeitate masculină, iar preoții dumbrăvii o reprezentau pe Aștarot, o zeitate feminină. Iudeii de la cruce erau Aștarot, zeitatea feminină, iar Baraba, contrafacerea Omului durerilor, era zeitatea masculină, Baal.

Cleopatra was both the queen of the south and the queen of the west. Antony was the image of Rome, part of the threefold triumvirate sworn to avenge the assassination of Julius. Julius death by twenty-three wounds represented the papacies deadly wound in 1798, in fulfillment of verse forty of Daniel eleven. Augustine at Actium represents the healing of that deadly wound. The wound is healed when Antony and Cleopatra die. Antony and Cleopatra represent the image of the beast in the United States that is a threefold prophetic entity, consisting of the earth beast and its two horns. Antony is one part and Cleopatra represents the other two parts. Whether it is Antony’s Rome, or Cleopatra’s Egypt and Greece, they die together at the Sunday law when the sixth kingdom of Bible prophecy ends. Prophetically Cleopatra in relation to Antony is the mixture of church craft and statecraft, with the church craft seducing and controlling the statecraft.

Cleopatra a fost atât împărăteasa de la miazăzi, cât și împărăteasa de la apus. Antoniu a fost chipul Romei, parte a triumviratului întreit care jurase să răzbune asasinarea lui Iulius. Moartea lui Iulius prin douăzeci și trei de răni a reprezentat rana de moarte a papalității din 1798, în împlinirea versetului patruzeci din Daniel unsprezece. Augustin, la Actium, reprezintă vindecarea acelei răni de moarte. Rana este vindecată atunci când Antoniu și Cleopatra mor. Antoniu și Cleopatra reprezintă chipul fiarei din Statele Unite, care este o entitate profetică întreită, alcătuită din fiara pământului și cele două coarne ale ei. Antoniu este o parte, iar Cleopatra reprezintă celelalte două părți. Fie că este Roma lui Antoniu, fie Egiptul și Grecia Cleopatrei, ele mor împreună la legea duminicală, când cea de-a șasea împărăție a profeției biblice se încheie. Din punct de vedere profetic, Cleopatra, în relație cu Antoniu, este amestecul dintre meșteșugul bisericesc și meșteșugul statal, în care meșteșugul bisericesc seduce și controlează meșteșugul statal.

## The Second Death Typified

Moartea a doua, prefigurată

At another prophetic level Cleopatra’s relation to Julius Caesar and Marc Antony represents two times that the church craft of Cleopatra is in a relationship with the statecraft of the Roman Empire. She was left by Julius in 1798 at her first symbolic death, in fulfillment of verse forty of Daniel eleven; and then she comes to her end with none to help, at Actium in fulfillment of verse forty-five of Daniel eleven. Verse forty is the alpha of her first deadly wound that is to be healed and the omega of verse forty-five is where she receives her second and final death.

La un alt nivel profetic, relația Cleopatrei cu Iulius Cezar și Marcus Antonius reprezintă două momente în care meșteșugul bisericesc al Cleopatrei se află într-o relație cu meșteșugul statal al Imperiului Roman. Ea a fost părăsită de Iulius în 1798, la prima ei moarte simbolică, în împlinirea versetului patruzeci din Daniel unsprezece; iar apoi își ajunge sfârșitul, fără ca nimeni să-i vină în ajutor, la Actium, în împlinirea versetului patruzeci și cinci din Daniel unsprezece. Versetul patruzeci este alfa a primei ei răni de moarte, care urmează să fie vindecată, iar omega versetului patruzeci și cinci este locul unde primește a doua și ultima ei moarte.

As with the four Roman powers of verse sixteen through twenty-two, Cleopatra as a biblical symbol has more than one meaning, based upon the context. Julius left her in 1798 when kingly support was removed, and then her deadly wound is healed at the Sunday law, but the ten kings of Revelation seventeen ultimately destroy her with fire, when she meets her second and final death.

La fel ca în cazul celor patru puteri romane din versetele șaisprezece până la douăzeci și doi, Cleopatra, ca simbol biblic, are mai mult de o semnificație, în funcție de context. Iulius a părăsit-o în 1798, când sprijinul împărătesc a fost înlăturat, iar apoi rana ei de moarte este vindecată la legea duminicală; însă cele zece împărații din Apocalipsa șaptesprezece o nimicesc în cele din urmă cu foc, atunci când își întâlnește a doua și ultima moarte.

Cleopatra is a symbol of the twofold nature represented by the atheism of Pharoah’s Egypt, and the religious philosophy of Greece. Her twofold nature represents the statecraft of Egypt and the church craft of Greece. Greek religious philosophy is represented by the Greek goddess Athena, who was enshrined as a statue in her temple, called the Parthenon. Athena is the symbol of wisdom, and as a woman she represents a religion of human education, in contrast with Divine education.

Cleopatra este un simbol al naturii duble reprezentate de ateismul Egiptului lui Faraon și de filosofia religioasă a Greciei. Natura ei dublă reprezintă arta de guvernare a Egiptului și arta bisericească a Greciei. Filosofia religioasă greacă este reprezentată de zeița greacă Atena, care era consacrată ca statuie în templul ei, numit Partenonul. Atena este simbolul înțelepciunii, iar, ca femeie, ea reprezintă o religie a educației omenești, în contrast cu educația divină.

The two horns of the United States are Republicanism and Protestantism, which were typified in France by Egypt and Sodom. Egypt is statecraft and Sodom is church craft; thus, Republicanism aligns with Egypt and Protestantism with Sodom. Republicanism is Egypt and Protestantism is Sodom and Greece. The symbol of human education is the Greek goddess Athena, whose temple was the Parthenon that finds its modern twin in Nashville, Tennessee’s Parthenon temple. The symbol of the corrupt church that aligns with the Republican horn in the United States at the Sunday law is represented as Cleopatra, Ashtaroth, Salome and Sodom.

Cele două coarne ale Statelor Unite sunt republicanismul și protestantismul, care au fost prefigurate în Franța prin Egipt și Sodoma. Egiptul este arta guvernării, iar Sodoma este arta bisericească; astfel, republicanismul corespunde Egiptului, iar protestantismul Sodomei. Republicanismul este Egiptul, iar protestantismul este Sodoma și Grecia. Simbolul educației omenești este zeița greacă Atena, al cărei templu era Partenonul, care își găsește geamănul modern în templul Partenon din Nashville, Tennessee. Simbolul bisericii corupte care se aliază cu cornul republican în Statele Unite la legea duminicală este reprezentat ca Cleopatra, Aștarot, Salomeea și Sodoma.

Cleopatra portrays the atheism of Pharoah and the religion of the Greeks. The religion that accompanies the philosophy of atheism is the worship of Greek education. Jesus always illustrates the end with the beginning and the tree in the garden that was forbidden to eat was the tree of the knowledge of good and evil, typifying the religion of Greek philosophy that Sister White calls, “higher education.” It identifies and emphasizes Cleopatra’s Greek religion of wisdom as the corrupted and counterfeit of true education in the great controversy between Christ and Satan.

