Article

# Panium - Number Three

Panium - Numărul Trei

The Vision and the Appointed Time: A Prophetic Parallel

Vedenia și vremea hotărâtă: o paralelă profetică

Author

Jeff Pippenger

Published

February 28, 2025

Formats

PDF
Word

The parable of the ten virgins is repeated to the very letter in the history of the one hundred and forty-four thousand. Habakkuk chapter two sets forth the heart of the parable when it identifies the vision which speaks at the end.

Pilda celor zece fecioare se repetă întocmai, literă cu literă, în istoria celor o sută patruzeci și patru de mii. Habacuc, capitolul al doilea, expune miezul pildei atunci când identifică vedenia care vorbește la sfârșit.

> I will stand upon my watch, and set me upon the tower, and will watch to see what he will say unto me, and what I shall answer when I am reproved. And the Lord answered me, and said, Write the vision, and make it plain upon tables, that he may run that readeth it. For the vision is yet for an appointed time, but at the end it shall speak, and not lie: though it tarry, wait for it; because it will surely come, it will not tarry. Behold, his soul which is lifted up is not upright in him: but the just shall live by his faith. Habakkuk 2:1–4.

> Voi sta la straja mea, mă voi așeza pe turn și voi veghea să văd ce îmi va spune și ce voi răspunde când voi fi mustrat. Și Domnul mi-a răspuns și a zis: Scrie vedenia și fă-o deslușită pe tăblițe, ca să alerge cel ce o va citi. Căci vedenia este încă pentru un timp hotărât; dar la sfârșit va vorbi și nu va minți: chiar dacă zăbovește, așteapt-o; pentru că negreșit va veni, nu va întârzia. Iată, sufletul lui, care se îngâmfă, nu este drept în el; dar cel drept va trăi prin credința lui. Habacuc 2:1-4.

Verse twenty-seven of Daniel eleven also identifies the “appointed time.”

Versetul douăzeci și șapte al capitolului unsprezece din Daniel identifică, de asemenea, „vremea hotărâtă”.

> And both these kings’ hearts shall be to do mischief, and they shall speak lies at one table; but it shall not prosper: for yet the end shall be at the time appointed. Daniel 11:27.

> Și inimile acestor doi împărați vor fi înclinate să facă rău și vor rosti minciuni la aceeași masă; dar nu va izbuti, căci încă sfârșitul va fi la vremea hotărâtă. Daniel 11:27.

The “vision” which is established by Rome is for “an appointed time” and the two kings whose heart is to do mischief and speak lies at one table identify a prophetic waymark which arrives before the vision “speaks.” Before the time appointed two kings speak “lies” and when the vision speaks at the time appointed, it does not lie. The time appointed is the Sunday law in the USA, and the meeting at the table marks the beginning of a prophetic period. The “vision” is fulfilled in history at the Sunday law, but it is established in advance of the Sunday law. This is evident for the faithful are told to wait for the vision, and they are told to publish the vision. They could not publish it in advance of the vision’s fulfillment if the vision was not yet established.

„Viziunea” care este stabilită de Roma este pentru „o vreme hotărâtă”, iar cei doi împărați a căror inimă este să lucreze cu vicleșug și care rostesc minciuni la aceeași masă identifică o bornă profetică ce survine înainte ca viziunea să „vorbească”. Înainte de vremea hotărâtă, doi împărați rostesc „minciuni”, iar când viziunea „vorbește” la vremea hotărâtă, ea nu minte. Vremea hotărâtă este legea duminicală în Statele Unite ale Americii, iar întâlnirea la masă marchează începutul unei perioade profetice. „Viziunea” se împlinește în istorie la legea duminicală, dar este stabilită dinaintea legii duminicale. Acest lucru este evident, căci celor credincioși li se spune să aștepte viziunea și li se spune să o publice. Ei nu ar fi putut s-o publice înainte de împlinirea viziunii dacă viziunea nu ar fi fost deja stabilită.

Jeremiah represents those who “wait” for the vision:

Ieremia îi reprezintă pe cei ce „așteaptă” vedenia:

> O Lord, thou knowest: remember me, and visit me, and revenge me of my persecutors; take me not away in thy longsuffering: know that for thy sake I have suffered rebuke. Thy words were found, and I did eat them; and thy word was unto me the joy and rejoicing of mine heart: for I am called by thy name, O Lord God of hosts. I sat not in the assembly of the mockers, nor rejoiced; I sat alone because of thy hand: for thou hast filled me with indignation. Why is my pain perpetual, and my wound incurable, which refuseth to be healed? wilt thou be altogether unto me as a liar, and as waters that fail? Therefore thus saith the Lord, If thou return, then will I bring thee again, and thou shalt stand before me: and if thou take forth the precious from the vile, thou shalt be as my mouth: let them return unto thee; but return not thou unto them. And I will make thee unto this people a fenced brasen wall: and they shall fight against thee, but they shall not prevail against thee: for I am with thee to save thee and to deliver thee, saith the Lord. And I will deliver thee out of the hand of the wicked, and I will redeem thee out of the hand of the terrible. Jeremiah 15:15–21.

> O Doamne, Tu știi: adu-Ți aminte de mine și cercetează-mă și răzbună-mă pe prigonitorii mei; nu mă nimici în îndelunga Ta răbdare; să știi că pentru Tine am purtat ocara. Cuvintele Tale le-am găsit și le-am mâncat; și Cuvântul Tău a fost pentru mine bucuria și veselia inimii mele, căci Numele Tău este chemat peste mine, Doamne, Dumnezeul oștirilor. N-am șezut în adunarea batjocoritorilor, nici nu m-am veselit; am șezut singur, din pricina mâinii Tale, căci m-ai umplut de indignare. Pentru ce este durerea mea necurmată și rana mea nevindecabilă, care nu vrea să se vindece? Te vei arăta Tu față de mine cu totul ca un înșelător, și ca niște ape care seacă? De aceea, așa zice Domnul: Dacă te vei întoarce, te voi aduce iarăși și vei sta înaintea Mea; și dacă vei scoate ce este de preț din ceea ce este netrebnic, vei fi ca gura Mea; ei să se întoarcă la tine, dar tu să nu te întorci la ei. Și te voi face pentru poporul acesta un zid de aramă întărit; vor lupta împotriva ta, dar nu te vor birui, căci Eu sunt cu tine ca să te mântuiesc și să te izbăvesc, zice Domnul. Și te voi izbăvi din mâna celor răi și te voi răscumpăra din mâna celor groaznici. Ieremia 15:15-21.

The Sunday law in the USA is where the symbol of “remembering” is marked. It is there that the Sabbath that is always to be remembered becomes the final testing issue. It is there that the whore of Tyre, who has been forgotten is remembered. It is there that God remembers the sins of Babylon and gives her double judgment.

Legea duminicală din SUA este cadrul în care este marcat simbolul „aducerii aminte”. Acolo, Sabatul, care trebuie întotdeauna adus în amintire, devine proba finală de încercare. Acolo, desfrânata Tirului, care a fost uitată, este adusă în amintire. Acolo, Dumnezeu Își aduce aminte de păcatele Babilonului și îi rostește o judecată îndoită.

The waymark where speaking is located is the Sunday law in the USA, for there the earth beast “speaks” as a dragon. At the same waymark the ass in Balaam’s line of prophecy “speaks.” When John the Baptist is born his father, Zacharias who has been divinely restricted from speaking, “speaks.”

Reperul la care este plasată vorbirea este legea duminicală din Statele Unite ale Americii, căci acolo fiara pământului „vorbește” ca un balaur. La același reper, asinul din linia profetică a lui Balaam „vorbește”. Când se naște Ioan Botezătorul, tatăl său, Zaharia, căruia i s-a interzis, prin intervenție divină, să vorbească, „vorbește”.

> And it came to pass, that on the eighth day they came to circumcise the child; and they called him Zacharias, after the name of his father. And his mother answered and said, Not so; but he shall be called John. And they said unto her, There is none of thy kindred that is called by this name. And they made signs to his father, how he would have him called. And he asked for a writing table, and wrote, saying, His name is John. And they marvelled all. And his mouth was opened immediately, and his tongue loosed, and he spake, and praised God. Luke 1:59–64.

> Și s-a întâmplat că, în ziua a opta, au venit să-l taie împrejur pe prunc; și l-au numit Zaharia, după numele tatălui său. Și mama lui, răspunzând, a zis: Nicidecum; ci se va chema Ioan. Iar ei i-au zis: Nu este nimeni dintre rudele tale care să poarte numele acesta. Și au făcut semne tatălui pruncului: cum ar voi el să-i pună numele? Și el a cerut o tăbliță de scris și a scris, zicând: Numele lui este Ioan. Și toți s-au minunat. Și îndată i s-a deschis gura și i s-a dezlegat limba, și a vorbit, slăvind pe Dumnezeu. Luca 1:59-64.

At the Sunday law in the USA the deadly wound of the papacy is healed, and she becomes the eighth kingdom that is of the seven, when the USA, whose president Donald Trump is the eighth president that is of the seven. At the same point in time the one hundred and forty-four thousand are lifted up as an ensign. The one hundred and forty-four thousand are the eighth church that is of the seven. At the Sunday law the number eight is marked, and it was on the eighth day that John was circumcised and Zacharias spoke. Zacharias means God has “remembered.” The Sunday law is the counterfeit of the true Sabbath that was to be “remembered.” At the Sunday law the whore of Tyre is “remembered.” It is at the Sunday law that God “remembers” the sins of Babylon and doubles her judgment.

La legea duminicală din SUA, rana de moarte a papalității este vindecată, iar ea devine al optulea regat, care este dintre cei șapte, când SUA, al căror președinte, Donald Trump, este al optulea președinte, care este dintre cei șapte. În același moment, cei o sută patruzeci și patru de mii sunt înălțați ca un stindard. Cei o sută patruzeci și patru de mii sunt a opta biserică, care este dintre cele șapte. La legea duminicală este marcat numărul opt, și în ziua a opta Ioan a fost circumcis, iar Zaharia a vorbit. Zaharia înseamnă "Dumnezeu și-a adus aminte". Legea duminicală este contrafacerea adevăratului Sabat care trebuia să fie "adus aminte". La legea duminicală desfrânata Tirului este "adusă aminte". Tot la legea duminicală Dumnezeu "își aduce aminte" de păcatele Babilonului și îi dublează judecata.

Jeremiah represents those who suffered the first disappointment and who wait for the vision which tarries. He represents the faithful who become God’s mouth at the appointed time when the vision speaks and does not lie. The vision which speaks at the time appointed is preceded by two kings telling lies to each other at one table. That event precedes the Sunday law and therefore occurs in the history of Panium as set forth in verses thirteen to fifteen, which is the same period when the “robbers of the people” establish the “vision.”

Ieremia îi reprezintă pe cei care au suferit prima dezamăgire și care așteaptă vedenia care zăbovește. El îi reprezintă pe credincioșii care devin gura lui Dumnezeu la vremea hotărâtă, când vedenia vorbește și nu minte. Vedenia care vorbește la vremea hotărâtă este precedată de doi împărați care își spun minciuni unul altuia la aceeași masă. Acest eveniment precede legea duminicală și, prin urmare, are loc în istoria de la Panium, așa cum este expusă în versetele treisprezece până la cincisprezece; este aceeași perioadă în care „tâlharii poporului” împlinesc „vedenia”.

> And in those times there shall many stand up against the king of the south: also the robbers of thy people shall exalt themselves to establish the vision; but they shall fall. Daniel 11:14.

> Și în acele vremuri mulți se vor ridica împotriva împăratului de la miazăzi; de asemenea, tâlhari din poporul tău se vor înălța ca să împlinească vedenia; dar vor cădea. Daniel 11:14.

