Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Sixty-Three

Cartea lui Daniel - Numărul o sută șaizeci și trei

Unveiling Prophecy: Exploring Chapter Eleven of Daniel

Dezvăluirea profeției: Explorarea capitolului al unsprezecelea din Daniel

Author

Jeff Pippenger

Published

March 28, 2024

Formats

PDF
Word

We will now begin to proceed through chapter eleven of Daniel.

Acum vom începe să parcurgem capitolul unsprezece din cartea lui Daniel.

> Also I in the first year of Darius the Mede, even I, stood to confirm and to strengthen him. And now will I show thee the truth. Behold, there shall stand up yet three kings in Persia; and the fourth shall be far richer than they all: and by his strength through his riches he shall stir up all against the realm of Grecia. And a mighty king shall stand up, that shall rule with great dominion, and do according to his will. And when he shall stand up, his kingdom shall be broken, and shall be divided toward the four winds of heaven; and not to his posterity, nor according to his dominion which he ruled: for his kingdom shall be plucked up, even for others beside those. Daniel 11:1–4.

> Și eu, în anul întâi al lui Dariu Medul, chiar eu, am stat ca să-l sprijin și să-l întăresc. Iar acum îți voi arăta adevărul. Iată, în Persia se vor ridica încă trei împărați; iar al patrulea va fi cu mult mai bogat decât toți și, prin tăria pe care i-o dau bogățiile sale, îi va stârni pe toți împotriva împărăției Greciei. Și se va ridica un împărat puternic, care va domni cu mare stăpânire și va face după voia lui. Iar când se va ridica, împărăția lui va fi sfărâmată și va fi împărțită spre cele patru vânturi ale cerului; și nu va reveni urmașilor lui, nici potrivit stăpânirii pe care a exercitat-o, căci împărăția lui va fi smulsă și va fi dată altora, în afara de aceștia. Daniel 11:1-4.

Gabriel begins by informing Daniel that he also worked with Darius in his first year, which is the year Darius’ nephew, his general, took Babylon and slew Belshazzar. Daniel is receiving this vision in the third year of Cyrus, according to the first verse of chapter ten, so Gabriel is marking both Darius and Cyrus as the symbols representing the “time of the end.” Belshazzar and Babylon were taken by the Medo-Persian Empire in the year 538 BC.

Gabriel începe prin a-l înștiința pe Daniel că a lucrat și cu Dariu în anul întâi al acestuia, care este anul în care nepotul lui Dariu, generalul său, a cucerit Babilonul și l-a ucis pe Belșațar. Daniel primește această vedenie în al treilea an al lui Cirus, potrivit versetului întâi al capitolului zece, astfel încât Gabriel îi desemnează atât pe Dariu, cât și pe Cirus drept simboluri care reprezintă "vremea sfârșitului". Babilonul, împreună cu Belșațar, au căzut în mâinile Imperiului medo-persan în anul 538 î.Hr.

> “Cyrus besieged Babylon, which he took by stratagem in 538 BC, and with the death of Belshazzar, whom the Persians killed, the kingdom of Babylon ceased to exist.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 46.

> „Cirus a asediat Babilonul, pe care l-a cucerit prin vicleșug în 538 î.Hr., iar odată cu moartea lui Belșațar, pe care perșii l-au ucis, împărăția Babilonului a încetat să mai existe.” Uriah Smith, Daniel și Apocalipsa, 46.

In the year 538 BC, Daniel recorded chapter nine.

În anul 538 î.Hr., Daniel a consemnat capitolul nouă.

> “The vision recorded in the preceding chapter [chapter eight] was given in the third year of Belshazzar, BC 538. In the same year, which was also the first of Darius, the events narrated in this chapter [chapter nine] occurred.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 205.

> „Viziunea consemnată în capitolul precedent [capitolul opt] a fost dată în al treilea an al lui Belșațar, în anul 538 î.Hr. În același an, care a fost și cel dintâi al lui Darius, au avut loc evenimentele relatate în acest capitol [capitolul nouă].” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 205.

The first year of Darius, which was the third and last year of Belshazzar, in 538 BC, the Lord punished the land of the Chaldeans, and made it desolate.

În anul întâi al lui Dariu, care a fost al treilea și ultimul an al lui Belșațar, în 538 î.Hr., Domnul a pedepsit țara haldeilor și a prefăcut-o în pustiu.

> And this whole land shall be a desolation, and an astonishment; and these nations shall serve the king of Babylon seventy years. And it shall come to pass, when seventy years are accomplished, that I will punish the king of Babylon, and that nation, saith the Lord, for their iniquity, and the land of the Chaldeans, and will make it perpetual desolations. Jeremiah 25:11, 12.

> Și toată țara aceasta va fi o pustietate și o groază; iar aceste neamuri vor sluji împăratului Babilonului șaptezeci de ani. Iar când se vor împlini șaptezeci de ani, voi pedepsi pe împăratul Babilonului și pe neamul acela, zice Domnul, pentru nelegiuirea lor, și voi pedepsi țara Haldeilor și o voi face pustiiri veșnice. Ieremia 25:11, 12.

In verse ten, the Lord employs the word “after,” as He leads into the punishment of Babylon. “After” Babylon is made desolate, the Lord would perform his good work for God’s people.

În versetul zece, Domnul folosește cuvântul „după”, în timp ce introduce pedepsirea Babilonului. „După” ce Babilonul va fi prefăcut într-o pustietate, Domnul Își va împlini lucrarea Sa cea bună pentru poporul lui Dumnezeu.