Cleopatra înfățișează ateismul lui Faraon și religia grecilor. Religia care însoțește filosofia ateismului este închinarea la educația grecească. Isus ilustrează întotdeauna sfârșitul prin început, iar pomul din grădină din care era interzis să se mănânce era pomul cunoștinței binelui și răului, preînchipuind religia filozofiei grecești pe care Sister White o numește „educație superioară”. Aceasta identifică și accentuează religia grecească a înțelepciunii, reprezentată de Cleopatra, ca fiind coruperea și contrafacerea adevăratei educații în marea luptă dintre Hristos și Satana.

Nashville, Tennessee is called the “Athens of the south,” and Cleopatra was the last literal queen of the south. The last queen of the south typified the next and first spiritual king of the south, fulfilled by atheistic France. Atheistic France typifies the United States, where in Nashville, Tennessee, “Athens of the south” the Parthenon temple for the goddess Athena is symbolically represented. The temple is located at 2500 West End in Nashville. The number twenty-five represents the closed door of Matthew twenty-five’s three parables. Cleopatra as both the queen of the “south” and “west” comes to her “end” in Athens of the south.

Nashville, Tennessee, este numit „Atena sudului”, iar Cleopatra a fost ultima împărăteasă literală a sudului. Ultima împărăteasă a sudului a prefigurat următorul și primul împărat spiritual al sudului, împlinit în Franța ateistă. Franța ateistă prefigurează Statele Unite, unde, în Nashville, Tennessee, „Atena sudului”, templul Parthenon al zeiței Athena este reprezentat în mod simbolic. Templul este situat la 2500 West End în Nashville. Numărul douăzeci și cinci reprezintă ușa închisă din cele trei parabole ale lui Matei douăzeci și cinci. Cleopatra, ca împărăteasă atât a „sudului”, cât și a „vestului”, ajunge la „sfârșitul” ei în Atena sudului.

With these considerations of Actium, Cleopatra, Augustus and Antony we return to verse twenty-four through verse thirty of Daniel eleven. Perhaps, the vaguest part of the passage is when they speak lies at one table.

Având în vedere aceste considerații privitoare la Actium, Cleopatra, Augustus și Antoniu, ne întoarcem la versetele douăzeci și patru până la treizeci din Daniel unsprezece. Poate că partea cea mai neclară a pasajului este aceea în care ei spun minciuni la aceeași masă.

> And both these kings’ hearts shall be to do mischief, and they shall speak lies at one table; but it shall not prosper: for yet the end shall be at the time appointed. Daniel 11:27.

> Și inima amânduror acestor împărați va fi să facă rău, și vor rosti minciuni la aceeași masă; dar nu va izbuti, căci încă sfârșitul va fi la vremea hotărâtă. Daniel 11:27.

The time appointed in the verse is 330, the end of the “time” of verse twenty-four. The time appointed represents the Sunday law for the United States and it also represents the close of human probation for the world. Before the Sunday law the two kings, whose hearts were to do mischief will speak lies to one another at one table. Before the Sunday law of verses sixteen and forty-one of Daniel eleven, two kings will speak lies at one table, but their lies do not prosper. Who are the two kings that speak lies to one another? Before we answer that thought, I will remind us of some symbolism we have previously addressed in this series.

Timpul hotărât din verset este 330, sfârșitul „vremii” din versetul douăzeci și patru. Timpul hotărât reprezintă legea duminicală pentru Statele Unite și, de asemenea, reprezintă încheierea timpului de probă al omenirii pentru lume. Înainte de legea duminicală, cei doi împărați, ale căror inimi erau să facă rău, își vor spune minciuni unul altuia la aceeași masă. Înainte de legea duminicală din versetele șaisprezece și patruzeci și unu din Daniel unsprezece, doi împărați vor spune minciuni la aceeași masă, dar minciunile lor nu propășesc. Cine sunt cei doi împărați care își spun minciuni unul altuia? Înainte de a răspunde la acest gând, vă voi aminti câteva simboluri pe care le-am abordat anterior în această serie.

The four Roman rulers represent a variety of prophetic symbols depending on what context they are considered. Though Roman rulers, as a symbol they essentially represent the prophetic history of ancient Judah as they transitioned from the Seleucid domination into the domination of the Romans.

Cei patru conducători romani reprezintă o varietate de simboluri profetice, în funcție de contextul în care sunt considerați. Deși sunt conducători romani, ca simbol ei reprezintă, în esență, istoria profetică a Iudeii antice în perioada de tranziție de sub dominația seleucidă la dominația romană.

Pompey was a general and the next three Roman rulers were all Caesars. Julius in relation to Augustus represented two threefold unions with the two triumvirates, the first unofficial, the second official. All four rulers represent the Sunday law in certain contexts. Pompey conquered the glorious land, Julius, represented by twenty-three stab wounds is the first angel, for he is the first Caesar, and he typifies the third angel, which was Tiberias. Tiberias at the cross, which is the Sunday law is also represented by twenty-three, for twenty-three represents the at-one-ment; and the cross is a most essential part of the work of Christ in combining His Divinity with our humanity. So, Julius and Tiberias are the first and third message, represented by twenty-three.

Pompei a fost un general, iar următorii trei conducători romani au fost toți Cezari. Iulius, în raport cu Augustus, a reprezentat două uniuni întreite prin cele două triumvirate, primul neoficial, al doilea oficial. Toți cei patru conducători reprezintă legea duminicală în anumite contexte. Pompei a cucerit țara cea slăvită; Iulius, reprezentat prin douăzeci și trei de lovituri de pumnal, este primul înger, căci el este primul Cezar, și el prefigurează al treilea înger, care a fost Tiberiu. Tiberiu, la cruce, care este legea duminicală, este de asemenea reprezentat prin douăzeci și trei, căci douăzeci și trei reprezintă ispășirea; iar crucea este o parte de cea mai mare importanță a lucrării lui Hristos în unirea Dumnezeirii Sale cu umanitatea noastră. Astfel, Iulius și Tiberiu sunt primul și al treilea mesaj, reprezentați prin douăzeci și trei.

Julius was not the romantic figure he is often portrayed as in Hollywood lore; he was a ruthless man bent on power. Tiberias was worse than Julius, for his vileness is even addressed in the verse, for the last letter of the Hebrew alphabet is twenty-two and the first letter is one. The alpha is smaller than the omega and Tiberias’ vileness is located in verse twenty-two, which is the last letter of the Hebrew alphabet, and in between the two vile persons represented by Julius and Tiberias was Augustus. Augustus represents the height of the glory of Rome’s power and prestige. As the opposite of the first and third message he is represented by the letter thirteen, which is a symbol of rebellion. Augustus secured his kingdom by subduing the rebellion of Antony and Cleopatra, the most famous rebellion of Rome’s history.