The “robbers” are Rome, and Rome in the last days is Catholicism. The pope establishes the vision, and he does so in the period just before the Sunday law. He does so by interceding in the battle of Panium where Trump prevails over Putin. The battle took place in 200 BC, the same year pagan Rome entered prophetic history. Pompey the Great conquered Jerusalem in 63 BC. This event occurred during his campaign in the East, when he intervened in a civil war between the Hasmonean brothers Hyrcanus II and Aristobulus II. Pompey sided with Hyrcanus II, besieged Jerusalem, and eventually took the city after a three-month siege. This marked the end of Judean independence and the beginning of Roman control over the region, which would later become a province under Roman rule.

„Tâlharii” reprezintă Roma, iar Roma, în zilele de pe urmă, este catolicismul. Papa stabilește vedenia și face aceasta în perioada imediat anterioară legii duminicale. El face aceasta intervenind în bătălia de la Panium, în care Trump prevalează asupra lui Putin. Bătălia a avut loc în anul 200 î.Hr., același an în care Roma păgână a intrat în istoria profetică. Pompei cel Mare a cucerit Ierusalimul în 63 î.Hr. Acest eveniment a avut loc în timpul campaniei sale în Răsărit, când a intervenit într-un război civil între frații hasmonei Hircan al II-lea și Aristobul al II-lea. Pompei a luat partea lui Hircan al II-lea, a asediat Ierusalimul și, în cele din urmă, a cucerit cetatea după un asediu de trei luni. Aceasta a marcat sfârșitul independenței Iudeei și începutul controlului roman asupra regiunii, care avea să devină ulterior o provincie sub stăpânire romană.

Before the Sunday law the pope intercedes into the history associated with the battle of Panium. When he enters prophetic history, his appearance establishes the vision; the vision that will yet “speak” at the “appointed time” of the Sunday law in the USA. The “vision” that tarried is the failed prediction which marked the beginning of the tarrying time in the parable of the ten virgins. It also marked the arrival of the second angel of the three angels of Revelation fourteen. A failed prediction that ushered in a period of waiting, and an encouragement to “wait” for its fulfillment, even though it tarried.

Înainte de legea duminicală, Papa intervine în istoria asociată cu bătălia de la Panium. Când intră în istoria profetică, apariția lui stabilește vedenia; vedenia care încă va "vorbi" la "timpul hotărât" al legii duminicale din Statele Unite ale Americii. "Vedenia" care a zăbovit este predicția eșuată care a marcat începutul timpului zăbovirii din pilda celor zece fecioare. Ea a marcat, de asemenea, sosirea celui de-al doilea înger dintre cei trei îngeri din Apocalipsa, capitolul paisprezece. O predicție eșuată care a inaugurat o perioadă de așteptare și un îndemn de a "aștepta" împlinirea ei, chiar dacă zăbovea.

In Millerite history the tarrying time ended at the Exeter camp meeting from August 12th unto the 17th, 1844. A disappointment brought about by a failed prediction, ushering in a period of waiting designed to finalize character in two classes of virgins, followed by the explanation of the previously failed prediction. The explanation at Exeter identifies the details associated with the vision when it is fulfilled. The same characteristics can be noted in Matthew chapter sixteen, when Christ took His disciples to Caesarea Philippi. From that point onward Christ directly taught the disciples what was going to happen at the cross.

În istoria millerită, timpul zăbovirii s-a încheiat la adunarea de tabără de la Exeter, între 12 și 17 august 1844. O dezamăgire provocată de o predicție eșuată a inaugurat o perioadă de așteptare menită să desăvârșească caracterul în două clase de fecioare, urmată de explicarea predicției eșuate anterior. Explicația de la Exeter identifică detaliile asociate cu vedenia în momentul împlinirii ei. Aceleași trăsături pot fi observate în Matei, capitolul șaisprezece, când Hristos Și-a dus ucenicii la Cezareea Filipi. Din acel moment înainte, Hristos i-a învățat în mod direct pe ucenici ce avea să se întâmple la cruce.

> From that time forth began Jesus to show unto his disciples, how that he must go unto Jerusalem, and suffer many things of the elders and chief priests and scribes, and be killed, and be raised again the third day. Matthew 16:21.

> De atunci încolo, Iisus a început să le arate ucenicilor Săi că El trebuie să meargă la Ierusalim, să pătimească multe din partea bătrânilor, a arhiereilor și a cărturarilor, să fie omorât, iar a treia zi să învieze. Matei 16:21.

It should be noted that the verse just cited comes between Jesus identifying that Peter had been directed by the Holy Spirit in his identification of Jesus as the Christ, the son of the living God. Then when Christ began to teach them of the coming cross Peter opposed the message and Christ called Peter Satan. The message that is unsealed when the vision is established produces two classes of worshippers, both represented by Peter.

Trebuie remarcat că versetul tocmai citat se situează între momentul în care Isus a arătat că Petru fusese călăuzit de Duhul Sfânt în mărturisirea sa că Isus este Hristosul, Fiul Dumnezeului celui viu, și momentul în care, după ce Hristos a început să-i învețe despre crucea care urma să vină, Petru s-a împotrivit mesajului, iar Hristos l-a numit pe Petru Satana. Mesajul care este desigilat atunci când viziunea este stabilită produce două clase de închinători, amândouă reprezentate de Petru.

Caesarea Philippi is Panium, and they both lead to the appointed time of the cross in the line of Christ, October 22, 1844 in the Millerite history and the Sunday law today. Panium, Caesarea Philippi and Exeter camp meeting are the same prophetic waymark. It is at this waymark that the vision is established with the introduction of the pope into the narrative. The establishment of the vision precedes the appointed time, for Caesarea Philippi preceded the cross, Exeter camp meeting preceded October 22, 1844, and Panium in 200 BC preceded Pompey conquering Jerusalem in 63 BC. Sometime before the Sunday law in the USA the pope, who is the whore of Tyre will enter openly into prophetic history. When he does the vision is established.

Cezareea lui Filip este Panium, iar amândouă trimit la vremea hotărâtă: crucea în linia lui Hristos, 22 octombrie 1844 în istoria millerită și legea duminicală astăzi. Panium, Cezareea lui Filip și adunarea de tabără de la Exeter reprezintă același reper profetic. La acest reper, vedenia este întărită prin introducerea papei în narațiune. Întărirea vedeniei precede vremea hotărâtă, căci Cezareea lui Filip a precedat crucea, adunarea de tabără de la Exeter a precedat 22 octombrie 1844, iar Panium, în anul 200 î.Hr., a precedat cucerirea Ierusalimului de către Pompei în 63 î.Hr. Cândva înainte de legea duminicală în Statele Unite ale Americii, papa, care este desfrânata din Tir, va intra în mod deschis în istoria profetică. Când se va întâmpla aceasta, vedenia va fi întărită.

The vision is established in the third proxy war of chapter eleven. The first proxy war illustrates the last proxy war, so the last proxy war will possess the same prophetic characteristics as the first. The king of the south, represented in the name Vladimir, meaning ruler of the community is swept away through an alliance between the pope and the president of the USA. The final pope will be the eighth that is of the seven in fulfillment of Revelation seventeen, and the last president will be the eighth that is of the seven, as will the ensign of the one hundred and forty-four thousand.

Viziunea este stabilită în al treilea război prin interpuși din capitolul al unsprezecelea. Primul război prin interpuși ilustrează ultimul război prin interpuși, astfel încât ultimul va avea aceleași caracteristici profetice ca primul. Împăratul de la miazăzi, reprezentat prin numele Vladimir, care înseamnă conducător al comunității, este măturat printr-o alianță între Papa și președintele Statelor Unite ale Americii. Ultimul papă va fi al optulea, care este dintre cei șapte, în împlinirea Apocalipsei șaptesprezece, iar ultimul președinte va fi al optulea, care este dintre cei șapte, după cum va fi și stindardul celor o sută patruzeci și patru de mii.

The relationship between the pope and the president in the beginning was a “secret alliance,” and the alliance of the eighth and final president with the pope will also be “secret,” for in this period the whore of Tyre is prophetically “forgotten.” The alliance between Reagan and Pope John Paul II was secret, but at the same time the pope became the most recognizable face on earth. What is “forgotten” concerning the whore of Tyre who commits fornication with all the kings of the earth is a specific characteristic of the papacy, that incorporates all of her sins into one category of rebellion. That characteristic is the Catholic churches claim to “infallibility.” This fact is so important to see that I will now close this article with a chapter from Sister White. We will continue these lines in the next article, but as you read the following chapter from The Great Controversy, remember that almost every one of Trump’s cabinet members are Roman Catholic, with a mix of Pentecostalism and an ever-present influence from Franklin Graham who recently called for public prayers for the antichrist of Bible prophecy.

Relația dintre papă și președinte, la început, a fost o „alianță secretă”, iar alianța dintre papă și cel de-al optulea și ultim președinte va fi, de asemenea, „secretă”, căci în această perioadă desfrânata din Tir este, în mod profetic, „uitată”. Alianța dintre Reagan și Papa Ioan Paul al II-lea a fost secretă, dar în același timp papa a devenit cea mai recunoscută figură de pe pământ. Ceea ce este „uitat” cu privire la desfrânata din Tir, care săvârșește desfrânare cu toți împărații pământului, este o trăsătură specifică papalității, care încorporează toate păcatele ei într-o singură categorie de răzvrătire. Acea trăsătură este pretenția Bisericii Catolice de „infailibilitate”. Acest fapt este atât de important de înțeles, încât voi încheia acum acest articol cu un capitol al Sorei White. Vom continua aceste considerații în articolul următor, dar, pe măsură ce citiți capitolul următor din „The Great Controversy”, amintiți-vă că aproape fiecare dintre membrii cabinetului lui Trump este romano-catolic, cu un amestec de penticostalism și cu o influență mereu prezentă din partea lui Franklin Graham, care de curând a chemat la rugăciuni publice pentru antihristul profeției biblice.

## “Liberty of Conscience Threatened

Libertatea de conștiință amenințată

> “Romanism is now regarded by Protestants with far greater favor than in former years. In those countries where Catholicism is not in the ascendancy, and the papists are taking a conciliatory course in order to gain influence, there is an increasing indifference concerning the doctrines that separate the reformed churches from the papal hierarchy; the opinion is gaining ground that, after all, we do not differ so widely upon vital points as has been supposed, and that a little concession on our part will bring us into a better understanding with Rome. The time was when Protestants placed a high value upon the liberty of conscience which had been so dearly purchased. They taught their children to abhor popery and held that to seek harmony with Rome would be disloyalty to God. But how widely different are the sentiments now expressed!

> Romano-catolicismul este privit acum de către protestanți cu mult mai multă favoare decât în anii de altădată. În acele țări în care catolicismul nu deține ascendența, iar papistașii adoptă o politică conciliantă pentru a câștiga influență, se constată o indiferență crescândă față de doctrinele care despart bisericile reformate de ierarhia papală; câștigă teren părerea că, până la urmă, nu ne deosebim atât de mult în privința punctelor vitale precum s-a presupus și că o mică concesie din partea noastră ne va aduce la o mai bună înțelegere cu Roma. A fost o vreme când protestanții prețuiau înalt libertatea de conștiință, care fusese atât de scump dobândită. Își învățau copiii să deteste papismul și socoteau că a căuta armonie cu Roma ar însemna neloialitate față de Dumnezeu. Dar cât de cu totul altele sunt simțămintele exprimate acum!

> “The defenders of the papacy declare that the church has been maligned, and the Protestant world are inclined to accept the statement. Many urge that it is unjust to judge the church of today by the abominations and absurdities that marked her reign during the centuries of ignorance and darkness. They excuse her horrible cruelty as the result of the barbarism of the times and plead that the influence of modern civilization has changed her sentiments.

> Apărătorii papalității declară că biserica a fost defăimată, iar lumea protestantă este înclinată să accepte această afirmație. Mulți susțin că este nedrept să se judece biserica de astăzi după urâciunile și absurditățile care i-au marcat domnia de-a lungul secolelor de ignoranță și întuneric. Ei scuză oribila ei cruzime ca rezultat al barbariei vremurilor și susțin că influența civilizației moderne i-a schimbat simțămintele.