> For thus saith the Lord, That after seventy years be accomplished at Babylon I will visit you, and perform my good word toward you, in causing you to return to this place. Jeremiah 25:10.

> Căci așa zice Domnul: După ce se vor împlini șaptezeci de ani la Babilon, vă voi cerceta și voi împlini față de voi cuvântul Meu cel bun, făcându-vă să vă întoarceți în locul acesta. Ieremia 25:10.

The captivity of seventy years began in 606 BC.

Robia de șaptezeci de ani a început în anul 606 î.Hr.

> “Commencing the seventy years BC 606, Daniel understood that they were now drawing to their termination.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 205.

> „Începând cu anul 606 î.Hr., cei șaptezeci de ani, Daniel a înțeles că ei se apropiau acum de încheierea lor.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 205.

The seventy-year captivity began in 606 BC, and ended in 536 BC, which was two years after the death of Belshazzar and the desolation of Babylon in 538 BC. It was the third year of Cyrus. Gabriel places the prophecy of the Hiddekel River in the third year of Cyrus, and begins the narrative of chapter eleven, by referencing the first year of Darius, and in doing so he is identifying two specific years. 538 BC and 536 BC were both appointed times, 538 BC was the appointed time for the prophecy of seventy years to conclude, and 536 BC was the appointed prophetic time when “after” 538 BC, the Lord would perform His good work for His people.

Cei șaptezeci de ani de captivitate au început în 606 î.Hr. și s-au încheiat în 536 î.Hr., adică la doi ani după moartea lui Belșațar și pustiirea Babilonului în 538 î.Hr. Acesta era al treilea an al lui Cirus. Gabriel plasează profeția Râului Hidechel în al treilea an al lui Cirus și începe relatarea capitolului unsprezece prin a face referire la primul an al lui Darius, iar prin aceasta identifică doi ani specifici. Atât 538 î.Hr., cât și 536 î.Hr. au fost vremi hotărâte: 538 î.Hr. a fost vremea hotărâtă pentru încheierea profeției celor șaptezeci de ani, iar 536 î.Hr. a fost vremea profetică hotărâtă când, „după” 538 î.Hr., Domnul avea să împlinească buna Sa lucrare pentru poporul Său.

538 BC and 536 BC, are both appointed times, and they are represented by two historical figures, one was the first king of Media and the second the first king of Persia. The end of the seventy years of literal Israel being captive in literal Babylon, represented the twelve hundred and sixty years that spiritual Israel was captive in spiritual Babylon, from the year 538 AD to 1798. 1798 was an “appointed time”, and then the period that is prophetically identified as the “time of the end,” began. 538 BC, and 536 BC which are represented as an “appointed time”, also mark the beginning of a period represented as “the time of the end”.

538 î.Hr. și 536 î.Hr. sunt amândouă „vremuri hotărâte” și sunt reprezentate prin două figuri istorice, dintre care una este întâiul rege al Mediei, iar cealaltă, întâiul rege al Persiei. Sfârșitul celor șaptezeci de ani în care Israelul literal a fost în robie în Babilonul literal a reprezentat perioada de o mie două sute șaizeci de ani în care Israelul spiritual a fost în robie în Babilonul spiritual, din anul 538 d.Hr. până în 1798. 1798 a fost o „vreme hotărâtă”, iar apoi a început perioada identificată profetic drept „vremea sfârșitului”. 538 î.Hr. și 536 î.Hr., fiecare dintre ele fiind reprezentată ca o „vreme hotărâtă”, marchează de asemenea începutul unei perioade reprezentate drept „vremea sfârșitului”.

> “God’s church on earth was as verily in captivity during this long period of relentless persecution as were the children of Israel held captive in Babylon during the period of the exile.” Prophets and Kings, 714.

> „Biserica lui Dumnezeu de pe pământ a fost cu adevărat în robie în timpul acestei lungi perioade de persecuție necruțătoare, tot așa cum copiii lui Israel au fost ținuți captivi în Babilon în timpul perioadei exilului.” Profeți și Regi, 714.

All prophecy is addressing more specifically the last days, than the days in which they were first fulfilled, so 538 BC, and king Darius, along with 536 BC, and king Cyrus, represent the “time of the end” in 1989, and the two kings typify President Reagan and President Bush the first. 538 BC and 536 BC represent a waymark that is fulfilled with both dates understood to represent the one waymark. The waymark of the “time of the end,” consists of two symbols, and sometimes as with Reagan and Bush the first, both symbols are fulfilled in the same year. But that is the exception to the rule, for the waymark of the “time of the end” in the time of Moses was the birth of both Aaron and Moses, which was separated by three years. In the history of Christ, it was the birth of John the Baptist and Christ that was separated by six months.

Toată profeția se adresează mai specific zilelor din urmă decât zilelor în care au fost împlinite pentru prima dată; astfel, anul 538 î.Hr. și împăratul Darius, împreună cu anul 536 î.Hr. și împăratul Cirus, reprezintă „vremea sfârșitului” în 1989, iar cei doi împărați îi prefigurează pe președintele Reagan și pe președintele Bush cel dintâi. Anii 538 î.Hr. și 536 î.Hr. reprezintă un reper profetic care este împlinit, ambele date fiind înțelese ca reprezentând același reper. Reperul profetic al „vremii sfârșitului” este alcătuit din două simboluri și, uneori, ca în cazul lui Reagan și Bush cel dintâi, ambele simboluri sunt împlinite în același an. Însă aceasta este excepția de la regulă, căci reperul profetic al „vremii sfârșitului” în vremea lui Moise a fost nașterea atât a lui Aaron, cât și a lui Moise, despărțită de trei ani. În istoria lui Hristos, a fost nașterea lui Ioan Botezătorul și a lui Hristos, despărțită de șase luni.