Iulius nu era figura romantică în care este adesea înfățișat în legendele hollywoodiene; era un om nemilos, însetat de putere. Tiberias era mai rău decât Iulius, căci josnicia lui este chiar abordată în verset, fiindcă ultima literă a alfabetului ebraic este douăzeci și doi, iar prima literă este unu. Alfa este mai mică decât omega, iar josnicia lui Tiberias este situată în versetul douăzeci și doi, care este ultima literă a alfabetului ebraic, iar între cele două persoane josnice reprezentate de Iulius și Tiberias se afla Augustus. Augustus reprezintă culmea slavei puterii și prestigiului Romei. Ca opus al primei și celei de-a treia solii, el este reprezentat prin litera treisprezece, care este un simbol al răzvrătirii. Augustus și-a asigurat împărăția prin înăbușirea răzvrătirii lui Antoniu și Cleopatra, cea mai vestită răzvrătire din istoria Romei.

Augustus is the Roman power who conquered the third obstacle and in doing so he represented the Sunday law, and the Roman power who reigns during the forty-two symbolic months of Revelation thirteen’s chapter of rebellion. When placed before the Sunday law Pompey is both 1798 and 1989, making Pompey a symbol of Antiochus Magnus ending the fourth Syrian War from 219 unto 217 BC, in fulfillment of verse ten of chapter eleven. Julius Caesar is then aligned with verses eleven and twelve and the battle of the borderline, the battle of Raphia in 217 BC. There Julius is also Antiochus Magnus, and Augustus Caesar is also Antiochus Magnus in verse fifteen’s battle of Panium. Then in verse sixteen Tiberias is the Sunday law, but he is not Antiochus Magnus, for there he is Pompey, for Jesus always illustrates the end with the beginning. The verse marks the end of the Seleucid Empire typifying the end of the United States as the sixth kingdom of Bible prophecy.

Augustus este puterea romană care a cucerit al treilea obstacol și, făcând aceasta, el a reprezentat legea duminicală, precum și puterea romană care domnește în timpul celor patruzeci și două de luni simbolice ale capitolului treisprezece din Apocalipsa, capitolul răzvrătirii. Atunci când este așezat înaintea legii duminicale, Pompei este deopotrivă 1798 și 1989, făcând din Pompei un simbol al lui Antioh cel Mare care pune capăt celui de-al patrulea război sirian, din 219 până în 217 î.Hr., în împlinirea versetului zece din capitolul unsprezece. Iulius Cezar este apoi aliniat cu versetele unsprezece și doisprezece și cu bătălia hotarului, bătălia de la Rafia din 217 î.Hr. Acolo, Iulius este de asemenea Antioh cel Mare, iar Augustus Cezar este de asemenea Antioh cel Mare în bătălia de la Panium din versetul cincisprezece. Apoi, în versetul șaisprezece, Tiberiu este legea duminicală, însă el nu este Antioh cel Mare, căci acolo el este Pompei, pentru că Isus ilustrează întotdeauna sfârșitul prin început. Versetul marchează sfârșitul Imperiului Seleucid, prefigurând sfârșitul Statelor Unite ca al șaselea regat al profeției biblice.

There are more alignments to be made of the four Roman rulers, and the line represents the hidden history of verse forty. The Maccabean line of verse twenty-three also illustrates the hidden history of verse forty. Then in verses twenty-four, the story of pagan Imperial Rome is represented by a time—three hundred and sixty years. The line of Roman history represented from verse twenty-four through to verse thirty is also an illustration of the hidden history of verse forty. It ends in verse thirty-one when the subject changes from pagan to papal Rome. Pagan Rome is still in the verse, but there it is not represented as the fourth kingdom of Bible prophecy, but as the political power that placed the papacy on the throne in 538. In 538 the papacy passed a Sunday law, so verse thirty-one is aligning with verses sixteen and forty-one. Verse twenty-four introduced the battle of Actium and the history associated with the line.

Mai sunt de făcut și alte corelări ale celor patru conducători romani, iar linia reprezintă istoria ascunsă a versetului patruzeci. Linia macabeică din versetul douăzeci și trei ilustrează, de asemenea, istoria ascunsă a versetului patruzeci. Apoi, în versetul douăzeci și patru, istoria Romei imperiale păgâne este reprezentată printr-o perioadă de timp — trei sute șaizeci de ani. Linia istoriei romane reprezentată de la versetul douăzeci și patru până la versetul treizeci este, de asemenea, o ilustrare a istoriei ascunse a versetului patruzeci. Ea se încheie în versetul treizeci și unu, când subiectul se schimbă de la Roma păgână la Roma papală. Roma păgână este încă prezentă în verset, dar acolo nu este reprezentată ca a patra împărăție a profeției biblice, ci ca puterea politică ce a așezat papalitatea pe tron în 538. În 538, papalitatea a promulgat o lege duminicală, astfel încât versetul treizeci și unu se aliniază cu versetele șaisprezece și patruzeci și unu. Versetul douăzeci și patru a introdus bătălia de la Actium și istoria asociată cu această linie.

Verse twenty-four is identifying when pagan Rome began to rule supremely for three hundred and sixty years, and then in verse thirty-one papal Rome begins to rule supremely for twelve hundred and sixty-years. The beginning and ending of the line bear the signature of Christ, the Alpha and Omega. In the verses we have the history of Marc Antony, Cleopatra and Augustus Caesar. In verse sixteen pagan Rome conquered the Seleucid Empire in 65 BC, and then Judah in 63 BC. The third obstacle of Actium in 31 BC identified the end of the kingdom of Egypt, as typified by the first obstacles of the Seleucid’s in 65 BC. Once again, we find the signature of the First and the Last. 65 BC was the first of three obstacles and it represented the conquering of the king of the north and 31 BC represented the third of three obstacles and it represented the conquering of the king of the south. Judah, as the middle obstacle of the three obstacles, was having a civil war within the walls of Jerusalem when Pompey arrived in 63 BC. The second obstacle is a symbol of rebellion.

Versetul douăzeci și patru identifică momentul în care Roma păgână a început să domnească în mod suprem timp de trei sute șaizeci de ani, iar apoi, în versetul treizeci și unu, Roma papală începe să domnească în mod suprem timp de o mie două sute șaizeci de ani. Începutul și sfârșitul liniei poartă semnătura lui Hristos, Alfa și Omega. În aceste versete avem istoria lui Marc Antoniu, a Cleopatrei și a lui Cezar Augustus. În versetul șaisprezece, Roma păgână a cucerit Imperiul Seleucid în 65 î.Hr., iar apoi Iuda în 63 î.Hr. Al treilea obstacol, Actium, în 31 î.Hr., a identificat sfârșitul împărăției Egiptului, așa cum era prefigurat de primele obstacole ale seleucizilor în 65 î.Hr. Încă o dată, găsim semnătura Celui Dintâi și Celui de pe Urmă. Anul 65 î.Hr. a fost primul dintre cele trei obstacole și a reprezentat cucerirea împăratului de la miazănoapte, iar anul 31 î.Hr. a reprezentat al treilea dintre cele trei obstacole și a reprezentat cucerirea împăratului de la miazăzi. Iuda, ca obstacolul de mijloc dintre cele trei obstacole, se afla într-un război civil în interiorul zidurilor Ierusalimului când a sosit Pompei în 63 î.Hr. Al doilea obstacol este un simbol al răzvrătirii.