> “Have these persons forgotten the claim of infallibility put forth for eight hundred years by this haughty power? So far from being relinquished, this claim was affirmed in the nineteenth century with greater positiveness than ever before. As Rome asserts that the ‘church never erred; nor will it, according to the Scriptures, ever err’ (John L. von Mosheim, Institutes of Ecclesiastical History, book 3, century II, part 2, chapter 2, section 9, note 17), how can she renounce the principles which governed her course in past ages?

> Au uitat oare aceste persoane pretenția de infailibilitate proclamată vreme de opt sute de ani de această putere trufașă? Departe de a fi fost abandonată, această pretenție a fost afirmată în secolul al nouăsprezecelea cu mai multă categoricitate decât oricând înainte. Întrucât Roma susține că „Biserica nu a greșit niciodată; și nici nu va greși, potrivit Scripturilor, vreodată” (John L. von Mosheim, Instituțiile istoriei ecleziastice, cartea 3, secolul II, partea a 2‑a, capitolul 2, secțiunea 9, nota 17), cum ar putea ea să renunțe la principiile care i-au guvernat parcursul în veacurile trecute?

> “The papal church will never relinquish her claim to infallibility. All that she has done in her persecution of those who reject her dogmas she holds to be right; and would she not repeat the same acts, should the opportunity be presented? Let the restraints now imposed by secular governments be removed and Rome be reinstated in her former power, and there would speedily be a revival of her tyranny and persecution.

> Biserica papală nu va renunța niciodată la pretenția sa de infailibilitate. Tot ceea ce a făcut în prigonirea celor care resping dogmele ei, ea consideră ca fiind drept; și nu ar repeta ea aceleași acte, dacă i s-ar oferi prilejul? Dacă ar fi înlăturate îngrădirile impuse acum de guvernele seculare și Roma ar fi repusă în puterea ei de odinioară, ar urma de îndată o renaștere a tiraniei și a persecuției ei.

> “A well-known writer speaks thus of the attitude of the papal hierarchy as regards freedom of conscience, and of the perils which especially threaten the United States from the success of her policy: ‘There are many who are disposed to attribute any fear of Roman Catholicism in the United States to bigotry or childishness. Such see nothing in the character and attitude of Romanism that is hostile to our free institutions, or find nothing portentous in its growth. Let us, then, first compare some of the fundamental principles of our government with those of the Catholic Church.’

> Un scriitor binecunoscut vorbește astfel despre atitudinea ierarhiei papale în ceea ce privește libertatea de conștiință și despre pericolele care amenință în chip deosebit Statele Unite ca urmare a succesului politicii sale: „Sunt mulți care sunt înclinați să atribuie orice teamă de romano-catolicism în Statele Unite bigotismului sau copilărismului. Aceștia nu văd nimic în caracterul și atitudinea romano-catolicismului care să fie ostil instituțiilor noastre libere, nici nu găsesc nimic de rău augur în creșterea lui. Să comparăm, așadar, mai întâi, câteva dintre principiile fundamentale ale guvernului nostru cu cele ale Bisericii Catolice.”

> “The Constitution of the United States guarantees liberty of conscience. Nothing is dearer or more fundamental. Pope Pius IX, in his Encyclical Letter of August 15, 1854, said: ‘The absurd and erroneous doctrines or ravings in defense of liberty of conscience are a most pestilential error—a pest, of all others, most to be dreaded in a state.’ The same pope, in his Encyclical Letter of December 8, 1864, anathematized ‘those who assert the liberty of conscience and of religious worship,’ also ‘all such as maintain that the church may not employ force.’

> Constituția Statelor Unite garantează libertatea de conștiință. Nimic nu este mai prețios sau mai fundamental. Papa Pius al IX-lea, în Enciclica sa din 15 august 1854, a spus: "Doctrinile absurde și eronate sau rătăcirile în apărarea libertății de conștiință sunt o eroare de-a dreptul pestilențială — o ciumă, mai mult decât oricare alta, de temut într-un stat." Același papă, în Enciclica sa din 8 decembrie 1864, i-a anatematizat pe "cei care afirmă libertatea de conștiință și a cultului religios", precum și pe "toți aceia care susțin că Biserica nu poate recurge la forță."

> “‘The specific tone of Rome in the United States does not imply a change of heart. She is tolerant where she is helpless. Says Bishop O’Connor: ‘Religious liberty is merely endured until the opposite can be carried into effect without peril to the Catholic world.’… The archbishop of St. Louis once said: ‘Heresy and unbelief are crimes; and in Christian countries, as in Italy and Spain, for instance, where all the people are Catholics, and where the Catholic religion is an essential part of the law of the land, they are punished as other crimes.’…

> 'Tonul specific al Romei în Statele Unite nu implică o schimbare a inimii. Ea este tolerantă acolo unde este lipsită de putere. Spune episcopul O'Connor: „Libertatea religioasă este numai îndurată până când opusul poate fi pus în aplicare fără primejdie pentru lumea catolică.”... Arhiepiscopul din St. Louis a spus odată: „Erezia și necredința sunt crime; iar în țările creștine, precum Italia și Spania, de pildă, unde toți oamenii sunt catolici și unde religia catolică este o parte esențială a legii țării, ele sunt pedepsite ca alte crime.”...'

> “‘Every cardinal, archbishop, and bishop in the Catholic Church takes an oath of allegiance to the pope, in which occur the following words: ‘Heretics, schismatics, and rebels to our said lord (the pope), or his aforesaid successors, I will to my utmost persecute and oppose.’—Josiah Strong, Our Country, ch. 5, pars. 2–4.

> "Fiecare cardinal, arhiepiscop și episcop din Biserica Catolică depune un jurământ de fidelitate față de papă, în care apar următoarele cuvinte: 'Ereticii, schismaticii și răzvrătiții împotriva stăpânului nostru menționat (papa), sau împotriva succesorilor săi mai sus menționați, îi voi persecuta și mă voi împotrivi lor din toate puterile.' - Josiah Strong, Our Country, cap. 5, par. 2-4."

> “It is true that there are real Christians in the Roman Catholic communion. Thousands in that church are serving God according to the best light they have. They are not allowed access to His word, and therefore they do not discern the truth. They have never seen the contrast between a living heart service and a round of mere forms and ceremonies. God looks with pitying tenderness upon these souls, educated as they are in a faith that is delusive and unsatisfying. He will cause rays of light to penetrate the dense darkness that surrounds them. He will reveal to them the truth as it is in Jesus, and many will yet take their position with His people.

> Este adevărat că există creștini autentici în comuniunea romano-catolică. Mii în acea biserică Îi slujesc lui Dumnezeu potrivit celei mai bune lumini pe care o au. Nu li se îngăduie accesul la Cuvântul Său și, de aceea, nu discern adevărul. Nu au văzut niciodată contrastul dintre o slujire vie a inimii și un șir de simple forme și ceremonii. Dumnezeu privește cu duioasă milă la aceste suflete, educate, așa cum sunt, într-o credință amăgitoare și neîmplinitoare. El va face ca raze de lumină să pătrundă în întunericul dens care îi înconjoară. Le va revela adevărul, așa cum este în Isus, iar mulți încă vor lua poziție alături de poporul Său.

> “But Romanism as a system is no more in harmony with the gospel of Christ now than at any former period in her history. The Protestant churches are in great darkness, or they would discern the signs of the times. The Roman Church is far-reaching in her plans and modes of operation. She is employing every device to extend her influence and increase her power in preparation for a fierce and determined conflict to regain control of the world, to re-establish persecution, and to undo all that Protestantism has done. Catholicism is gaining ground upon every side. See the increasing number of her churches and chapels in Protestant countries. Look at the popularity of her colleges and seminaries in America, so widely patronized by Protestants. Look at the growth of ritualism in England and the frequent defections to the ranks of the Catholics. These things should awaken the anxiety of all who prize the pure principles of the gospel.

> Însă romanismul, ca sistem, nu este acum cu nimic mai în armonie cu evanghelia lui Hristos decât a fost în orice altă perioadă din istoria sa. Bisericile protestante se află într-un mare întuneric, altminteri ar discerne semnele vremurilor. Biserica Romei are planuri și moduri de acțiune de largă întindere. Ea întrebuințează orice mijloc pentru a-și extinde influența și a-și spori puterea, în vederea unui conflict crâncen și hotărât, pentru a recâștiga controlul asupra lumii, a restabili persecuția și a desființa tot ceea ce a înfăptuit protestantismul. Catolicismul câștigă teren pretutindeni. Priviți numărul în creștere al bisericilor și capelelor ei în țările protestante. Priviți popularitatea colegiilor și seminariilor ei în America, atât de larg frecventate de protestanți. Priviți creșterea ritualismului în Anglia și trecerile frecvente în rândurile catolicilor. Aceste lucruri ar trebui să trezească îngrijorarea tuturor celor care prețuiesc principiile pure ale evangheliei.

> “Protestants have tampered with and patronized popery; they have made compromises and concessions which papists themselves are surprised to see and fail to understand. Men are closing their eyes to the real character of Romanism and the dangers to be apprehended from her supremacy. The people need to be aroused to resist the advances of this most dangerous foe to civil and religious liberty.

> Protestanții au pactizat cu și au favorizat papismul; au făcut compromisuri și concesii care îi surprind chiar pe papistași și pe care aceștia nu le pot înțelege. Oamenii își închid ochii față de adevăratul caracter al romanismului și față de pericolele de temut care decurg din supremația sa. Poporul trebuie trezit pentru a rezista înaintării acestui cel mai primejdios dușman al libertății civile și religioase.

> “Many Protestants suppose that the Catholic religion is unattractive and that its worship is a dull, meaningless round of ceremony. Here they mistake. While Romanism is based upon deception, it is not a coarse and clumsy imposture. The religious service of the Roman Church is a most impressive ceremonial. Its gorgeous display and solemn rites fascinate the senses of the people and silence the voice of reason and of conscience. The eye is charmed. Magnificent churches, imposing processions, golden altars, jeweled shrines, choice paintings, and exquisite sculpture appeal to the love of beauty. The ear also is captivated. The music is unsurpassed. The rich notes of the deep-toned organ, blending with the melody of many voices as it swells through the lofty domes and pillared aisles of her grand cathedrals, cannot fail to impress the mind with awe and reverence.

> Mulți protestanți socotesc că religia catolică este neatrăgătoare și că închinarea ei este o succesiune searbădă și lipsită de sens de ceremonii. Aici se înșală. Deși Romanismul se întemeiază pe înșelăciune, nu este o impostură grosolană și stângace. Serviciul religios al Bisericii Romei este un ceremonial deosebit de impresionant. Strălucirea ei fastuoasă și riturile solemne fascinează simțurile oamenilor și reduc la tăcere glasul rațiunii și al conștiinței. Ochiul este fermecat. Biserici mărețe, procesiuni impunătoare, altare de aur, relicvare împodobite cu pietre prețioase, picturi alese și sculpturi desăvârșite se adresează iubirii de frumusețe. Și urechea este captivată. Muzica este neîntrecută. Notele bogate ale orgii cu ton adânc, îmbinându-se cu melodia multor voci, pe măsură ce răsună prin cupolele înalte și culoarele cu coloane ale catedralelor ei mărețe, nu pot să nu insufle minții teamă sfântă și reverență.

> “This outward splendor, pomp, and ceremony, that only mocks the longings of the sin-sick soul, is an evidence of inward corruption. The religion of Christ needs not such attractions to recommend it. In the light shining from the cross, true Christianity appears so pure and lovely that no external decorations can enhance its true worth. It is the beauty of holiness, a meek and quiet spirit, which is of value with God.