With the “time of the end,” in the history of the antichrist it was 1798 and 1799. The French Revolution is a subject of prophecy, and it began in 1789, and lasted ten years ending in 1799, at its appointed time, just as 1798 was an appointed time. Together they identify the deadly wound given to the beast, and also the woman that rode upon and reigned over the beast. Darius was the king that defeated his enemy by sending his army in through the “wall”, and he represents Reagan, who defeated his enemy by bringing down the wall of the “iron curtain.” Cyrus represents Bush the first, for Cyrus is known as Cyrus the Great, and George Bush the first is Bush the greater, and Bush the last is Bush the lesser.

În istoria antihristului, „timpul sfârșitului” a fost 1798 și 1799. Revoluția Franceză este un subiect al profeției și a început în 1789, durând zece ani și încheindu-se în 1799, la vremea ei hotărâtă, așa cum 1798 a fost o vreme hotărâtă. Împreună, ele identifică rana de moarte dată fiarei, precum și femeia care a călărit și a domnit peste fiară. Dariu a fost regele care și-a învins dușmanul trimițându-și armata prin „zid”, și el îl reprezintă pe Reagan, care și-a învins dușmanul dărâmând zidul „Cortinei de Fier”. Cirus îl reprezintă pe Bush cel dintâi, căci Cirus este cunoscut drept Cirus cel Mare, iar George Bush cel dintâi este Bush cel mare, iar Bush cel de pe urmă este Bush cel mic.

Because these two kings and the two dates they represent are actually one symbol. One marks the seventy years that Babylon would rule. That seventy-year period reached its appointed time in 538 BC and is represented by Darius. The completion of the captivity of seventy years reached its appointed time in 536 BC and is represented by Cyrus. Together they represent the “time of the end,” when prophetic light is to be unsealed. In 1798 the first angel of Revelation fourteen arrived at the “time of the end,” and Sister White says that angel “was no less a personage than Jesus Christ.”

Fiindcă acești doi regi și cele două date pe care le reprezintă constituie, de fapt, un singur simbol. Una dintre date marchează cei șaptezeci de ani în care Babilonul avea să stăpânească. Acea perioadă de șaptezeci de ani și-a atins timpul rânduit în 538 î.Hr. și este reprezentată de Dariu. Încheierea celor șaptezeci de ani ai robiei a ajuns la timpul rânduit în 536 î.Hr. și este reprezentată de Cir. Împreună, acestea reprezintă "timpul sfârșitului", când lumina profetică urma să fie desigilată. În 1798, primul înger din Apocalipsa paisprezece a venit în "timpul sfârșitului", iar Sora White spune că acel înger "nu era nimeni altul decât Isus Hristos".

In the third year of Cyrus, Michael, the prince of God’s people, and the archangel to the angels, descended to engage with Cyrus and confirm the light that would lead Cyrus to pronounce the first of three decrees that would allow God’s people to return to Jerusalem, and rebuild the city, the sanctuary, and the streets and walls. That work typified the work of the first and second angels’, which began at the “time of the end” in 1798.

În al treilea an al lui Cirus, Mihail, căpetenia poporului lui Dumnezeu și arhanghelul îngerilor, a coborât ca să intre în legătură cu Cirus și să confirme lumina care avea să-l conducă pe Cirus să dea primul dintre cele trei decrete, care aveau să îngăduie poporului lui Dumnezeu să se întoarcă la Ierusalim și să rezidească cetatea, sanctuarul, străzile și zidurile. Acea lucrare preînchipuia lucrarea primului și celui de-al doilea înger, care a început la „timpul sfârșitului”, în 1798.

The descent of Michael at the time of the end in the days of Darius and Cyrus, represented the arrival of the first angel in 1798, and together they mark the arrival of the same angel, at the “time of the end,” in 1989. 1989 began the period of the “time of the end,” and it was also an appointed time. An appointed time identifies the termination of a prophetic period of time. The rebellion of 1863, at the first “Kadesh” for modern spiritual Israel, was the beginning of a period of one hundred and twenty-six years that terminated at “the time appointed” in 1989. One hundred and twenty-six is a tithe, or a tenth, of twelve hundred and sixty, and at the end of twelve hundred and sixty years in 1798, the movement of the first angel arrived into history. At the end of one hundred and twenty-six years, in 1989, the movement of the third angel arrived into history.

Pogorârea lui Mihail la timpul sfârșitului, în zilele lui Darius și Cirus, a reprezentat sosirea primului înger în 1798, iar împreună ele marchează sosirea aceluiași înger, la „timpul sfârșitului”, în 1989. Anul 1989 a început perioada „timpului sfârșitului” și a fost, de asemenea, o vreme hotărâtă. O vreme hotărâtă identifică încheierea unei perioade profetice de timp. Răzvrătirea din 1863, la primul „Kadesh” pentru Israelul spiritual modern, a fost începutul unei perioade de o sută douăzeci și șase de ani, care s-a încheiat la „vremea hotărâtă” în 1989. O sută douăzeci și șase este o zeciuială, sau a zecea parte, dintr-o mie două sute șaizeci, iar la sfârșitul celor o mie două sute șaizeci de ani, în 1798, mișcarea primului înger a intrat în istorie. La sfârșitul celor o sută douăzeci și șase de ani, în 1989, mișcarea celui de-al treilea înger a intrat în istorie.