In 538, the third obstacle for papal Rome was driven out of the City of Rome. That obstacle was the Goths, and there the fifth kingdom of Bible prophecy began; right where the fourth kingdom ended. And just as the fourth kingdom began at its third obstacle, the kingdom of Egypt was defeated, as had been typified in the first obstacle of the Seleucid kingdom. This identifies that the prophetic testimony found in verses twenty-four through to verse thirty, represent a line that is also to be located in the hidden history of verse forty. For this reason, it is essential to consider the various prophetic relationships that are represented by Marc Antony, Cleopatra, Julius Caesar, Pompey and Augustus Caesar.

În anul 538, al treilea obstacol pentru Roma papală a fost izgonit din Cetatea Romei. Acel obstacol erau goții, și acolo a început a cincea împărăție a profeției biblice; chiar în locul unde se încheiase a patra împărăție. Și, după cum a patra împărăție a început la cel de-al treilea obstacol al ei, împărăția Egiptului a fost înfrântă, așa cum fusese prefigurată în primul obstacol al împărăției seleucide. Aceasta identifică faptul că mărturia profetică găsită în versetele douăzeci și patru până la versetul treizeci reprezintă o linie care trebuie, de asemenea, să fie localizată în istoria ascunsă a versetului patruzeci. Din acest motiv, este esențial să fie luate în considerare diferitele relații profetice reprezentate de Marc Antoniu, Cleopatra, Iulius Cezar, Pompei și Cezar Augustus.

So is the vaguest part of the passage of verse twenty-four unto thirty, when they speak lies at one table?

Așadar, este aceasta partea cea mai neclară a pasajului, de la versetul douăzeci și patru până la treizeci, când ei spun minciuni la aceeași masă?

> And both these kings’ hearts shall be to do mischief, and they shall speak lies at one table; but it shall not prosper: for yet the end shall be at the time appointed. Daniel 11:27.

> Și inima amândurora acestor împărați va fi să facă rău, și vor spune minciuni la aceeași masă; dar nu va izbuti, căci sfârșitul va fi încă la vremea hotărâtă. Daniel 11:27.

Uriah Smith identifies the two kings as Marc Antony and Augustus Caesar.

Uriah Smith îi identifică pe cei doi împărați ca fiind Marc Antoniu și Cezar Augustus.

> “Verse twenty-seven quoted

> „Versetul douăzeci și șapte citat”

> “Antony and Caesar were formerly in alliance. Yet under the garb of friendship they were both aspiring and intriguing for universal dominion. Their protestations of deference to, and friendship for, each other, were the utterances of hypocrites. They spoke lies at one table. Octavia, the wife of Antony and sister of Caesar, declared to the people of Rome at the time Antony divorced her, that she had consented to marry him solely with the hope that it would prove a pledge of union between Caesar and Antony. But that counsel did not prosper. The rupture came; and in the conflict that ensued, Caesar came off entirely victorious.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 276.

> „Antoniu și Cezar au fost mai înainte în alianță. Totuși, sub înfățișarea prieteniei, amândoi aspirau și unelteau pentru stăpânirea universală. Declarațiile lor de deferență unul față de celălalt și de prietenie reciprocă erau rostirile unor fățarnici. Ei spuneau minciuni la aceeași masă. Octavia, soția lui Antoniu și sora lui Cezar, a declarat poporului Romei, în vremea când Antoniu a divorțat de ea, că a consimțit să se căsătorească cu el numai în speranța că aceasta se va dovedi o garanție a unirii dintre Cezar și Antoniu. Dar sfatul acela nu a propășit. Ruptura a venit; iar în conflictul care a urmat, Cezar a ieșit pe deplin biruitor.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 276.

When Octavia identified that her marriage to Antony was as a pledge of union, it identified the marital alliance which had been typified earlier in chapter eleven with the Hellenistic-era marriage of Berenice to the Seleucid king Antiochus II Theos around 252 BC. Berenice was the daughter of Ptolemy II Philadelphus. Octavia and Berenice represent diplomatic marriages or prophetically, treaties. Verses five through ten identify the history of the diplomatic marriage between the southern and northern kingdoms, and when Marc Antony and Octavian, later known as Augustus Caesar, arranged the marriage, they also divided the kingdom into east and west.

Când Octavia a identificat căsătoria ei cu Antoniu ca fiind o garanție a unirii, aceasta a identificat alianța maritală care fusese prefigurată mai devreme, în capitolul unsprezece, prin căsătoria din epoca elenistică a Berenicei cu regele seleucid Antioh al II-lea Theos, în jurul anului 252 î.Hr. Berenice era fiica lui Ptolemeu al II-lea Philadelphus. Octavia și Berenice reprezintă căsătorii diplomatice sau, în sens profetic, tratate. Versetele cinci până la zece identifică istoria căsătoriei diplomatice dintre regatele de la miazăzi și de la miazănoapte, iar când Marc Antoniu și Octavian, cunoscut mai târziu ca Augustus Cezar, au aranjat căsătoria, au împărțit de asemenea împărăția în răsărit și apus.

The Pact of Brundisium (40 BC) was a negotiated settlement between Marc Antony and Octavian (later Augustus) to resolve tensions in the Second Triumvirate after near-civil war. It involved dividing Roman territories (Antony east, Octavian west) and was sealed by Antony’s marriage to Octavia (Octavian’s sister). In 39 BC the original five-year Triumvirate term expired, Antony sailed to Italy with 300+ ships that were initially denied to land at Brundisium, so they ultimately docked at Tarentum. Octavian met him there after prolonged mediations produced by an unwillingness of Antony’s army to fight with Octavian’s army and vise versa. Octavia played a key mediating role, persuading Antony to support Octavian against Sextus Pompey. They renewed the Triumvirate for another five years (to 32 BC), with Antony providing Octavian 120 ships in exchange for promised troops (which Octavian later withheld).

Pactul de la Brundisium (40 î.Hr.) a fost o înțelegere negociată între Marc Antoniu și Octavian (mai târziu Augustus) pentru a rezolva tensiunile din cadrul celui de-al Doilea Triumvirat după un război civil iminent. El a implicat împărțirea teritoriilor romane (Antoniu în est, Octavian în vest) și a fost pecetluit prin căsătoria lui Antoniu cu Octavia (sora lui Octavian). În 39 î.Hr., termenul inițial de cinci ani al Triumviratului a expirat, iar Antoniu a navigat spre Italia cu peste 300 de corăbii, cărora li s-a refuzat inițial debarcarea la Brundisium, astfel încât au acostat în cele din urmă la Tarentum. Octavian s-a întâlnit cu el acolo după medieri îndelungate, determinate de lipsa de voință a armatei lui Antoniu de a lupta împotriva armatei lui Octavian și invers. Octavia a jucat un rol-cheie de mediator, convingându-l pe Antoniu să-l sprijine pe Octavian împotriva lui Sextus Pompeius. Ei au reînnoit Triumviratul pentru încă cinci ani (până în 32 î.Hr.), Antoniu oferindu-i lui Octavian 120 de corăbii în schimbul trupelor promise (pe care Octavian le-a reținut ulterior).