> Această strălucire exterioară, pompa și ceremonialul, care nu fac decât să batjocorească dorurile sufletului bolnav de păcat, constituie dovada stricăciunii lăuntrice. Religia lui Hristos nu are nevoie de asemenea atracții spre a se recomanda. În lumina care strălucește de la cruce, adevăratul creștinism se arată atât de curat și de frumos, încât nicio podoabă exterioară nu-i poate spori adevărata valoare. Este frumusețea sfințeniei, un duh blând și liniștit, care are preț înaintea lui Dumnezeu.

> “Brilliancy of style is not necessarily an index of pure, elevated thought. High conceptions of art, delicate refinement of taste, often exist in minds that are earthly and sensual. They are often employed by Satan to lead men to forget the necessities of the soul, to lose sight of the future, immortal life, to turn away from their infinite Helper, and to live for this world alone.

> Strălucirea stilului nu este în mod necesar un indiciu al unei gândiri pure și înalte. Concepții înalte despre artă, rafinamentul delicat al gustului, se întâlnesc adesea în minți pământești și senzuale. Acestea sunt adesea folosite de Satana pentru a-i face pe oameni să uite trebuințele sufletului, să piardă din vedere viața viitoare, nemuritoare, să se îndepărteze de Ajutorul lor nesfârșit și să trăiască numai pentru lumea aceasta.

> “A religion of externals is attractive to the unrenewed heart. The pomp and ceremony of the Catholic worship has a seductive, bewitching power, by which many are deceived; and they come to look upon the Roman Church as the very gate of heaven. None but those who have planted their feet firmly upon the foundation of truth, and whose hearts are renewed by the Spirit of God, are proof against her influence. Thousands who have not an experimental knowledge of Christ will be led to accept the forms of godliness without the power. Such a religion is just what the multitudes desire.

> O religie a formelor exterioare este atrăgătoare pentru inima neînnoită. Fastul și ceremonialul închinării catolice au o putere seducătoare și amăgitoare, prin care mulți sunt înșelați; și ajung să privească Biserica Romei drept însăși poarta cerului. Numai aceia care și-au așezat picioarele neclintit pe temelia adevărului și ale căror inimi sunt înnoite de Duhul lui Dumnezeu rămân neclintiți în fața influenței ei. Mii de oameni care nu au o cunoaștere experiențială a lui Hristos vor fi conduși să accepte formele evlaviei fără puterea ei. O asemenea religie este tocmai ceea ce își doresc mulțimile.

> “The church’s claim to the right to pardon leads the Romanist to feel at liberty to sin; and the ordinance of confession, without which her pardon is not granted, tends also to give license to evil. He who kneels before fallen man, and opens in confession the secret thoughts and imaginations of his heart, is debasing his manhood and degrading every noble instinct of his soul. In unfolding the sins of his life to a priest,—an erring, sinful mortal, and too often corrupted with wine and licentiousness,—his standard of character is lowered, and he is defiled in consequence. His thought of God is degraded to the likeness of fallen humanity, for the priest stands as a representative of God. This degrading confession of man to man is the secret spring from which has flowed much of the evil that is defiling the world and fitting it for the final destruction. Yet to him who loves self-indulgence, it is more pleasing to confess to a fellow mortal than to open the soul to God. It is more palatable to human nature to do penance than to renounce sin; it is easier to mortify the flesh by sackcloth and nettles and galling chains than to crucify fleshly lusts. Heavy is the yoke which the carnal heart is willing to bear rather than bow to the yoke of Christ.

> Pretenția bisericii asupra dreptului de a acorda iertare îl face pe romanist să se simtă liber să păcătuiască; iar rânduiala spovedaniei, fără de care iertarea ei nu este acordată, tinde de asemenea să dea frâu liber răului. Cel ce îngenunchează înaintea omului căzut și, în mărturisire, își deschide gândurile și închipuirile tainice ale inimii sale, își înjosește demnitatea omenească și degradează fiecare pornire nobilă a sufletului său. Dezvăluindu-și păcatele vieții înaintea unui preot - un muritor greșitor, păcătos, și prea adesea corupt de vin și desfrâu -, etalonul său moral este coborât, iar el se întinează în consecință. Concepția lui despre Dumnezeu este degradată până la asemănarea omenirii căzute, căci preotul stă ca reprezentant al lui Dumnezeu. Această mărturisire înjositoare a omului către om este izvorul ascuns din care a curs mult din răul ce întinează lumea și o pregătește pentru pieirea finală. Totuși, pentru cel ce iubește îngăduința de sine, este mai plăcut să se mărturisească unui semen muritor decât să-și deschidă sufletul înaintea lui Dumnezeu. Este mai pe placul firii omenești să facă penitență decât să lepede păcatul; este mai ușor să-și mortifice trupul prin pânză de sac, urzici și lanțuri chinuitoare decât să răstignească poftele cărnii. Greu este jugul pe care inima trupească este dispusă să-l poarte, mai degrabă decât să se plece sub jugul lui Hristos.

> “There is a striking similarity between the Church of Rome and the Jewish Church at the time of Christ’s first advent. While the Jews secretly trampled upon every principle of the law of God, they were outwardly rigorous in the observance of its precepts, loading it down with exactions and traditions that made obedience painful and burdensome. As the Jews professed to revere the law, so do Romanists claim to reverence the cross. They exalt the symbol of Christ’s sufferings, while in their lives they deny Him whom it represents.

> Există o asemănare izbitoare între Biserica Romei și Biserica iudaică din vremea întâiei veniri a lui Hristos. În timp ce iudeii călcau în picioare, în taină, fiecare principiu al Legii lui Dumnezeu, la arătare erau riguroși în păzirea preceptelor ei, încărcând-o cu exigențe și tradiții care făceau ascultarea dureroasă și împovărătoare. După cum iudeii mărturiseau că venerează Legea, tot astfel romaniștii pretind că venerează crucea. Ei înalță simbolul suferințelor lui Hristos, în timp ce, în viața lor, Îl tăgăduiesc pe Cel pe care îl reprezintă.

> “Papists place crosses upon their churches, upon their altars, and upon their garments. Everywhere is seen the insignia of the cross. Everywhere it is outwardly honored and exalted. But the teachings of Christ are buried beneath a mass of senseless traditions, false interpretations, and rigorous exactions. The Saviour’s words concerning the bigoted Jews, apply with still greater force to the leaders of the Roman Catholic Church: ‘They bind heavy burdens and grievous to be borne, and lay them on men’s shoulders; but they themselves will not move them with one of their fingers.’ Matthew 23:4. Conscientious souls are kept in constant terror fearing the wrath of an offended God, while many of the dignitaries of the church are living in luxury and sensual pleasure.

> Papistașii pun cruci pe bisericile lor, pe altarele lor și pe veșmintele lor. Pretutindeni se vede însemnul crucii. Pretutindeni ea este onorată și înălțată în chip exterior. Dar învățăturile lui Hristos sunt îngropate sub o masă de tradiții lipsite de sens, interpretări false și exigențe aspre. Cuvintele Mântuitorului cu privire la iudeii bigoți se aplică cu și mai mare tărie conducătorilor Bisericii Romano-Catolice: „Leagă poveri grele și cu anevoie de purtat și le pun pe umerii oamenilor; dar ei înșiși nici cu degetul nu voiesc să le miște.” Matei 23:4. Sufletele conștiincioase sunt ținute într-o teroare necontenită, temându-se de mânia unui Dumnezeu ofensat, în timp ce mulți dintre demnitarii bisericii trăiesc în lux și în plăceri senzuale.

> “The worship of images and relics, the invocation of saints, and the exaltation of the pope are devices of Satan to attract the minds of the people from God and from His Son. To accomplish their ruin, he endeavors to turn their attention from Him through whom alone they can find salvation. He will direct them to any object that can be substituted for the One who has said: ‘Come unto Me, all ye that labor and are heavy-laden, and I will give you rest.’ Matthew 11:28.

> Închinarea la imagini și relicve, invocarea sfinților și exaltarea papei sunt mijloace ale Satanei pentru a abate mințile oamenilor de la Dumnezeu și de la Fiul Său. Pentru a le aduce pieirea, el se străduiește să le abată atenția de la Acela prin care numai se poate afla mântuirea. Îi va îndrepta către orice obiect care poate fi pus în locul Celui ce a zis: „Veniți la Mine toți cei trudiți și împovărați, și Eu vă voi da odihnă.” Matei 11:28.

> “It is Satan’s constant effort to misrepresent the character of God, the nature of sin, and the real issues at stake in the great controversy. His sophistry lessens the obligation of the divine law and gives men license to sin. At the same time he causes them to cherish false conceptions of God so that they regard Him with fear and hate rather than with love. The cruelty inherent in his own character is attributed to the Creator; it is embodied in systems of religion and expressed in modes of worship. Thus the minds of men are blinded, and Satan secures them as his agents to war against God. By perverted conceptions of the divine attributes, heathen nations were led to believe human sacrifices necessary to secure the favor of Deity; and horrible cruelties have been perpetrated under the various forms of idolatry.

> Este strădania necontenită a lui Satana de a denatura caracterul lui Dumnezeu, natura păcatului și problemele reale aflate în joc în marea controversă. Sofismele lui diminuează obligativitatea Legii divine și le dau oamenilor dezlegare să păcătuiască. În același timp, îi face să nutrească concepții false despre Dumnezeu, astfel încât să-L privească cu teamă și ură mai degrabă decât cu dragoste. Cruzimea inerentă propriului său caracter este atribuită Creatorului; ea este întruchipată în sisteme religioase și se exprimă în forme de cult. Astfel, mințile oamenilor sunt orbite, iar Satana îi câștigă ca agenții săi pentru a purta război împotriva lui Dumnezeu. Prin concepții pervertite cu privire la atributele divine, neamurile păgâne au fost conduse să creadă că jertfele omenești sunt necesare pentru a dobândi favoarea Divinității; și cruzimi îngrozitoare au fost săvârșite sub diferitele forme ale idolatriei.

> “The Roman Catholic Church, uniting the forms of paganism and Christianity, and, like paganism, misrepresenting the character of God, has resorted to practices no less cruel and revolting. In the days of Rome’s supremacy there were instruments of torture to compel assent to her doctrines. There was the stake for those who would not concede to her claims. There were massacres on a scale that will never be known until revealed in the judgment. Dignitaries of the church studied, under Satan their master, to invent means to cause the greatest possible torture and not end the life of the victim. In many cases the infernal process was repeated to the utmost limit of human endurance, until nature gave up the struggle, and the sufferer hailed death as a sweet release.

> Biserica Romano-Catolică, unind formele păgânismului și ale creștinismului și, asemenea păgânismului, denaturând caracterul lui Dumnezeu, a recurs la practici nu mai puțin crude și revoltătoare. În zilele supremației Romei existau instrumente de tortură pentru a-i constrânge pe oameni să adere la doctrinele ei. Existau ruguri pentru cei care nu cedau pretențiilor ei. Au avut loc masacre într-o măsură care nu va fi niciodată cunoscută până când va fi dezvăluită la judecată. Demnitari ai bisericii au studiat, sub Satana, stăpânul lor, cum să născocească mijloace prin care să pricinuiască cea mai mare tortură cu putință, fără a curma viața victimei. În multe cazuri, procesul infernal a fost repetat până la limita cea mai de pe urmă a rezistenței omenești, până când natura a abandonat lupta, iar suferindul a primit moartea ca pe o dulce izbăvire.

> “Such was the fate of Rome’s opponents. For her adherents she had the discipline of the scourge, of famishing hunger, of bodily austerities in every conceivable, heart-sickening form. To secure the favor of Heaven, penitents violated the laws of God by violating the laws of nature. They were taught to sunder the ties which He has formed to bless and gladden man’s earthly sojourn. The churchyard contains millions of victims who spent their lives in vain endeavors to subdue their natural affections, to repress, as offensive to God, every thought and feeling of sympathy with their fellow creatures.