In verse one of Daniel chapter eleven, Gabriel is careful and precise in his identification that the history represented begins with Cyrus, at the time of the end in 1989. Cyrus the Great there represents Bush the greater, who would be followed by three kings, and then a fourth king which would be far richer than they all. Thus, the fourth rich king, that stirs up all of Grecia, is the sixth president since 1989.

În versetul întâi al capitolului unsprezece din Daniel, Gabriel este atent și precis în identificarea faptului că istoria reprezentată începe cu Cirus, la vremea sfârșitului, în 1989. Acolo, Cirus cel Mare îl reprezintă pe Bush cel mai mare, care avea să fie urmat de trei regi, iar apoi de un al patrulea rege, care avea să fie mult mai bogat decât toți. Astfel, al patrulea rege bogat, care întărâtă toată Grecia, este al șaselea președinte de la 1989 încoace.

In the events of chapter ten, Daniel is represented as mourning, and in his experience of mourning he is changed unto the image of Christ, as he beholds the vision. The twenty-one-day period of mourning, represents a period of death that concludes with a resurrection. In chapter ten, Michael has come down out of heaven, and in Jude seven, when He descends, He resurrects Moses. In Revelation chapter eleven Moses (and Elijah) have been slain, and are dead in the street for three and a half symbolic days. Then Moses, (along with Elijah) are resurrected by “a great voice”.

În evenimentele capitolului zece, Daniel este înfățișat ca fiind în doliu, iar în experiența sa de doliu este transformat după chipul lui Hristos, pe măsură ce contemplă vedenia. Perioada de douăzeci și una de zile de doliu reprezintă o perioadă de moarte care se încheie cu o înviere. În capitolul zece, Mihail S-a pogorât din cer, iar în Iuda șapte, când El Se pogoară, Îl învie pe Moise. În Apocalipsa, capitolul unsprezece, Moise (și Ilie) au fost uciși și sunt morți pe stradă timp de trei zile și jumătate simbolice. Apoi Moise (împreună cu Ilie) sunt înviați de „un glas mare”.

> And after three days and an half the Spirit of life from God entered into them, and they stood upon their feet; and great fear fell upon them which saw them. And they heard a great voice from heaven saying unto them, Come up hither. And they ascended up to heaven in a cloud; and their enemies beheld them. Revelation 11:11, 12.

> Și după trei zile și jumătate, Duhul vieții de la Dumnezeu a intrat în ei și au stat pe picioarele lor; și o mare frică a căzut peste cei ce i-au văzut. Și au auzit un glas mare din cer, zicându-le: «Suiți-vă aici». Și s-au suit la cer într-un nor; iar vrăjmașii lor i-au privit. Apocalipsa 11:11-12.

The “great voice” that resurrects is the voice of the archangel, and the archangel is Michael.

„Glasul cel mare” care înviază este glasul arhanghelului, iar arhanghelul este Mihail.

> For the Lord himself shall descend from heaven with a shout, with the voice of the archangel, and with the trump of God: and the dead in Christ shall rise first. 1 Thessalonians 4:16.

> Căci Însuși Domnul Se va pogorî din cer cu un strigăt, cu glasul arhanghelului și cu trâmbița lui Dumnezeu; și morții în Hristos vor învia întâi. 1 Tesaloniceni 4:16.

The history where Moses and Elijah are murdered and resurrected is the history of the sealing of the one hundred and forty-four thousand. That history began on September 11, 2001 with the “first voice” of the angel of Revelation eighteen, which Sister White identifies as arriving when the great buildings of New York City were thrown down. The “second voice” of Revelation chapter eighteen, is sounded at the soon coming Sunday law, when God’s other flock is called out of Babylon. It is that history, the history of the sealing, where Daniel is represented as being changed into the image of Christ by beholding the “marah” vision, which is the feminine expression of the “mareh” vision. It is the “causative” vision, that “causes” the image beheld to be reproduced in those who behold it.

Istoria în care Moise și Ilie sunt uciși și înviați este istoria sigilării celor o sută patruzeci și patru de mii. Acea istorie a început la 11 septembrie 2001 cu „prima voce” a îngerului din Apocalipsa optsprezece, pe care sora White o identifică drept sosind atunci când marile clădiri ale orașului New York au fost dărâmate. „A doua voce” din capitolul optsprezece al Apocalipsei răsună la legea duminicală care va veni în curând, când cealaltă turmă a lui Dumnezeu este chemată să iasă din Babilon. În acea istorie, istoria sigilării, Daniel este prezentat ca fiind schimbat în chipul lui Hristos prin contemplarea viziunii „marah”, care este expresia feminină a viziunii „mareh”. Ea este viziunea „cauzativă”, care „face” ca imaginea contemplată să fie reprodusă în cei care o contemplă.

That history of the sealing, and of the transformation of Daniel in chapter ten, includes the descent of Michael when He resurrects and transforms those represented by Moses, Elijah and Daniel. He accomplishes the resurrection with the “great voice” of the archangel, thus providing a third “voice,” in the middle of the first and last voices, which are both the same, for they are both the voice of Revelation chapter eighteen. The middle voice, is where rebellion is represented, for when Michael resurrected Moses, he did not argue with Satan, though Satan, the author of rebellion, was there to protest.