In 32 BC there was an open break between the two antagonists. Relations had deteriorated through propaganda, Antony’s eastern focus (with Cleopatra), and Octavian’s consolidation in the west. Octavian rejected later conference proposals from Antony before Actium.

În anul 32 î.Hr. s-a produs o ruptură deschisă între cei doi antagoniști. Relațiile se deterioraseră din cauza propagandei, a orientării lui Antoniu spre răsărit (împreună cu Cleopatra) și a consolidării lui Octavian în apus. Octavian a respins propunerile ulterioare de conferință venite din partea lui Antoniu înainte de Actium.

In the diplomatic marriage with the king of the north (Antiochus) and the king of the south (Ptolemy), it was the southern king that supplied the bride, with the diplomatic marriage of Antony (the east) and Octavian (the west); the bride was supplied by the west. Both diplomatic marriages failed and the supplier of the daughter or sister was ultimately victorious over the power who broke the treaty.

În căsătoria diplomatică dintre împăratul de la miazănoapte (Antioh) și împăratul de la miazăzi (Ptolemeu), împăratul de miazăzi a fost cel care a dat mireasa; în căsătoria diplomatică dintre Antoniu (răsăritul) și Octavian (apusul), mireasa a fost dată de apus. Ambele căsătorii diplomatice au eșuat, iar cel care a dat fiica sau sora a ieșit, în cele din urmă, biruitor asupra puterii care a rupt tratatul.

## The Testimony of Three

Mărturia celor Trei

At the end of the Seleucid Empire there was a third treaty where lies were spoke at one table. This occurred in the context of the Fifth Syrian War (202–195 BC), when Antiochus III Magnus exploited the weakness of the Ptolemaic Kingdom after Ptolemy IV Philopator’s death in 204 BC. Ptolemy V Epiphanes (Ptolemy V) ascended the throne as a child (around age 5–6), leaving Egypt under regents and vulnerable to internal chaos, native revolts, and external threats.

La sfârșitul Imperiului Seleucid a existat un al treilea tratat în care minciuni au fost rostite la aceeași masă. Aceasta a avut loc în contextul celui de-al Cincilea Război Sirian (202–195 î.Hr.), când Antioh III Magnus a exploatat slăbiciunea Regatului Ptolemeic după moartea lui Ptolemeu IV Philopator în 204 î.Hr. Ptolemeu V Epiphanes (Ptolemeu V) a urcat pe tron fiind încă un copil (în jurul vârstei de 5–6 ani), lăsând Egiptul sub regenți și vulnerabil la haos intern, revolte autohtone și amenințări externe.

Antiochus Magnus had already invaded and seized much of the Ptolemaic territories in Coele-Syria, Palestine, and Asia Minor after victories like the Battle of Panium (200 BC). Rather than fully conquering Egypt (which risked Roman intervention, as Rome was pressuring him to stay out of certain areas), he pursued a diplomatic marriage alliance as a “protector” figure. In 197/195 BC, as part of the peace treaty ending the war, Antiochus Magnus betrothed and then married his young daughter Cleopatra I Syra (also called Cleopatra Syra) to the child Ptolemy V (the marriage took place in 193 BC at Raphia; Ptolemy was 16, Cleopatra 10).

Antiohus Magnus invadase deja și pusese stăpânire pe o mare parte din teritoriile ptolemeice din Coele-Siria, Palestina și Asia Mică, după victorii precum Bătălia de la Panium (200 î.Hr.). În loc să cucerească pe deplin Egiptul (ceea ce ar fi riscat intervenția romană, întrucât Roma făcea presiuni asupra lui să stea departe de anumite zone), el a urmărit o alianță matrimonială diplomatică, în calitate de figură de „protector”. În 197/195 î.Hr., ca parte a tratatului de pace care punea capăt războiului, Antiohus Magnus și-a logodit, iar apoi și-a dat în căsătorie, tânăra fiică, Cleopatra I Syra (numită și Cleopatra Syra), copilului Ptolemeu V (căsătoria a avut loc în 193 î.Hr. la Rafia; Ptolemeu avea 16 ani, Cleopatra 10).

This was framed as a generous gesture: Antiochus positioned himself as an ally and “protector” of the young king, securing peace while retaining gains in Asia. The marriage gave him indirect influence over Egypt through his daughter (he hoped she would remain loyal to her Seleucid roots and act as a pro-Syrian voice in the Ptolemaic court). The ploy backfired for Cleopatra sided with her husband and Egypt, not her father, undermining Antiochus’s long-term control. This mirrors the Pact of Brundisium (40 BC) and related to Roman events in several ways.

Aceasta a fost prezentată ca un gest generos: Antioh s-a poziționat ca un aliat și „protector” al tânărului rege, asigurând pacea în timp ce își păstra câștigurile din Asia. Căsătoria i-a oferit influență indirectă asupra Egiptului prin fiica sa (el spera că aceasta va rămâne loială rădăcinilor ei seleucide și va acționa ca o voce pro-siriană la curtea ptolemaică). Viclenia s-a întors împotriva lui, căci Cleopatra a luat partea soțului ei și a Egiptului, nu a tatălui ei, subminând controlul pe termen lung al lui Antioh. Aceasta oglindește Pactul de la Brundisium (40 î.Hr.) și se leagă de evenimentele romane în mai multe feluri.

Just as Antony married Octavia (sister of Octavian) to bind rival powers after near-war, Antiochus used his daughter’s marriage to Ptolemy V to formalize a temporary peace and territorial division (Seleucids kept conquests in the north, Ptolemy retained Egypt the south).

Așa cum Antony s-a căsătorit cu Octavia (sora lui Octavian) pentru a lega puterile rivale după un război aproape izbucnit, Antiohus a folosit căsătoria fiicei sale cu Ptolemeu al V-lea pentru a oficializa o pace temporară și o împărțire teritorială (Seleucizii au păstrat cuceririle din nord, iar Ptolemeu a păstrat Egiptul, în sud).

Antiochus acted as a de facto guardian over the child-king Ptolemy V (via family ties), similar to how Octavian (and the Triumvirate) positioned themselves amid power vacuums or rivalries. In both cases, the “stronger” figure (Antiochus/Octavian) sought leverage over a vulnerable counterpart through kinship. Both arrangements brought short-term stability but ‘did not prosper’ long-term due to underlying distrust—Cleopatra favored Egypt (undermining Antiochus), while Antony’s eastern focus (Cleopatra VII) led to the breakdown with Octavian.