> Așa a fost soarta adversarilor Romei. Adepților ei le impunea disciplina biciuirii, a înfometării mistuitoare, a ascezelor trupești în toate formele cu putință, care sleiesc inima. Pentru a-și asigura bunăvoința Cerului, penitenții încălcau legile lui Dumnezeu călcând legile naturii. Ei erau învățați să rupă legăturile pe care El le-a rânduit spre a binecuvânta și a bucura peregrinarea pământească a omului. Cimitirul cuprinde milioane de victime care și-au petrecut viața în zadarnice strădanii de a-și înfrânge afecțiunile firești, de a reprima, ca fiind ofensatoare lui Dumnezeu, orice gând și orice simțământ de compasiune față de semenii lor.

> “If we desire to understand the determined cruelty of Satan, manifested for hundreds of years, not among those who never heard of God, but in the very heart and throughout the extent of Christendom, we have only to look at the history of Romanism. Through this mammoth system of deception the prince of evil achieves his purpose of bringing dishonor to God and wretchedness to man. And as we see how he succeeds in disguising himself and accomplishing his work through the leaders of the church, we may better understand why he has so great antipathy to the Bible. If that Book is read, the mercy and love of God will be revealed; it will be seen that He lays upon men none of these heavy burdens. All that He asks is a broken and contrite heart, a humble, obedient spirit.

> Dacă dorim să înțelegem cruzimea neînduplecată a lui Satana, manifestată de-a lungul a sute de ani, nu în rândul celor care nu au auzit niciodată de Dumnezeu, ci chiar în inima și pe toată întinderea creștinătății, nu avem decât să privim la istoria romanismului. Prin acest uriaș sistem al înșelăciunii, prințul răului își atinge scopul de a aduce necinste lui Dumnezeu și nenorocire omului. Și, pe măsură ce vedem cum reușește să se deghizeze și să-și ducă la îndeplinire lucrarea prin conducătorii bisericii, putem înțelege mai bine de ce nutrește o antipatie atât de mare față de Biblie. Dacă acea Carte este citită, îndurarea și dragostea lui Dumnezeu vor fi descoperite; se va vedea că El nu pune asupra oamenilor niciuna dintre aceste poveri grele. Tot ceea ce El cere este o inimă zdrobită și căită, un duh smerit și ascultător.

> “Christ gives no example in His life for men and women to shut themselves in monasteries in order to become fitted for heaven. He has never taught that love and sympathy must be repressed. The Saviour’s heart overflowed with love. The nearer man approaches to moral perfection, the keener are his sensibilities, the more acute is his perception of sin, and the deeper his sympathy for the afflicted. The pope claims to be the vicar of Christ; but how does his character bear comparison with that of our Saviour? Was Christ ever known to consign men to the prison or the rack because they did not pay Him homage as the King of heaven? Was His voice heard condemning to death those who did not accept Him? When He was slighted by the people of a Samaritan village, the apostle John was filled with indignation, and inquired: ‘Lord, wilt Thou that we command fire to come down from heaven, and consume them, even as Elias did?’ Jesus looked with pity upon His disciple, and rebuked his harsh spirit, saying: ‘The Son of man is not come to destroy men’s lives, but to save them.’ Luke 9:54, 56. How different from the spirit manifested by Christ is that of His professed vicar.

> Hristos nu oferă în viața Sa niciun exemplu pentru ca bărbații și femeile să se închidă în mănăstiri, pentru a deveni potriviți pentru cer. El nu a învățat niciodată că dragostea și simpatia trebuie reprimate. Inima Mântuitorului revărsa dragoste. Cu cât omul se apropie mai mult de desăvârșirea morală, cu atât îi sunt mai fine sensibilitățile, cu atât mai ascuțită este percepția lui asupra păcatului și cu atât mai adâncă simpatia lui față de cei aflați în suferință. Papa pretinde că este locțiitorul lui Hristos; dar cum se compară caracterul său cu cel al Mântuitorului nostru? A fost vreodată cunoscut Hristos să trimită oameni la închisoare sau la cazne pentru că nu I-au adus omagiu ca Împărat al cerului? I s-a auzit vreodată glasul osândind la moarte pe cei care nu L-au primit? Când a fost respins de locuitorii unui sat samaritean, apostolul Ioan s-a umplut de indignare și a întrebat: «Doamne, vrei să poruncim să se coboare foc din cer și să-i mistuie, cum a făcut și Ilie?» Isus a privit cu milă la ucenicul Său și i-a mustrat duhul aspru, zicând: «Fiul omului n-a venit ca să nimicească viețile oamenilor, ci să le mântuiască.» Luca 9:54, 56. Cât de diferit de duhul arătat de Hristos este duhul celui ce se pretinde locțiitorul Său.

> “The Roman Church now presents a fair front to the world, covering with apologies her record of horrible cruelties. She has clothed herself in Christlike garments; but she is unchanged. Every principle of the papacy that existed in past ages exists today. The doctrines devised in the darkest ages are still held. Let none deceive themselves. The papacy that Protestants are now so ready to honor is the same that ruled the world in the days of the Reformation, when men of God stood up, at the peril of their lives, to expose her iniquity. She possesses the same pride and arrogant assumption that lorded it over kings and princes, and claimed the prerogatives of God. Her spirit is no less cruel and despotic now than when she crushed out human liberty and slew the saints of the Most High.

> Biserica Romei se prezintă acum lumii cu o fațadă respectabilă, acoperindu-și cu scuze istoricul cruzimilor îngrozitoare. S-a îmbrăcat în veșminte asemenea lui Hristos; însă a rămas neschimbată. Fiecare principiu al papalității care a existat în veacurile trecute există și astăzi. Doctrinele ticluite în cele mai întunecate veacuri sunt încă susținute. Să nu se amăgească nimeni. Papalitatea pe care protestanții sunt acum atât de gata să o onoreze este aceeași care a stăpânit lumea în zilele Reformei, când oamenii lui Dumnezeu s-au ridicat, cu primejdia vieții lor, să-i expună nelegiuirea. Ea are aceeași mândrie și aceeași pretenție arogantă cu care a stăpânit peste regi și prinți și a revendicat prerogativele lui Dumnezeu. Duhul ei nu este nicidecum mai puțin crud și despotic acum decât atunci când a suprimat libertatea umană și i-a ucis pe sfinții Celui Preaînalt.

> “The papacy is just what prophecy declared that she would be, the apostasy of the latter times. 2 Thessalonians 2:3, 4. It is a part of her policy to assume the character which will best accomplish her purpose; but beneath the variable appearance of the chameleon she conceals the invariable venom of the serpent. ‘Faith ought not to be kept with heretics, nor persons suspected of heresy’ (Lenfant, volume 1, page 516), she declares. Shall this power, whose record for a thousand years is written in the blood of the saints, be now acknowledged as a part of the church of Christ?

> Papalitatea este tocmai ceea ce profeția a declarat că ea va fi, apostazia vremurilor de pe urmă. 2 Tesaloniceni 2:3, 4. Este o parte a politicii ei să-și asume înfățișarea care va împlini cel mai bine scopul ei; dar, sub aparența schimbătoare a cameleonului, ea ascunde veninul neschimbător al șarpelui. „Nu se cuvine a se păstra credința cu ereticii, nici cu persoanele suspectate de erezie” (Lenfant, volumul 1, pagina 516), declară ea. Oare această putere, al cărei istoric de o mie de ani este scris cu sângele sfinților, să fie acum recunoscută ca parte a bisericii lui Hristos?

> “It is not without reason that the claim has been put forth in Protestant countries that Catholicism differs less widely from Protestantism than in former times. There has been a change; but the change is not in the papacy. Catholicism indeed resembles much of the Protestantism that now exists, because Protestantism has so greatly degenerated since the days of the Reformers.

> Nu fără temei s-a susținut în țările protestante că catolicismul diferă mai puțin de protestantism decât odinioară. A avut loc o schimbare; dar schimbarea nu s-a produs în papalitate. Într-adevăr, catolicismul se aseamănă mult cu o mare parte din protestantismul care există astăzi, deoarece protestantismul a degenerat atât de mult de la zilele Reformatorilor încoace.

> “As the Protestant churches have been seeking the favor of the world, false charity has blinded their eyes. They do not see but that it is right to believe good of all evil, and as the inevitable result they will finally believe evil of all good. Instead of standing in defense of the faith once delivered to the saints, they are now, as it were, apologizing to Rome for their uncharitable opinion of her, begging pardon for their bigotry.

> Întrucât bisericile protestante au căutat bunăvoința lumii, o falsă caritate le-a orbit ochii. Nu mai văd decât că este drept să socotească bun tot ce este rău și, ca rezultat inevitabil, în cele din urmă vor socoti rău tot ce este bun. În loc să stea în apărarea credinței care a fost dată sfinților odată pentru totdeauna, acum, ca să spunem așa, își cer scuze Romei pentru părerea lor lipsită de caritate cu privire la ea, cerând iertare pentru bigotismul lor.

> “A large class, even of those who look upon Romanism with no favor, apprehend little danger from her power and influence. Many urge that the intellectual and moral darkness prevailing during the Middle Ages favored the spread of her dogmas, superstitions, and oppression, and that the greater intelligence of modern times, the general diffusion of knowledge, and the increasing liberality in matters of religion forbid a revival of intolerance and tyranny. The very thought that such a state of things will exist in this enlightened age is ridiculed. It is true that great light, intellectual, moral, and religious, is shining upon this generation. In the open pages of God’s Holy Word, light from heaven has been shed upon the world. But it should be remembered that the greater the light bestowed, the greater the darkness of those who pervert and reject it.

> O clasă numeroasă, chiar și dintre aceia care privesc romanismul în mod nefavorabil, întrevăd puțin pericol din partea puterii și influenței lui. Mulți susțin că întunericul intelectual și moral care a predominat în Evul Mediu a favorizat răspândirea dogmelor, superstițiilor și asupririi lui și că inteligența sporită a timpurilor moderne, difuzarea generală a cunoașterii și sporirea spiritului de toleranță în chestiuni de religie nu îngăduie o renaștere a intoleranței și tiraniei. Însăși ideea că o asemenea stare de lucruri va exista în această epocă luminată este ridiculizată. Este adevărat că o mare lumină, intelectuală, morală și religioasă, strălucește asupra acestei generații. În paginile deschise ale Sfântului Cuvânt al lui Dumnezeu, o lumină din cer s-a revărsat asupra lumii. Dar trebuie avut în vedere că, cu cât este mai mare lumina dăruită, cu atât mai mare este întunericul celor care o pervertesc și o resping.

> “A prayerful study of the Bible would show Protestants the real character of the papacy and would cause them to abhor and to shun it; but many are so wise in their own conceit that they feel no need of humbly seeking God that they may be led into the truth. Although priding themselves on their enlightenment, they are ignorant both of the Scriptures and of the power of God. They must have some means of quieting their consciences, and they seek that which is least spiritual and humiliating. What they desire is a method of forgetting God which shall pass as a method of remembering Him. The papacy is well adapted to meet the wants of all these. It is prepared for two classes of mankind, embracing nearly the whole world—those who would be saved by their merits, and those who would be saved in their sins. Here is the secret of its power.

> Un studiu al Bibliei în duh de rugăciune le-ar arăta protestanților adevăratul caracter al papalității și i-ar face să o deteste și să se ferească de ea; dar mulți sunt atât de înțelepți în ochii lor, încât nu simt nevoia de a-L căuta cu smerenie pe Dumnezeu, pentru a fi călăuziți în adevăr. Deși se fălesc cu luminarea lor, sunt neștiutori atât în privința Scripturilor, cât și în privința puterii lui Dumnezeu. Ei trebuie să aibă un oarecare mijloc de a-și liniști conștiințele și caută ceea ce este cât mai puțin spiritual și cât mai puțin umilitor. Ceea ce doresc este o metodă de a-L uita pe Dumnezeu care să treacă drept o metodă de a-și aduce aminte de El. Papalitatea este bine adaptată să răspundă nevoilor tuturor acestora. Ea este pregătită pentru două clase ale omenirii, cuprinzând aproape întreaga lume — cei care ar vrea să fie mântuiți prin meritele lor și cei care ar vrea să fie mântuiți în păcatele lor. Iată secretul puterii ei.