Acea istorie a pecetluirii și a transformării lui Daniel din capitolul zece include coborârea lui Mihail, când El îi învie și îi transformă pe cei reprezentați de Moise, Ilie și Daniel. El înfăptuiește învierea cu "glasul cel mare" al arhanghelului, oferind astfel un al treilea "glas", la mijloc între primul și ultimul glas, care sunt amândouă unul și același glas, căci amândouă sunt glasul din capitolul optsprezece al Apocalipsei. Glasul de la mijloc este locul în care este reprezentată răzvrătirea, căci atunci când Mihail l-a înviat pe Moise, El nu a intrat în dispută cu Satana, deși Satana, autorul răzvrătirii, era acolo să protesteze.

> Yet Michael the archangel, when contending with the devil he disputed about the body of Moses, durst not bring against him a railing accusation, but said, The Lord rebuke thee. Jude 7.

> Însă arhanghelul Mihail, când, împotrivindu-se diavolului, a purtat cu el o dispută cu privire la trupul lui Moise, n-a îndrăznit să rostească împotriva lui o judecată de ocară, ci a zis: "Domnul să te mustre." Iuda 7.

The beginning of the sealing time that began on September 11, 2001, and ends at the soon coming Sunday law, is marked with the signature of “Truth,” for in the middle of that period, in July of 2023, the great voice of the archangel began the work of resurrecting the dead in Christ, who choose to hear His middle voice. Note that 2023 comes twenty-two years after 2001, and twenty-two is a tenth of two hundred and twenty, which is the symbol of the link between Divinity and humanity, and is also a symbol of restoration.

Începutul timpului de sigilare, care a început la 11 septembrie 2001 și se încheie la legea duminicală ce va veni în curând, este marcat cu semnătura „Adevărului”, căci, la mijlocul acelei perioade, în iulie 2023, glasul cel mare al arhanghelului a început lucrarea de înviere a morților în Hristos, care aleg să audă glasul Său de la mijloc. Observați că 2023 vine la douăzeci și doi de ani după 2001, iar douăzeci și doi este a zecea parte din două sute douăzeci, care este simbolul legăturii dintre Divinitate și omenire și este, de asemenea, un simbol al restaurării.

In July 2023, the mighty angel that is no less a personage than Jesus Christ, and who is the Truth, who is also Michael, and who is the Alpha and Omega descending with a message in His hand. The little book in His hand is the portion of Daniel that was sealed up until the last days.

În iulie 2023, îngerul cel puternic, care nu este nimeni altul decât Isus Hristos, și care este Adevărul, care este de asemenea Mihail, și care este Alfa și Omega, coboară cu un mesaj în mâna Sa. Cărticica din mâna Sa este partea din Daniel care a fost pecetluită până în zilele de pe urmă.

> “In the Revelation all the books of the Bible meet and end. Here is the complement of the book of Daniel. One is a prophecy; the other a revelation. The book that was sealed is not the Revelation, but that portion of the prophecy of Daniel relating to the last days. The angel commanded, ‘But thou, O Daniel, shut up the words, and seal the book, even to the time of the end.’ Daniel 12:4.” Acts of the Apostles, 585.

> În Apocalipsa toate cărțile Bibliei se întâlnesc și se încheie. Aici se află complementul cărții lui Daniel. Una este o profeție; cealaltă, o revelație. Cartea care a fost pecetluită nu este Apocalipsa, ci acea porțiune a profeției lui Daniel care se referă la zilele de pe urmă. Îngerul a poruncit: «Iar tu, Daniele, ține ascunse cuvintele și pecetluiește cartea, până la vremea sfârșitului.» Daniel 12:4. Faptele apostolilor, 585.

The portion of the prophecy of Daniel that relates to the last days, is chapter eleven. It is the last six verses of chapter eleven, but more specifically it is the histories found within the chapter that are repeated in those last six verses.

Partea profeției lui Daniel care se referă la zilele de pe urmă este capitolul unsprezece. Este vorba de ultimele șase versete ale capitolului unsprezece; însă, mai precis, de istoriile cuprinse în capitol, care se repetă în acele ultime șase versete.

> “We have no time to lose. Troublous times are before us. The world is stirred with the spirit of war. Soon the scenes of trouble spoken of in the prophecies will take place. The prophecy in the eleventh of Daniel has nearly reached its complete fulfillment. Much of the history that has taken place in fulfillment of this prophecy will be repeated.” Manuscript Releases, number 13, 394.

> Nu avem timp de pierdut. Vremuri tulburi sunt înaintea noastră. Lumea este frământată de duhul războiului. Curând se vor desfășura scenele de strâmtorare despre care vorbesc profețiile. Profeția din capitolul al unsprezecelea al cărții lui Daniel aproape că a ajuns la împlinirea ei deplină. O mare parte din istoria care s-a petrecut în împlinirea acestei profeții se va repeta. Manuscript Releases, numărul 13, 394.

Verse sixteen, of Daniel chapter eleven, illustrates a history that is repeated in verse forty-one, for in the verse the king of the north stands in the glorious land. The history of verse sixteen identifies when the Roman general Pompey brought Judah and Jerusalem into captivity.