Antioh a acționat ca un tutore de facto asupra copilului-rege Ptolemeu V (prin legături de familie), asemănător felului în care Octavian (și Triumviratul) s-au poziționat în mijlocul vidurilor de putere sau al rivalităților. În ambele cazuri, figura „mai puternică” (Antioh/Octavian) a căutat să obțină influență asupra unei părți vulnerabile prin rudenie. Ambele aranjamente au adus o stabilitate pe termen scurt, dar „nu au prosperat” pe termen lung din cauza neîncrederii subiacente — Cleopatra a favorizat Egiptul (subminându-l pe Antioh), în timp ce orientarea răsăriteană a lui Antoniu (Cleopatra VII) a dus la ruptura cu Octavian.

Ptolemy V’s minority under regents parallels the instability after Julius Caesar’s death (leading to the Triumvirate’s formation and power struggles). The marriage of Berenice to Antiochus marked the beginning of the Seleucid Empire’s history in Daniel eleven, and the marriage of Antiochus Magnus daughter to the Egyptian child king, marked the ending of the Seleucid Empire. The ending of the marriage of Marc Antony to Octavia marked the ending of the Ptolemaic kingdom. The ending of Judah as God’s covenant people took place at the cross, and that Judean kingdom began with the Maccabees and the league they made with Rome. All of these prophetic lines are represented within the narrative of Daniel chapter eleven, and they all align with the hidden history of verse forty. Beginning in verse five we have the treaty of Berenice, that leads to Antiochus the Great and the treaty of his daughter Cleopatra Syra, that takes place in the history of the Maccabees of verse twenty-three. The Maccabees become part of the line based upon their rebellion against Antiochus Epiphanes, one of the last of the Seleucid Dynasty.

Minoratul lui Ptolemeu al V-lea sub regenți este paralel cu instabilitatea de după moartea lui Iulius Cezar (care a dus la formarea Triumviratului și la lupte pentru putere). Căsătoria lui Berenice cu Antiohus a marcat începutul istoriei Imperiului Seleucid în Daniel unsprezece, iar căsătoria fiicei lui Antiohus Magnus cu regele-copil al Egiptului a marcat sfârșitul Imperiului Seleucid. Încheierea căsătoriei lui Marc Antoniu cu Octavia a marcat sfârșitul regatului ptolemeic. Sfârșitul lui Iuda ca popor al legământului lui Dumnezeu a avut loc la cruce, iar acel regat iudeu a început cu Macabeii și cu alianța pe care au încheiat-o cu Roma. Toate aceste linii profetice sunt reprezentate în narațiunea din Daniel capitolul unsprezece și toate se aliniază cu istoria ascunsă a versetului patruzeci. Începând cu versetul cinci, avem tratatul privitor la Berenice, care duce la Antiohus cel Mare și la tratatul privitor la fiica sa, Cleopatra Syra, care are loc în istoria Macabeilor din versetul douăzeci și trei. Macabeii devin parte a acestei linii pe temeiul răscoalei lor împotriva lui Antiohus Epifanes, unul dintre cei din urmă ai dinastiei seleucide.

Antiochus Epiphanes is the Antiochus who was in Egypt in 168 BC near Alexandria during the Sixth Syrian War. Antiochus Epiphanes had invaded Egypt and was on the verge of capturing Alexandria. The Ptolemaic rulers appealed to Rome for help. Rome sent Popillius Laenas (with just a small entourage—no army) to deliver an ultimatum from the Senate; Antiochus must immediately withdraw from Egypt and Cyprus, or face war with Rome. When Antiochus received the letter and asked for time to consult his advisors, Popillius—described as stern and imperious—took his walking stick and drew a circle in the sand around the king’s feet. He then declared, “Before you step out of that circle, give me a reply to lay before the Senate.”

Antiohus Epifanes este acel Antiohus care se afla în Egipt în anul 168 î.Hr., în apropiere de Alexandria, în timpul celui de-al Șaselea Război Sirian. Antiohus Epifanes invadase Egiptul și era pe punctul de a cuceri Alexandria. Conducătorii ptolemeici au apelat la Roma pentru ajutor. Roma l-a trimis pe Popilius Laenas (însoțit doar de un mic alai — fără armată) pentru a transmite un ultimatum din partea Senatului; Antiohus trebuia să se retragă imediat din Egipt și din Cipru, altfel avea să se confrunte cu război din partea Romei. Când Antiohus a primit scrisoarea și a cerut timp pentru a se consulta cu sfetnicii săi, Popilius — descris ca sever și autoritar — și-a luat bastonul de drum și a trasat un cerc în nisip în jurul picioarelor regelui. Apoi a declarat: „Înainte de a păși afară din acel cerc, dă-mi un răspuns pe care să-l aduc înaintea Senatului.”

The implication was clear; Antiochus could not leave the circle without committing to Rome’s demands—crossing it without agreement would mean war. Stunned and humiliated, Antiochus hesitated briefly but then agreed to comply, withdrew his forces from Egypt, and returned to Syria. This bold act of diplomacy (backed by Rome’s growing reputation for power) forced the retreat without a battle, showcasing Rome’s emerging dominance in the eastern Mediterranean. It’s widely cited as an origin for the phrase “drawing a line in the sand” (though it was literally a circle).

Implicația era limpede: Antioh nu putea părăsi cercul fără să se angajeze să îndeplinească cererile Romei — trecerea dincolo de el fără un acord ar fi însemnat război. Uluit și umilit, Antioh a șovăit pentru scurt timp, dar apoi a consimțit să se conformeze, și-a retras forțele din Egipt și s-a întors în Siria. Acest act îndrăzneț de diplomație (susținut de reputația tot mai mare a Romei pentru putere) a impus retragerea fără luptă, evidențiind dominația emergentă a Romei în estul Mediteranei. El este citat pe scară largă drept una dintre originile expresiei „a trasa o linie în nisip” (deși era, literalmente, un cerc).

Antiochus Epiphanes also became the Protestant understanding of the power that exalts himself, falls and establishes the vision in verse fourteen of Daniel eleven.

Antiohus Epifanes a devenit, de asemenea, în înțelegerea protestantă, puterea care se înalță pe sine, cade și întemeiază vedenia din versetul paisprezece al capitolului unsprezece din Daniel.

> And in those times there shall many stand up against the king of the south: also the robbers of thy people shall exalt themselves to establish the vision; but they shall fall. Daniel 11:14.

> Și, în acele vremuri, mulți se vor ridica împotriva împăratului de la miazăzi; de asemenea, tâlharii poporului tău se vor înălța ca să împlinească vedenia, dar vor cădea. Daniel 11:14.