> “A day of great intellectual darkness has been shown to be favorable to the success of the papacy. It will yet be demonstrated that a day of great intellectual light is equally favorable for its success. In past ages, when men were without God’s word and without the knowledge of the truth, their eyes were blindfolded, and thousands were ensnared, not seeing the net spread for their feet. In this generation there are many whose eyes become dazzled by the glare of human speculations, ‘science falsely so called;’ they discern not the net, and walk into it as readily as if blindfolded. God designed that man’s intellectual powers should be held as a gift from his Maker and should be employed in the service of truth and righteousness; but when pride and ambition are cherished, and men exalt their own theories above the word of God, then intelligence can accomplish greater harm than ignorance. Thus the false science of the present day, which undermines faith in the Bible, will prove as successful in preparing the way for the acceptance of the papacy, with its pleasing forms, as did the withholding of knowledge in opening the way for its aggrandizement in the Dark Ages.

> S-a arătat că o vreme de mare întunecime intelectuală este favorabilă succesului papalității. Se va mai arăta că o vreme de mare lumină intelectuală este în egală măsură favorabilă succesului ei. În veacurile trecute, când oamenii erau fără Cuvântul lui Dumnezeu și fără cunoașterea adevărului, aveau ochii legați, iar mii erau prinși în cursă, fără să vadă mreaja întinsă pentru picioarele lor. În această generație sunt mulți ale căror priviri sunt orbite de strălucirea speculațiilor omenești, „știință pe nedrept numită astfel”; ei nu discern mreaja și pășesc în ea la fel de lesne ca și cum ar avea ochii legați. Dumnezeu a rânduit ca puterile intelectuale ale omului să fie socotite un dar de la Făcătorul său și să fie întrebuințate în slujba adevărului și a dreptății; dar când mândria și ambiția sunt cultivate, iar oamenii își înalță propriile teorii deasupra Cuvântului lui Dumnezeu, atunci inteligența poate săvârși un rău mai mare decât ignoranța. Astfel, falsa știință a vremii de față, care subminează credința în Biblie, se va dovedi la fel de eficace în a pregăti calea pentru acceptarea papalității, cu formele ei plăcute, precum a făcut-o reținerea cunoașterii, care a deschis calea pentru mărirea ei în Veacurile Întunecate.

> “In the movements now in progress in the United States to secure for the institutions and usages of the church the support of the state, Protestants are following in the steps of papists. Nay, more, they are opening the door for the papacy to regain in Protestant America the supremacy which she has lost in the Old World. And that which gives greater significance to this movement is the fact that the principal object contemplated is the enforcement of Sunday observance—a custom which originated with Rome, and which she claims as the sign of her authority. It is the spirit of the papacy—the spirit of conformity to worldly customs, the veneration for human traditions above the commandments of God—that is permeating the Protestant churches and leading them on to do the same work of Sunday exaltation which the papacy has done before them.

> În mișcările aflate acum în desfășurare în Statele Unite, menite să asigure instituțiilor și uzanțelor bisericii susținerea statului, protestanții calcă pe urmele papistașilor. Ba mai mult, ei deschid ușa papalității pentru a recâștiga în America protestantă supremația pe care a pierdut-o în Lumea Veche. Iar ceea ce conferă o mai mare semnificație acestei mișcări este faptul că obiectivul principal avut în vedere este impunerea păzirii duminicii, un obicei care își are originea la Roma și pe care ea îl revendică drept semnul autorității sale. Este duhul papalității — duhul conformării la obiceiurile lumești, al venerării tradițiilor omenești mai presus de poruncile lui Dumnezeu — care pătrunde în bisericile protestante și le conduce să facă aceeași lucrare de înălțare a duminicii pe care a înfăptuit-o papalitatea înaintea lor.

> “If the reader would understand the agencies to be employed in the soon-coming contest, he has but to trace the record of the means which Rome employed for the same object in ages past. If he would know how papists and Protestants united will deal with those who reject their dogmas, let him see the spirit which Rome manifested toward the Sabbath and its defenders.

> Dacă cititorul ar dori să înțeleagă forțele care urmează să fie întrebuințate în confruntarea ce se apropie, nu are decât să urmărească istoria mijloacelor pe care Roma le-a folosit pentru același scop în veacurile trecute. Dacă ar vrea să știe cum, uniți, papistașii și protestanții îi vor trata pe cei care le resping dogmele, să vadă duhul pe care Roma l-a manifestat față de Sabat și apărătorii acestuia.

> “Royal edicts, general councils, and church ordinances sustained by secular power were the steps by which the pagan festival attained its position of honor in the Christian world. The first public measure enforcing Sunday observance was the law enacted by Constantine. (A.D. 321) This edict required townspeople to rest on “the venerable day of the sun,” but permitted countrymen to continue their agricultural pursuits. Though virtually a heathen statute, it was enforced by the emperor after his nominal acceptance of Christianity.

> Edictele regale, sinoadele generale și hotărârile bisericești, sprijinite de puterea seculară, au constituit treptele prin care sărbătoarea păgână și-a dobândit poziția de cinste în lumea creștină. Prima măsură publică ce impunea respectarea duminicii a fost legea promulgată de Constantin (321 d.Hr.). Acest edict cerea locuitorilor orașelor să se odihnească în «ziua venerabilă a soarelui», dar le îngăduia celor de la țară să-și continue lucrările agricole. Deși, practic, era o lege păgână, ea a fost impusă de împărat după acceptarea sa nominală a creștinismului.

> “The royal mandate not proving a sufficient substitute for divine authority, Eusebius, a bishop who sought the favor of princes, and who was the special friend and flatterer of Constantine, advanced the claim that Christ had transferred the Sabbath to Sunday. Not a single testimony of the Scriptures was produced in proof of the new doctrine. Eusebius himself unwittingly acknowledges its falsity and points to the real authors of the change. ‘All things,’ he says, ‘whatever that it was duty to do on the Sabbath, these we have transferred to the Lord’s Day.’—Robert Cox, Sabbath Laws and Sabbath Duties, page 538. But the Sunday argument, groundless as it was, served to embolden men in trampling upon the Sabbath of the Lord. All who desired to be honored by the world accepted the popular festival.

> Deoarece porunca regală nu s-a dovedit a fi un înlocuitor suficient pentru autoritatea divină, Eusebiu, un episcop care căuta favoarea prinților și care era prietenul apropiat și lingușitorul lui Constantin, a susținut că Hristos a mutat Sabatul în ziua de Duminică. Nu a fost adusă nici măcar o singură mărturie din Scripturi în sprijinul noii doctrine. Însuși Eusebiu, fără să-și dea seama, recunoaște falsitatea ei și indică adevărații autori ai schimbării. „Toate lucrurile”, zice el, „oricare ar fi fost datoria de făcut în Sabat, pe acestea le-am mutat în Ziua Domnului.” —Robert Cox, Sabbath Laws and Sabbath Duties, pagina 538. Dar argumentul pentru Duminică, lipsit de temei cum era, i-a îmbărbătat pe oameni să calce în picioare Sabatul Domnului. Toți cei care doreau să fie onorați de lume au acceptat sărbătoarea populară.

> “As the papacy became firmly established, the work of Sunday exaltation was continued. For a time the people engaged in agricultural labor when not attending church, and the seventh day was still regarded as the Sabbath. But steadily a change was effected. Those in holy office were forbidden to pass judgment in any civil controversy on the Sunday. Soon after, all persons, of whatever rank, were commanded to refrain from common labor on pain of a fine for freemen and stripes in the case of servants. Later it was decreed that rich men should be punished with the loss of half of their estates; and finally, that if still obstinate they should be made slaves. The lower classes were to suffer perpetual banishment.

> Pe măsură ce papalitatea s-a consolidat temeinic, lucrarea de exaltare a duminicii a fost continuată. Pentru o vreme, poporul se angaja în munci agricole atunci când nu mergea la biserică, iar ziua a șaptea era încă privită drept Sabatul. Dar treptat a fost înfăptuită o schimbare. Celor aflați în slujire sfântă li s-a interzis să pronunțe judecată în orice controversă civilă în ziua de duminică. La scurt timp după aceea, tuturor persoanelor, de orice rang, li s-a poruncit să se abțină de la munca obișnuită, sub pedeapsa unei amenzi pentru oamenii liberi și a loviturilor de bici în cazul servitorilor. Mai târziu s-a decretat ca oamenii bogați să fie pedepsiți cu pierderea a jumătate din averile lor; iar, în cele din urmă, că, dacă rămâneau încă îndărătnici, să fie făcuți sclavi. Clasele de jos urmau să sufere exil perpetuu.

> “Miracles also were called into requisition. Among other wonders it was reported that as a husbandman who was about to plow his field on Sunday cleaned his plow with an iron, the iron stuck fast in his hand, and for two years he carried it about with him, ‘to his exceeding great pain and shame.’—Francis West, Historical and Practical Discourse on the Lord’s Day, page 174.

> S-a făcut apel și la minuni. Între alte minuni s-a relatat că, pe când un plugar, care era pe punctul de a-și ara țarina într-o duminică, își curăța plugul cu o bucată de fier, fierul i s-a lipit de mână, și timp de doi ani l-a purtat cu sine, „spre durerea și rușinea lui nespus de mari”.-Francis West, Historical and Practical Discourse on the Lord's Day, pagina 174.

> “Later the pope gave directions that the parish priest should admonish the violators of Sunday and wish them to go to church and say their prayers, lest they bring some great calamity on themselves and neighbors. An ecclesiastical council brought forward the argument, since so widely employed, even by Protestants, that because persons had been struck by lightning while laboring on Sunday, it must be the Sabbath. ‘It is apparent,’ said the prelates, ‘how high the displeasure of God was upon their neglect of this day.’ An appeal was then made that priests and ministers, kings and princes, and all faithful people ‘use their utmost endeavors and care that the day be restored to its honor, and, for the credit of Christianity, more devoutly observed for the time to come.’—Thomas Morer, Discourse in Six Dialogues on the Name, Notion, and Observation of the Lord’s Day, page 271.

> Mai târziu, Papa a dat dispoziții ca preotul paroh să-i mustre pe călcătorii duminicii și să-i îndemne să meargă la biserică și să-și rostească rugăciunile, ca nu cumva să atragă asupra lor și asupra vecinilor vreo mare calamitate. Un conciliu ecleziastic a avansat argumentul, atât de larg folosit, chiar și de protestanți, potrivit căruia, deoarece persoane fuseseră lovite de fulger în timp ce lucrau duminica, aceasta trebuie să fie Sabatul. „Este evident,” au spus prelații, „cât de mare a fost mânia lui Dumnezeu din pricina nesocotirii de către ei a acestei zile.” S-a făcut apoi un apel ca preoții și slujitorii, regii și prinții, și tot poporul credincios „să-și dea toate silințele și toată grija pentru ca ziua să fie readusă la cinstea ei și, spre buna reputație a creștinismului, de acum înainte să fie observată cu mai multă evlavie.” -Thomas Morer, Discourse in Six Dialogues on the Name, Notion, and Observation of the Lord's Day, pagina 271.

> “The decrees of councils proving insufficient, the secular authorities were besought to issue an edict that would strike terror to the hearts of the people and force them to refrain from labor on the Sunday. At a synod held in Rome, all previous decisions were reaffirmed with greater force and solemnity. They were also incorporated into the ecclesiastical law and enforced by the civil authorities throughout nearly all Christendom. (See Heylyn, History of the Sabbath, pt. 2, ch. 5, sec. 7.)