Versetul șaisprezece, din capitolul unsprezece al lui Daniel, exemplifică o istorie care se repetă în versetul patruzeci și unu, căci, în acel verset, împăratul de la miazănoapte stă în Țara slăvită. Istoria din versetul șaisprezece identifică momentul în care generalul roman Pompei a adus Iuda și Ierusalimul în captivitate.

> But he that cometh against him shall do according to his own will, and none shall stand before him: and he shall stand in the glorious land, which by his hand shall be consumed. Daniel 11:16.

> Dar cel ce vine împotriva lui va face după voia sa și nimeni nu va sta înaintea lui; și el va sta în țara cea slăvită, care va fi mistuită de mâna lui. Daniel 11:16.

I intend to use this verse as an anchor for our consideration of the verses which precede the verse, so I will put this understanding in place first. We intend to show that the history that follows the breakup of Alexander the Great’s kingdom in verses three and four, begins in 1989 and then identifies the current Ukrainian War, the victory of Putin over the forces of the West, and Putin’s subsequent defeat, which leads into verse sixteen.

Intenționez să folosesc acest verset drept ancoră pentru analiza noastră a versetelor care precedă acest verset, astfel că voi stabili mai întâi această înțelegere. Intenționăm să arătăm că istoria care urmează după destrămarea împărăției lui Alexandru cel Mare în versetele trei și patru începe în 1989 și identifică apoi actualul război din Ucraina, victoria lui Putin asupra forțelor Occidentului și înfrângerea sa ulterioară, care conduce spre versetul șaisprezece.

> “Although Egypt could not stand before Antiochus, the king of the north, Antiochus could not stand before the Romans, who now came against him. No kingdoms were longer able to resist this rising power. Syria was conquered, and added to the Roman empire, when Pompey, BC 65, deprived Antiochus Asiaticus of his possessions, and reduced Syria to a Roman province.

> „Deși Egiptul nu a putut sta înaintea lui Antioh, împăratul de la miazănoapte, Antioh nu a putut sta înaintea romanilor, care veneau acum împotriva lui. Nicio împărăție nu mai era în stare să se împotrivească acestei puteri în ascensiune. Siria a fost cucerită și adăugată Imperiului Roman atunci când Pompei, în anul 65 î.Hr., l-a lipsit pe Antiohus Asiaticus de posesiunile sale și a redus Siria la rangul de provincie romană.

> “The same power was also to stand in the Holy Land, and consume it. Rome became connected with the people of God, the Jews, by alliance, BC 161, from which date it holds a prominent place in the prophetic calendar. It did not, however, acquire jurisdiction over Judea by actual conquest till BC 63; and then in the following manner.

> „Aceeași putere urma, de asemenea, să stea în Țara Sfântă și s-o mistuie. Roma a ajuns în legătură cu poporul lui Dumnezeu, iudeii, prin alianță, în anul 161 î.Hr., dată de la care ocupă un loc de seamă în calendarul profetic. Totuși, ea nu a dobândit jurisdicție asupra Iudeii prin cucerire efectivă decât în anul 63 î.Hr.; și aceasta în felul următor.”

> “On Pompey’s return from his expedition against Mithridates, king of Pontus, two competitors, Hyrcanus and Aristobulus, were struggling for the crown of Judea. Their cause came before Pompey, who soon perceived the injustice of the claims of Aristobulus, but wished to defer decision in the matter till after his long-desired expedition into Arabia, promising then to return, and settle their affairs as should seem just and proper. Aristobulus, fathoming Pompey’s real sentiments, hastened back to Judea, armed his subjects, and prepared for a vigorous defense, determined, at all hazards, to keep the crown, which he foresaw would be adjudicated to another. Pompey closely followed the fugitive. As he approached Jerusalem, Aristobulus, beginning to repent of his course, came out to meet him, and endeavored to accommodate matters by promising entire submission and large sums of money. Pompey, accepting this offer, sent Gabinius, at the head of a detachment of soldiers, to receive the money. But when that lieutenant-general arrived at Jerusalem, he found the gates shut against him, and was told from the top of the walls that the city would not stand to the agreement.

> La întoarcerea lui Pompei din expediția împotriva lui Mitridate, regele Pontului, doi pretendenți, Hircan și Aristobul, se luptau pentru coroana Iudeei. Cauza lor a fost adusă înaintea lui Pompei, care a înțeles curând nedreptatea pretențiilor lui Aristobul, dar a dorit să amâne hotărârea în această privință până după expediția sa mult dorită în Arabia, promițând că va reveni atunci și le va rândui treburile precum i se va părea drept și cuvenit. Aristobul, pătrunzând adevăratele sentimente ale lui Pompei, s-a grăbit înapoi în Iudeea, și-a înarmat supușii și s-a pregătit pentru o apărare viguroasă, hotărât, cu orice preț, să păstreze coroana, pe care prevăzuse că va fi adjudecată altuia. Pompei l-a urmat îndeaproape pe fugar. Pe măsură ce se apropia de Ierusalim, Aristobul, începând să se căiască de calea pe care apucase, i-a ieșit în întâmpinare și a căutat să ajungă la o învoială, promițând supunere deplină și sume mari de bani. Pompei, primind această ofertă, l-a trimis pe Gabinius, în fruntea unui detașament de soldați, să primească banii. Dar când acel locotenent-general a ajuns la Ierusalim, a găsit porțile închise în fața lui și i s-a spus de pe ziduri că cetatea nu va respecta învoiala.