Antiochus IV Epiphanes reigned 175–164 BC, and was the eighth of thirteen Seleucid kings. He sought to impose Hellenistic culture and unify his empire under Greek religious practices. He plundered the Temple in 169 BC, banned Jewish practices (circumcision, Sabbath observance, Torah study), and forced sacrifices to pagan gods. In December 167 BC he erected a pagan altar (to Zeus) on top of the Jewish altar of burnt offerings in the Temple and sacrificed a pig, along with other profane acts. The desecration was the final straw for observant Jews, who saw it as the ultimate violation of the Temple’s sanctity and God’s law. It sparked immediate resistance when Mattathias (a priest from Modein) refused a Seleucid officer’s order to sacrifice to pagan gods and killed an apostate Jew and the officer, then fled to the hills with his sons (the future Maccabees). This ignited guerrilla warfare and revolt from 167–160 BC which aimed to restore Jewish worship, leading to the rededication of the Temple (Hanukkah) in 164 BC under Judas Maccabeus.

Antioh IV Epifanul a domnit între 175 și 164 î.Hr. și a fost al optulea dintre cei treisprezece regi seleucizi. El a căutat să impună cultura elenistică și să-și unifice imperiul sub practicile religioase grecești. A jefuit Templul în 169 î.Hr., a interzis practicile iudaice (circumcizia, păzirea Sabatului, studiul Torei) și a impus aducerea de jertfe zeilor păgâni. În decembrie 167 î.Hr. a ridicat un altar păgân (pentru Zeus) deasupra altarului iudaic al arderilor-de-tot din Templu și a jertfit un porc, împreună cu alte acte profanatoare. Pângărirea a fost picătura care a umplut paharul pentru iudeii credincioși, care au văzut în ea încălcarea supremă a sfințeniei Templului și a Legii lui Dumnezeu. Ea a stârnit o rezistență imediată atunci când Matatia (un preot din Modein) a refuzat ordinul unui ofițer seleucid de a aduce jertfă zeilor păgâni și a ucis un iudeu apostat și pe ofițer, apoi a fugit în munți împreună cu fiii săi (viitorii Macabei). Aceasta a declanșat războiul de gherilă și revolta din perioada 167–160 î.Hr., care urmăreau restaurarea închinării iudaice, ducând la rededicarea Templului (Hanuka) în 164 î.Hr., sub Iuda Macabeul.

At the beginning and ending of the Seleucid Empire there was a significant treaty represented by a diplomatic marriage that possessed the element of division of either east and west, or north and south. As the Seleucid Empire waned Antiochus Epiphanes becomes the symbol of the rising Roman power, and the focus of the Maccabean’s indignation. Later in history he becomes the counterfeit of the prophetic symbol that establishes the vision. The power in verse twenty-two of chapter eleven is broken when the prince of the covenant was broken.

La începutul și la sfârșitul Imperiului Seleucid a existat un tratat semnificativ, reprezentat printr-o căsătorie diplomatică, care conținea elementul diviziunii fie între est și vest, fie între nord și sud. Pe măsură ce Imperiul Seleucid se stingea, Antioh Epifanes devine simbolul puterii romane în ascensiune și centrul indignării Macabeilor. Mai târziu, în istorie, el devine contrafacerea simbolului profetic care stabilește vedenia. Puterea din versetul douăzeci și doi al capitolului unsprezece este frântă atunci când Prințul legământului a fost frânt.

> And with the arms of a flood shall they be overflown from before him, and shall be broken; yea, also the prince of the covenant. Daniel 11:22.

> Și brațele potopului vor fi măturate dinaintea lui și vor fi zdrobite; da, chiar și prințul legământului. Daniel 11:22.

Antiochus Epiphanes’ reign ended in 164 BC, almost two hundred years before Christ, “the prince of the covenant” was “broken” at the cross. What we wish to note here is that the Seleucid Empire began and ended with a diplomatic treaty marriage where the deceit between the two parties is a matter of the historical record. During the reign of Antiochus Epiphanes, the Maccabean revolt began, which typified the American Revolution. In the history of the Maccabees their struggle to throw off the Seleucid power included a significant treaty with Rome. The verse that identifies the treaty directly identifies Rome as working deceitfully, or telling lies at the treaty table.

Domnia lui Antioh Epifanes s-a încheiat în anul 164 î.Hr., cu aproape două sute de ani înainte ca Hristos, „căpetenia legământului”, să fie „zdrobit” la cruce. Ceea ce dorim să observăm aici este că Imperiul Seleucid a început și s-a încheiat printr-o căsătorie diplomatică de tratat, în care înșelăciunea dintre cele două părți este consemnată de însăși mărturia istorică. În timpul domniei lui Antioh Epifanes a început revolta macabeilor, care a prefigurat Revoluția Americană. În istoria Macabeilor, lupta lor de a scutura puterea seleucidă a inclus un tratat important cu Roma. Versetul care identifică în mod direct tratatul o identifică în mod direct și pe Roma ca lucrând cu înșelăciune, sau rostind minciuni la masa tratativelor.

> And after the league made with him he shall work deceitfully: for he shall come up, and shall become strong with a small people. Daniel 11:23.

> Și, după legământul făcut cu el, va lucra cu înșelăciune; căci se va ridica și va ajunge puternic cu un popor puțin numeros. Daniel 11:23.

Every prophetic line that precedes the time of the end in verse forty contains a broken treaty. Uriah Smith commenting on verse thirty’s “them that forsake the holy covenant” records the following:

Fiecare linie profetică ce precedă vremea sfârșitului din versetul patruzeci conține un tratat încălcat. Uriah Smith, comentând expresia din versetul treizeci „cei ce părăsesc legământul cel sfânt”, consemnează următoarele:

> “‘Indignation against the covenant;’ that is, the Holy Scriptures, the book of the covenant. A revolution of this nature was accomplished in Rome. The Heruli, Goths, and Vandals, who conquered Rome, embraced the Arian faith, and became enemies of the Catholic Church. It was especially for the purpose of exterminating this heresy that Justinian decreed the pope to be the head of the church and the corrector of heretics. The Bible soon came to be regarded as a dangerous book that should not be read by the common people, but all questions in dispute were to be submitted to the pope. Thus was indignity heaped upon God’s word. And the emperors of Rome, the eastern division of which still continued, had intelligence, or connived with the Church of Rome, which had forsaken the covenant, and constituted the great apostasy, for the purpose of putting down ‘heresy.’ The man of sin was raised to his presumptuous throne by the defeat of the Arian Goths, who then held possession of Rome, in A.D.538.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 281.

> „«Mânie împotriva legământului»; adică împotriva Sfintelor Scripturi, cartea legământului. O revoluție de această natură s-a împlinit la Roma. Herulii, goții și vandalii, care au cucerit Roma, au îmbrățișat credința ariană și au devenit vrăjmași ai Bisericii Catolice. Mai cu seamă în scopul exterminării acestei erezii a decretat Iustinian ca papa să fie capul bisericii și îndreptătorul ereticilor. Biblia a ajuns curând să fie privită ca o carte primejdioasă, care nu trebuia citită de oamenii de rând, ci toate chestiunile aflate în dispută urmau să fie supuse papei. Astfel a fost aruncată ocară asupra Cuvântului lui Dumnezeu. Iar împărații Romei, a cărei diviziune de răsărit continua încă să existe, au avut înțelegere sau s-au făcut părtași cu Biserica Romei, care părăsise legământul și alcătuia marea apostazie, în scopul înăbușirii «ereziei». Omul fărădelegii a fost ridicat pe tronul său semeț prin înfrângerea goților arieni, care stăpâneau atunci Roma, în anul 538 d.Hr.” Uriah Smith, Daniel și Apocalipsa, 281.