> Întrucât decretele conciliilor se dovedeau insuficiente, li s-a cerut autorităților seculare să emită un edict care să insufle groază în inimile poporului și să-i constrângă să se abțină de la muncă în ziua de duminică. La un sinod ținut la Roma, toate hotărârile anterioare au fost reafirmate cu mai mare vigoare și solemnitate. Ele au fost, de asemenea, încorporate în dreptul canonic și puse în aplicare de autoritățile civile în aproape întreaga creștinătate. (A se vedea Heylyn, History of the Sabbath, partea a 2-a, cap. 5, sec. 7.)

> “Still the absence of Scriptural authority for Sundaykeeping occasioned no little embarrassment. The people questioned the right of their teachers to set aside the positive declaration of Jehovah, ‘The seventh day is the Sabbath of the Lord thy God,’ in order to honor the day of the sun. To supply the lack of Bible testimony, other expedients were necessary. A zealous advocate of Sunday, who about the close of the twelfth century visited the churches of England, was resisted by faithful witnesses for the truth; and so fruitless were his efforts that he departed from the country for a season and cast about him for some means to enforce his teachings. When he returned, the lack was supplied, and in his after labors he met with greater success. He brought with him a roll purporting to be from God Himself, which contained the needed command for Sunday observance, with awful threats to terrify the disobedient. This precious document—as base a counterfeit as the institution it supported—was said to have fallen from heaven and to have been found in Jerusalem, upon the altar of St. Simeon, in Golgotha. But, in fact, the pontifical palace at Rome was the source whence it proceeded. Frauds and forgeries to advance the power and prosperity of the church have in all ages been esteemed lawful by the papal hierarchy.

> Totuși, lipsa unui temei scripturistic pentru păzirea Duminicii a pricinuit nu puțină stânjeneală. Poporul a pus la îndoială dreptul învățătorilor lor de a înlătura declarația categorică a lui Iehova: „Ziua a șaptea este Sabatul Domnului, Dumnezeului tău”, pentru a onora ziua soarelui. Pentru a suplini lipsa mărturiei biblice, au fost necesare alte expediente. Un zelos apărător al Duminicii, care pe la sfârșitul secolului al doisprezecelea a vizitat bisericile Angliei, a întâmpinat opoziția unor martori credincioși ai adevărului; iar eforturile lui au fost atât de zadarnice, încât a părăsit țara pentru o vreme și a căutat mijloace prin care să-și impună învățăturile. Când s-a întors, lipsa fusese suplinită, iar în lucrările sale ulterioare a avut un mai mare succes. A adus cu el un sul despre care se pretindea că este de la Însuși Dumnezeu, care conținea porunca necesară pentru păzirea Duminicii, însoțită de înfricoșătoare amenințări menite să-i înspăimânte pe neascultători. Acest prețios document — o contrafacere la fel de josnică precum instituția pe care o susținea — se spunea că ar fi căzut din cer și că ar fi fost găsit la Ierusalim, pe altarul Sfântului Simeon, la Golgota. Dar, de fapt, palatul pontifical de la Roma era sursa din care provenea. Înșelăciunile și falsurile menite să sporească puterea și prosperitatea bisericii au fost, în toate veacurile, socotite legitime de ierarhia papală.

> “The roll forbade labor from the ninth hour, three o’clock, on Saturday afternoon, till sunrise on Monday; and its authority was declared to be confirmed by many miracles. It was reported that persons laboring beyond the appointed hour were stricken with paralysis. A Miller who attempted to grind his corn, saw, instead of flour, a torrent of blood come forth, and the mill wheel stood still, notwithstanding the strong rush of water. A woman who placed dough in the oven found it raw when taken out, though the oven was very hot. Another who had dough prepared for baking at the ninth hour, but determined to set it aside till Monday, found, the next day, that it had been made into loaves and baked by divine power. A man who baked bread after the ninth hour on Saturday found, when he broke it the next morning, that blood started therefrom. By such absurd and superstitious fabrications did the advocates of Sunday endeavor to establish its sacredness. (See Roger de Hoveden, Annals, vol. 2, pp. 526–530.)

> Sulul interzicea munca de la ceasul al nouălea, ora trei, în după-amiaza zilei de sâmbătă, până la răsăritul soarelui în ziua de luni; iar autoritatea lui a fost declarată drept confirmată prin multe minuni. S-a relatat că persoanele care munceau dincolo de ora hotărâtă erau lovite de paralizie. Un morar care a încercat să-și macine grânele a văzut, în loc de făină, un torent de sânge ieșind, iar roata morii s-a oprit, în ciuda năvalei puternice a apei. O femeie care a pus aluatul în cuptor l-a găsit crud când l-a scos, deși cuptorul era foarte încins. O alta, care avea aluatul pregătit pentru coacere la ceasul al nouălea, dar a hotărât să-l lase deoparte până luni, a constatat a doua zi că fusese prefăcut în pâini și copt prin putere divină. Un bărbat care a copt pâine după ceasul al nouălea, sâmbătă, a constatat, când a frânt-o în dimineața următoare, că a început să curgă sânge din ea. Prin asemenea născociri absurde și superstițioase au căutat apărătorii duminicii să-i stabilească sacralitatea. (A se vedea Roger de Hoveden, Annals, vol. 2, pp. 526-530.)

> “In Scotland, as in England, a greater regard for Sunday was secured by uniting with it a portion of the ancient Sabbath. But the time required to be kept holy varied. An edict from the king of Scotland declared that ‘Saturday from twelve at noon ought to be accounted holy,’ and that no man, from that time till Monday morning, should engage in worldly business.—Morer, pages 290, 291.

> În Scoția, ca și în Anglia, o mai mare respectare a duminicii a fost asigurată prin unirea cu ea a unei părți din sabatul străvechi. Însă durata care trebuia păstrată sfântă varia. Un edict al regelui Scoției a declarat că „sâmbăta, de la miezul zilei, trebuie socotită sfântă” și că niciun om, din acel moment până luni dimineața, nu trebuie să se angajeze în îndeletniciri lumești.-Morer, paginile 290, 291.

> “But notwithstanding all the efforts to establish Sunday sacredness, papists themselves publicly confessed the divine authority of the Sabbath and the human origin of the institution by which it had been supplanted. In the sixteenth century a papal council plainly declared: ‘Let all Christians remember that the seventh day was consecrated by God, and hath been received and observed, not only by the Jews, but by all others who pretend to worship God; though we Christians have changed their Sabbath into the Lord’s Day.’—Ibid., pages 281, 282. Those who were tampering with the divine law were not ignorant of the character of their work. They were deliberately setting themselves above God.

> Dar, în ciuda tuturor eforturilor de a statornici sfințenia duminicii, papistașii înșiși au mărturisit public autoritatea divină a Sabatului și originea omenească a instituției prin care acesta fusese înlocuit. În secolul al șaisprezecelea, un conciliu papal a declarat limpede: «Să-și aducă aminte toți creștinii că ziua a șaptea a fost sfințită de Dumnezeu și a fost primită și păzită nu numai de iudei, ci și de toți ceilalți care pretind că I se închină lui Dumnezeu; deși noi, creștinii, am schimbat Sabatul lor în Ziua Domnului.» — Ibidem, paginile 281, 282. Cei care se încumetau să altereze Legea divină nu erau neștiutori cu privire la caracterul lucrării lor. Se situau în mod deliberat mai presus de Dumnezeu.

> “A striking illustration of Rome’s policy toward those who disagree with her was given in the long and bloody persecution of the Waldenses, some of whom were observers of the Sabbath. Others suffered in a similar manner for their fidelity to the fourth commandment. The history of the churches of Ethiopia and Abyssinia is especially significant. Amid the gloom of the Dark Ages, the Christians of Central Africa were lost sight of and forgotten by the world, and for many centuries they enjoyed freedom in the exercise of their faith. But at last Rome learned of their existence, and the emperor of Abyssinia was soon beguiled into an acknowledgment of the pope as the vicar of Christ. Other concessions followed.

> O ilustrare frapantă a politicii Romei față de cei care nu sunt de acord cu ea a fost oferită de persecuția îndelungată și sângeroasă a Valdenzilor, dintre care unii erau păzitori ai Sabatului. Alții au suferit în chip asemănător pentru fidelitatea lor față de porunca a patra. Istoria bisericilor din Etiopia și Abisinia este în mod deosebit semnificativă. În mijlocul întunecimii Evului Întunecat, creștinii din Africa Centrală au fost trecuți cu vederea și uitați de lume și, timp de multe secole, s-au bucurat de libertate în exercitarea credinței lor. Dar, în cele din urmă, Roma a aflat de existența lor, iar împăratul Abisiniei a fost curând amăgit să-l recunoască pe papă drept vicarul lui Hristos. Alte concesii au urmat.

> “An edict was issued forbidding the observance of the Sabbath under the severest penalties. (See Michael Geddes, Church History of Ethiopia, pages 311, 312.) But papal tyranny soon became a yoke so galling that the Abyssinians determined to break it from their necks. After a terrible struggle the Romanists were banished from their dominions, and the ancient faith was restored. The churches rejoiced in their freedom, and they never forgot the lesson they had learned concerning the deception, the fanaticism, and the despotic power of Rome. Within their solitary realm they were content to remain, unknown to the rest of Christendom.

> Un edict a fost emis, prin care se interzicea păzirea Sabatului sub cele mai aspre pedepse. (A se vedea Michael Geddes, Church History of Ethiopia, paginile 311, 312.) Însă tirania papală a devenit curând un jug atât de apăsător, încât abisinienii au hotărât să-l rupă de pe grumazul lor. După o luptă cumplită, romano-catolicii au fost izgoniți din stăpânirile abisinienilor, iar credința străveche a fost restaurată. Bisericile s-au bucurat de libertatea lor și nu au uitat niciodată lecția pe care o învățaseră cu privire la înșelăciunea, fanatismul și puterea despotică a Romei. În hotarele ținutului lor izolat s-au mulțumit să rămână, necunoscuți restului creștinătății.

> “The churches of Africa held the Sabbath as it was held by the papal church before her complete apostasy. While they kept the seventh day in obedience to the commandment of God, they abstained from labor on the Sunday in conformity to the custom of the church. Upon obtaining supreme power, Rome had trampled upon the Sabbath of God to exalt her own; but the churches of Africa, hidden for nearly a thousand years, did not share in this apostasy. When brought under the sway of Rome, they were forced to set aside the true and exalt the false sabbath; but no sooner had they regained their independence than they returned to obedience to the fourth commandment.

> Bisericile Africii au păzit Sabatul așa cum îl păzea biserica papală înainte de apostazia ei deplină. În timp ce păzeau ziua a șaptea în ascultare de porunca lui Dumnezeu, se abțineau de la muncă duminica, în conformitate cu cutuma bisericii. După ce a dobândit puterea supremă, Roma a călcat în picioare Sabatul lui Dumnezeu pentru a-și înălța propriul sabat; dar bisericile Africii, ascunse timp de aproape o mie de ani, nu au împărtășit această apostazie. Când au fost aduse sub stăpânirea Romei, au fost constrânse să înlăture Sabatul cel adevărat și să înalțe sabatul fals; dar îndată ce și-au recăpătat independența, s-au întors la ascultarea față de porunca a patra.

> “These records of the past clearly reveal the enmity of Rome toward the true Sabbath and its defenders, and the means which she employs to honor the institution of her creating. The word of God teaches that these scenes are to be repeated as Roman Catholics and Protestants shall unite for the exaltation of the Sunday.

> Aceste consemnări ale trecutului descoperă limpede vrăjmășia Romei față de adevăratul Sabat și apărătorii săi, precum și mijloacele pe care le întrebuințează pentru a onora instituția pe care a creat-o ea însăși. Cuvântul lui Dumnezeu învață că aceste scene urmează să fie repetate, când romano-catolicii și protestanții se vor uni pentru înălțarea Duminicii.