> “Pompey, not to be deceived in this way with impunity, put Aristobulus, whom he had retained with him, in irons, and immediately marched against Jerusalem with his whole army. The partisans of Aristobulus were for defending the place; those of Hyrcanus, for opening the gates. The latter being in the majority, and prevailing, Pompey was given free entrance into the city. Whereupon the adherents of Aristobulus retired to the mountain of the temple, as fully determined to defend that place as Pompey was to reduce it. At the end of three months a breach was made in the wall sufficient for an assault, and the place was carried at the point of the sword. In the terrible slaughter that ensued, twelve thousand persons were slain. It was an affecting sight, observes the historian, to see the priests, engaged at the time in divine service, with calm hand and steady purpose pursue their accustomed work, apparently unconscious of the wild tumult, though all around them their friends were given to the slaughter, and though often their own blood mingled with that of their sacrifices.

> Pompei, nevrând să lase nepedepsită o asemenea înșelăciune, l-a pus în lanțuri pe Aristobul, pe care îl reținuse la sine, și îndată a pornit împotriva Ierusalimului cu întreaga sa armată. Partizanii lui Aristobul erau pentru apărarea cetății; cei ai lui Hircan, pentru deschiderea porților. Aceștia din urmă, fiind majoritari și impunându-se, i-au dat lui Pompei intrare liberă în cetate. Drept care adepții lui Aristobul s-au retras pe muntele templului, la fel de hotărâți să apere acel loc pe cât era Pompei de hotărât să-l supună. La capătul a trei luni s-a făcut în zid o breșă îndeajuns de mare pentru un asalt, iar locul a fost cucerit la tăișul sabiei. În măcelul cumplit care a urmat, douăsprezece mii de persoane au fost ucise. A fost o priveliște mișcătoare, observă istoricul, să-i vezi pe preoți, angajați atunci în slujba divină, urmându-și cu mână liniștită și hotărâre statornică lucrarea lor obișnuită, părând neconștienți de tumultul sălbatic, deși pretutindeni în jurul lor prietenii lor erau dați măcelului și, adesea, chiar sângele lor se amesteca cu sângele jertfelor lor.

> “Having put an end to the war, Pompey demolished the walls of Jerusalem, transferred several cities from the jurisdiction of Judea to that of Syria, and imposed tribute on the Jews. Thus for the first time was Jerusalem placed by conquest in the hands of that power which was to hold the “glorious land” in its iron grasp till it had utterly consumed it.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 259, 260.

> După ce a pus capăt războiului, Pompei a dărâmat zidurile Ierusalimului, a transferat mai multe cetăți din jurisdicția Iudeei în cea a Siriei și a impus tribut iudeilor. Astfel, pentru întâia oară, Ierusalimul a fost adus, prin cucerire, în mâinile acelei puteri care avea să țină „țara cea slăvită” în strânsoarea sa de fier până la nimicirea ei desăvârșită. Uriah Smith, Daniel și Apocalipsa, 259, 260.

We will continue this study in our next article.

Vom continua acest studiu în următorul nostru articol.

> “The fact that there is no controversy or agitation among God’s people should not be regarded as conclusive evidence that they are holding fast to sound doctrine. There is reason to fear that they may not be clearly discriminating between truth and error. When no new questions are started by investigation of the Scriptures, when no difference of opinion arises which will set men to searching the Bible for themselves to make sure that they have the truth, there will be many now, as in ancient times, who will hold to tradition and worship they know not what.

> Faptul că nu există nicio controversă sau tulburare în mijlocul poporului lui Dumnezeu nu trebuie socotit drept dovadă concludentă că ei rămân statornici în învățătura sănătoasă. Există temei de teamă că s-ar putea să nu discearnă limpede între adevăr și rătăcire. Atunci când cercetarea Scripturilor nu suscită întrebări noi, când nu se ivește nicio deosebire de opinie care să-i îndemne pe oameni să cerceteze Biblia personal, pentru a se încredința că au adevărul, vor fi mulți acum, ca odinioară, care se vor ține de tradiție și se vor închina la ceea ce nu cunosc.

> “I have been shown that many who profess to have a knowledge of present truth know not what they believe. They do not understand the evidences of their faith. They have no just appreciation of the work for the present time. When the time of trial shall come, there are men now preaching to others who will find, upon examining the positions they hold, that there are many things for which they can give no satisfactory reason. Until thus tested they knew not their great ignorance. And there are many in the church who take it for granted that they understand what they believe; but, until controversy arises, they do not know their own weakness. When separated from those of like faith and compelled to stand singly and alone to explain their belief, they will be surprised to see how confused are their ideas of what they had accepted as truth. Certain it is that there has been among us a departure from the living God and a turning to men, putting human in place of divine wisdom.

> Mi s-a arătat că mulți care mărturisesc că au cunoașterea adevărului prezent nu știu ce cred. Ei nu înțeleg dovezile credinței lor. Nu au o apreciere justă a lucrării pentru timpul de față. Când va veni timpul încercării, vor fi oameni care acum predică altora și care, examinând pozițiile pe care le susțin, vor constata că sunt multe lucruri pentru care nu pot da o explicație satisfăcătoare. Până ce nu sunt astfel puși la probă, nu-și cunosc marea lor neștiință. Și sunt mulți în biserică ce iau de la sine înțeles că înțeleg ceea ce cred; dar, până când se ivește controversa, nu-și cunosc propria slăbiciune. Când sunt despărțiți de cei de aceeași credință și constrânși să stea singuri și de unii singuri pentru a-și explica credința, vor fi surprinși să vadă cât de confuze sunt ideile lor despre ceea ce acceptaseră ca adevăr. Este cert că a existat printre noi o îndepărtare de Dumnezeul cel viu și o întoarcere spre oameni, punând înțelepciunea omenească în locul înțelepciunii divine.