Verse five of Daniel eleven identifies the line of history where the king of the south provides a diplomatic bride as a symbol of a treaty that was thereafter broken by the king of the north. The retaliation of the king of the south typified the retaliation of Napoleon’s spiritual king of the south against the papal king of the north in 1798. The broken treaty of verses five through nine typified Napoleon’s broken treaty of Tolentino, which typified Putin’s claim of a broken treaty by NATO. The retaliation of Napoleon typified the retaliation of Putin against the Ukraine in 2014. Verse ten’s retaliation of Antiochus Magnus ending the fourth Syrian War aligns with Napoleon in 1798 and also Putin in 2014. Following verse fifteen’s battle of Panium n 200 BC, Antiochus arranged a diplomatic marriage with the hidden intent of taking Egypt under his command without employing military boots on the ground. Antiochus Magnus throne was passed to his son, who was assassinated which brought Antiochus Magnus’s youngest son, Antiochus Epiphanes to the throne. His actions in implementing Greek customs and religion brought about the Maccabean revolt, that led to the deceitful treaty with Rome in verse twenty-three. Verse twenty-four introduces pagan Rome and identifies Antony and Augustus’s table of lies. In verse thirty pagan Rome enters into dialogue with the papal church, who are noted as them that had broken the holy covenant.

Versetul cinci din Daniel unsprezece identifică linia istoriei în care împăratul de la miazăzi oferă o mireasă diplomatică drept simbol al unui tratat care a fost ulterior încălcat de împăratul de la miazănoapte. Riposta împăratului de la miazăzi a prefigurat riposta împăratului spiritual al miazăziului al lui Napoleon împotriva împăratului papal al miazănoaptei în 1798. Tratatul încălcat din versetele cinci până la nouă a prefigurat tratatul de la Tolentino, încălcat de Napoleon, care a prefigurat afirmația lui Putin privind un tratat încălcat de NATO. Riposta lui Napoleon a prefigurat riposta lui Putin împotriva Ucrainei în 2014. Riposta din versetul zece a lui Antiohus Magnus, care a pus capăt celui de-al patrulea război sirian, se aliniază cu Napoleon în 1798 și, de asemenea, cu Putin în 2014. După bătălia de la Panium din 200 î.Hr., din versetul cincisprezece, Antiohus a aranjat o căsătorie diplomatică, cu intenția ascunsă de a aduce Egiptul sub comanda sa fără a folosi trupe militare desfășurate pe teren. Tronul lui Antiohus Magnus a trecut la fiul său, care a fost asasinat, fapt ce l-a adus pe tron pe cel mai tânăr fiu al lui Antiohus Magnus, Antiohus Epifanes. Acțiunile lui în aplicarea obiceiurilor și religiei grecești au provocat revolta macabeilor, care a dus la tratatul înșelător cu Roma din versetul douăzeci și trei. Versetul douăzeci și patru introduce Roma păgână și identifică masa minciunilor a lui Antoniu și Augustus. În versetul treizeci, Roma păgână intră în dialog cu biserica papală, care sunt desemnați drept cei ce încălcaseră legământul cel sfânt.

Verses twenty-four to thirty is the testimony of pagan Rome and verses thirty-one to forty provide the testimony of papal Rome. Every line of Daniel eleven verse one on through verse forty represents a line of prophecy that is applied in the hidden history of verse forty. The line of the Seleucid kingdom, the line of the Ptolemaic kingdom, the line of the Judean kingdom of the Maccabees, the line of pagan Rome and the line of papal Rome all illustrate the history of 1989 unto the Sunday law. Each of those lines identify a broken treaty as a major element of the history.

Versetele douăzeci și patru până la treizeci constituie mărturia Romei păgâne, iar versetele treizeci și unu până la patruzeci oferă mărturia Romei papale. Fiecare linie din Daniel 11, versetul 1, până la versetul 40 reprezintă o linie profetică care este aplicată în istoria ascunsă a versetului 40. Linia împărăției seleucide, linia împărăției ptolemeice, linia împărăției iudaice a Macabeilor, linia Romei păgâne și linia Romei papale ilustrează toate istoria din 1989 până la legea duminicală. Fiecare dintre aceste linii identifică un tratat încălcat drept un element major al istoriei.

It is Rome that establishes the vision of Daniel eleven, and both pagan and papal Rome’s prophetic treaties of deceit are marked as progressive and as occurring before Rome ruled supremely for their respective and distinct prophetic periods. Both powers marked the beginning of the prophetic period of supremacy as beginning when their third obstacle was overcome. Before the soon coming Sunday law in the United States there will be a treaty of deceit between two powers. Four times the two powers have been the kings of the south and the north, once between the glorious land of Judah and Rome, once between two parts of the Roman triumvirate and once between pagan and papal Rome. In both deceitful treaties concerning Rome it amounted to a treaty between one half of the Roman empire, whether Antony of the east, Augustus of the west, or pagan Rome of the east and papal Rome of the west. Four treaties of deceit between the kings of the north and south, two between the kings of the east and west and one between the soon-to-be king of the north and the glorious land.

Roma este cea care stabilește viziunea din Daniel unsprezece, iar tratatele profetice înșelătoare atât ale Romei păgâne, cât și ale Romei papale sunt marcate ca fiind progresive și ca având loc înainte ca Roma să domnească în mod suprem pe parcursul perioadelor lor profetice corespunzătoare și distincte. Ambele puteri au marcat începutul perioadei profetice de supremație ca începând atunci când al treilea lor obstacol a fost învins. Înainte de legea duminicală care va veni curând în Statele Unite va exista un tratat de înșelăciune între două puteri. De patru ori cele două puteri au fost împărații de la miazăzi și de la miazănoapte: o dată între țara cea minunată a lui Iuda și Roma, o dată între două părți ale triumviratului roman și o dată între Roma păgână și Roma papală. În ambele tratate înșelătoare privitoare la Roma, aceasta a însemnat un tratat între o jumătate a imperiului roman, fie Antoniu al răsăritului, Augustus al apusului, fie Roma păgână a răsăritului și Roma papală a apusului. Patru tratate de înșelăciune între împărații de la miazănoapte și de la miazăzi, două între împărații răsăritului și ai apusului și unul între viitorul împărat de la miazănoapte și țara cea minunată.

This concludes our initial presentation of the book of Daniel. The Panium series represents the conclusion of the series on the book of Daniel, which is the introduction to the hidden history of verse forty which we will continue to consider in the next article.

Aceasta încheie prezentarea noastră inițială a cărții lui Daniel. Seria Panium reprezintă concluzia seriei consacrate cărții lui Daniel, care constituie introducerea în istoria ascunsă a versetului patruzeci, pe care vom continua să o examinăm în articolul următor.

Back to Articles