> “The prophecy of Revelation 13 declares that the power represented by the beast with lamblike horns shall cause ‘the earth and them which dwell therein’ to worship the papacy—there symbolized by the beast ‘like unto a leopard.’ The beast with two horns is also to say ‘to them that dwell on the earth, that they should make an image to the beast;’ and, furthermore, it is to command all, ‘both small and great, rich and poor, free and bond,’ to receive the mark of the beast. Revelation 13:11–16. It has been shown that the United States is the power represented by the beast with lamblike horns, and that this prophecy will be fulfilled when the United States shall enforce Sunday observance, which Rome claims as the special acknowledgment of her supremacy. But in this homage to the papacy the United States will not be alone. The influence of Rome in the countries that once acknowledged her dominion is still far from being destroyed. And prophecy foretells a restoration of her power. ‘I saw one of his heads as it were wounded to death; and his deadly wound was healed: and all the world wondered after the beast.’ Verse 3. The infliction of the deadly wound points to the downfall of the papacy in 1798. After this, says the prophet, ‘his deadly wound was healed: and all the world wondered after the beast.’ Paul states plainly that the ‘man of sin’ will continue until the second advent. 2 Thessalonians 2:3–8. To the very close of time he will carry forward the work of deception. And the revelator declares, also referring to the papacy: ‘All that dwell upon the earth shall worship him, whose names are not written in the book of life.’ Revelation 13:8. In both the Old and the New World, the papacy will receive homage in the honor paid to the Sunday institution, that rests solely upon the authority of the Roman Church.

> Profeția din Apocalipsa 13 declară că puterea reprezentată de fiara cu coarne ca de miel va face „pământul și pe cei ce locuiesc pe el” să se închine papalității — acolo simbolizată prin fiara „asemănătoare cu un leopard”. Fiara cu două coarne va spune, de asemenea, „celor ce locuiesc pe pământ, să facă un chip al fiarei”; și, mai mult, va porunci tuturor, „mici și mari, bogați și săraci, slobozi și robi”, să primească semnul fiarei. Apocalipsa 13:11-16. S-a arătat că Statele Unite sunt puterea reprezentată de fiara cu coarne ca de miel și că această profeție se va împlini când Statele Unite vor impune păzirea duminicii, pe care Roma o revendică drept recunoașterea specială a supremației ei. Însă în acest omagiu adus papalității, Statele Unite nu vor fi singure. Influența Romei în țările care odinioară i-au recunoscut stăpânirea este încă departe de a fi nimicită. Iar profeția prevestește o restaurare a puterii ei. „Am văzut unul din capetele ei ca rănit de moarte; și rana ei de moarte a fost vindecată; și toată lumea se mira după fiară.” Versetul 3. Pricinuirea rănii de moarte indică prăbușirea papalității în 1798. După aceasta, spune profetul, „rana ei de moarte a fost vindecată; și toată lumea se mira după fiară.” Pavel afirmă în mod limpede că „omul fărădelegii” va continua până la a doua venire. 2 Tesaloniceni 2:3-8. Până la chiar încheierea timpului el va duce înainte lucrarea înșelăciunii. Iar revelatorul declară, referindu-se de asemenea la papalitate: „Toți cei ce locuiesc pe pământ i se vor închina, aceia ai căror nume nu sunt scrise în cartea vieții.” Apocalipsa 13:8. Atât în Lumea Veche, cât și în Lumea Nouă, papalitatea va primi omagiu prin cinstirea instituției duminicii, care se sprijină exclusiv pe autoritatea Bisericii Romei.

> “Since the middle of the nineteenth century, students of prophecy in the United States have presented this testimony to the world. In the events now taking place is seen a rapid advance toward the fulfillment of the prediction. With Protestant teachers there is the same claim of divine authority for Sundaykeeping, and the same lack of Scriptural evidence, as with the papal leaders who fabricated miracles to supply the place of a command from God. The assertion that God’s judgments are visited upon men for their violation of the Sunday-sabbath, will be repeated; already it is beginning to be urged. And a movement to enforce Sunday observance is fast gaining ground.

> De la mijlocul secolului al nouăsprezecelea, cercetători ai profeției din Statele Unite au prezentat această mărturie lumii. În evenimentele care au loc acum se vede o înaintare rapidă spre împlinirea prezicerii. La învățătorii protestanți se găsește aceeași pretenție de autoritate divină pentru păzirea duminicii și aceeași lipsă de dovezi scripturale, întocmai ca la conducătorii papali care au fabricat minuni pentru a ține locul unei porunci de la Dumnezeu. Afirmația că judecățile lui Dumnezeu sunt abătute asupra oamenilor pentru încălcarea sabatului duminical va fi repetată; deja începe să fie susținută. Iar o mișcare pentru impunerea păzirii duminicii câștigă rapid teren.

> “Marvelous in her shrewdness and cunning is the Roman Church. She can read what is to be. She bides her time, seeing that the Protestant churches are paying her homage in their acceptance of the false sabbath and that they are preparing to enforce it by the very means which she herself employed in bygone days. Those who reject the light of truth will yet seek the aid of this self-styled infallible power to exalt an institution that originated with her. How readily she will come to the help of Protestants in this work it is not difficult to conjecture. Who understands better than the papal leaders how to deal with those who are disobedient to the church?

> Uimitoare în șiretenia și viclenia ei este Biserica Romei. Ea poate prevedea ceea ce urmează să fie. Ea își așteaptă vremea, văzând că bisericile protestante îi aduc omagiu prin acceptarea sabatului fals și că se pregătesc să-l impună prin aceleași mijloace pe care ea însăși le-a folosit odinioară. Cei care resping lumina adevărului vor ajunge să caute ajutorul acestei puteri autointitulate infailibile pentru a înălța o instituție care își are originea în ea. Cât de prompt va veni ea în ajutorul protestanților în această lucrare nu este greu de prevăzut. Cine înțelege mai bine decât conducătorii papali cum să procedeze cu cei neascultători față de biserică?

> “The Roman Catholic Church, with all its ramifications throughout the world, forms one vast organization under the control, and designed to serve the interests, of the papal see. Its millions of communicants, in every country on the globe, are instructed to hold themselves as bound in allegiance to the pope. Whatever their nationality or their government, they are to regard the authority of the church as above all other. Though they may take the oath pledging their loyalty to the state, yet back of this lies the vow of obedience to Rome, absolving them from every pledge inimical to her interests.

> Biserica Romano-Catolică, cu toate ramificațiile ei pe tot cuprinsul lumii, formează o singură vastă organizație, aflată sub controlul Scaunului papal și destinată să-i servească interesele. Milioanele sale de credincioși, în fiecare țară de pe glob, sunt instruiți să se socotească legați prin loialitate față de papă. Indiferent de naționalitatea lor ori de guvernul sub care trăiesc, ei trebuie să considere autoritatea Bisericii ca fiind mai presus de oricare alta. Deși pot depune jurământul prin care își angajează loialitatea față de stat, totuși, în spatele acestuia stă votul de ascultare față de Roma, care îi dezleagă de orice angajament potrivnic intereselor ei.

> “History testifies of her artful and persistent efforts to insinuate herself into the affairs of nations; and having gained a foothold, to further her own aims, even at the ruin of princes and people. In the year 1204, Pope Innocent III extracted from Peter II, king of Arragon, the following extraordinary oath: ‘I, Peter, king of Arragonians, profess and promise to be ever faithful and obedient to my lord, Pope Innocent, to his Catholic successors, and the Roman Church, and faithfully to preserve my kingdom in his obedience, defending the Catholic faith, and persecuting heretical pravity.’—John Dowling, The History of Romanism, b. 5, ch. 6, sec.

> Istoria dă mărturie despre strădaniile ei viclene și stăruitoare de a se insinua în treburile națiunilor; iar, odată ce și-a câștigat un punct de sprijin, de a-și promova propriile țeluri, chiar cu prețul ruinei prinților și al popoarelor. În anul 1204, Papa Inocențiu al III-lea a smuls de la Petru al II-lea, regele Aragonului, următorul jurământ extraordinar: „Eu, Petru, regele aragonezilor, mărturisesc și promit să fiu pururea credincios și ascultător domnului meu, Papei Inocențiu, succesorilor săi catolici și Bisericii Romane și să păstrez cu credincioșie regatul meu în ascultarea sa, apărând credința catolică și persecutând pravitatea eretică.” - John Dowling, Istoria romanismului, cartea 5, cap. 6, sec.

> “55. This is in harmony with the claims regarding the power of the Roman pontiff ‘that it is lawful for him to depose emperors’ and ‘that he can absolve subjects from their allegiance to unrighteous rulers.’—Mosheim, b. 3, cent. 11, pt. 2, ch. 2, sec. 9, note 17.

> 55. Aceasta este în armonie cu pretențiile privitoare la puterea Pontifului Roman, „că are dreptul să-i depună pe împărați” și „că îi poate dezlega pe supuși de jurământul lor de credință față de stăpânitori nelegiuiți”. - Mosheim, cartea 3, secolul al XI-lea, partea 2, capitolul 2, secțiunea 9, nota 17.

> “And let it be remembered, it is the boast of Rome that she never changes. The principles of Gregory VII and Innocent III are still the principles of the Roman Catholic Church. And had she but the power, she would put them in practice with as much vigor now as in past centuries. Protestants little know what they are doing when they propose to accept the aid of Rome in the work of Sunday exaltation. While they are bent upon the accomplishment of their purpose, Rome is aiming to re-establish her power, to recover her lost supremacy. Let the principle once be established in the United States that the church may employ or control the power of the state; that religious observances may be enforced by secular laws; in short, that the authority of church and state is to dominate the conscience, and the triumph of Rome in this country is assured.

> Și să se rețină: mândria Romei este aceea că ea nu se schimbă niciodată. Principiile lui Grigore al VII-lea și ale lui Inocențiu al III-lea sunt încă principiile Bisericii Romano-Catolice. Iar de-ar avea puterea, le-ar pune în practică cu aceeași vigoare acum ca în secolele trecute. Protestanții știu prea puțin ce fac atunci când intenționează să accepte sprijinul Romei în lucrarea înălțării duminicii. În timp ce sunt hotărâți să-și ducă la îndeplinire scopul, Roma urmărește să-și restabilească puterea, să-și recâștige supremația pierdută. Odată statornicit în Statele Unite principiul că biserica poate folosi sau controla puterea statului; că observanțele religioase pot fi impuse prin legi seculare; pe scurt, că autoritatea bisericii și a statului trebuie să domine conștiința, triumful Romei în această țară este asigurat.

> “God’s word has given warning of the impending danger; let this be unheeded, and the Protestant world will learn what the purposes of Rome really are, only when it is too late to escape the snare. She is silently growing into power. Her doctrines are exerting their influence in legislative halls, in the churches, and in the hearts of men. She is piling up her lofty and massive structures in the secret recesses of which her former persecutions will be repeated. Stealthily and unsuspectedly she is strengthening her forces to further her own ends when the time shall come for her to strike. All that she desires is vantage ground, and this is already being given her. We shall soon see and shall feel what the purpose of the Roman element is. Whoever shall believe and obey the word of God will thereby incur reproach and persecution.” The Great Controversy, 563–581.

> Cuvântul lui Dumnezeu a dat avertizare cu privire la pericolul iminent; dacă avertizarea va fi neluată în seamă, lumea protestantă va afla care sunt cu adevărat scopurile Romei abia când va fi prea târziu pentru a scăpa din cursă. Ea își sporește în tăcere puterea. Doctrinele ei își exercită influența în forurile legislative, în biserici și în inimile oamenilor. Ea își ridică edificiile semețe și masive, în ale căror adâncuri tainice persecuțiile ei de odinioară vor fi repetate. Pe furiș și fără a stârni bănuieli, ea își întărește forțele pentru a-și promova propriile scopuri când va sosi vremea să lovească. Tot ce dorește este o poziție avantajoasă, iar aceasta deja i se acordă. Curând vom vedea și vom simți care este scopul elementului roman. Oricine va crede și va asculta de Cuvântul lui Dumnezeu va atrage astfel asupra sa ocară și persecuție. Marea controversă, 563-581.

Back to Articles