> “God will arouse His people; if other means fail, heresies will come in among them, which will sift them, separating the chaff from the wheat. The Lord calls upon all who believe His word to awake out of sleep. Precious light has come, appropriate for this time. It is Bible truth, showing the perils that are right upon us. This light should lead us to a diligent study of the Scriptures and a most critical examination of the positions which we hold. God would have all the bearings and positions of truth thoroughly and perseveringly searched, with prayer and fasting. Believers are not to rest in suppositions and ill-defined ideas of what constitutes truth. Their faith must be firmly founded upon the word of God so that when the testing time shall come and they are brought before councils to answer for their faith they may be able to give a reason for the hope that is in them, with meekness and fear.

> Dumnezeu Își va trezi poporul; dacă alte mijloace dau greș, ereziile vor pătrunde în mijlocul lui și îl vor cerne, despărțind grâul de pleavă. Domnul îi cheamă pe toți cei ce cred Cuvântul Său să se trezească din somn. A venit o lumină prețioasă, potrivită pentru timpul acesta. Este adevăr biblic, care arată primejdiile ce stau chiar asupra noastră. Această lumină ar trebui să ne conducă la un studiu sârguincios al Scripturilor și la o examinare cât se poate de critică a pozițiilor pe care le susținem. Dumnezeu dorește ca toate implicațiile și pozițiile adevărului să fie cercetate temeinic și stăruitor, cu rugăciune și post. Credincioșii nu trebuie să se rezeme pe supoziții și pe idei neclare cu privire la ceea ce constituie adevărul. Credința lor trebuie să fie întemeiată ferm pe Cuvântul lui Dumnezeu, pentru ca, atunci când va veni timpul încercării și vor fi aduși înaintea consiliilor ca să răspundă pentru credința lor, să poată da socoteală de nădejdea care este în ei, cu blândețe și cu teamă.

> “Agitate, agitate, agitate. The subjects which we present to the world must be to us a living reality. It is important that in defending the doctrines which we consider fundamental articles of faith we should never allow ourselves to employ arguments that are not wholly sound. These may avail to silence an opposer, but they do not honor the truth. We should present sound arguments, that will not only silence our opponents, but will bear the closest and most searching scrutiny. With those who have educated themselves as debaters there is great danger that they will not handle the word of God with fairness. In meeting an opponent it should be our earnest effort to present subjects in such a manner as to awaken conviction in his mind, instead of seeking merely to give confidence to the believer.

> Agitați, agitați, agitați. Subiectele pe care le prezentăm lumii trebuie să fie pentru noi o realitate vie. Este important ca, în apărarea doctrinelor pe care le considerăm articole fundamentale ale credinței, să nu ne îngăduim niciodată să folosim argumente care nu sunt întru totul solide. Acestea pot sluji la reducerea la tăcere a unui împotrivitor, dar nu onorează adevărul. Ar trebui să prezentăm argumente solide, care nu numai că îi vor reduce la tăcere pe oponenții noștri, ci și vor trece proba celei mai atente și mai pătrunzătoare cercetări. În cazul celor care s-au instruit ca dezbătători există un mare pericol ca ei să nu mânuiască Cuvântul lui Dumnezeu cu nepărtinire. În fața unui oponent, efortul nostru stăruitor ar trebui să fie acela de a prezenta subiectele într-un asemenea mod încât să trezească convingerea în mintea lui, în loc să căutăm doar să dăm încredere credinciosului.

> “Whatever may be man’s intellectual advancement, let him not for a moment think that there is no need of thorough and continuous searching of the Scriptures for greater light. As a people we are called individually to be students of prophecy. We must watch with earnestness that we may discern any ray of light which God shall present to us. We are to catch the first gleamings of truth; and through prayerful study clearer light may be obtained, which can be brought before others.

> Oricare ar fi progresul intelectual al omului, să nu creadă nici pentru o clipă că nu este nevoie de o cercetare temeinică și neîncetată a Scripturilor pentru mai multă lumină. Ca popor, suntem chemați în mod individual să fim cercetători ai profeției. Trebuie să veghem cu stăruință, pentru a discerne orice rază de lumină pe care Dumnezeu ne-o va prezenta. Se cuvine să prindem primele licăriri ale adevărului; iar prin studiu însoțit de rugăciune se poate dobândi o lumină mai clară, care poate fi prezentată altora.

> “When God’s people are at ease and satisfied with their present enlightenment, we may be sure that He will not favor them. It is His will that they should be ever moving forward to receive the increased and ever-increasing light which is shining for them. The present attitude of the church is not pleasing to God. There has come in a self-confidence that has led them to feel no necessity for more truth and greater light. We are living at a time when Satan is at work on the right hand and on the left, before and behind us; and yet as a people we are asleep. God wills that a voice shall be heard arousing His people to action.” Testimonies, volume 5, 707, 708.

> "Când poporul lui Dumnezeu trăiește în tihnă și este mulțumit cu lumina de care se bucură în prezent, putem fi siguri că El nu-i va privi cu bunăvoință. Este voia Sa ca ei să înainteze neîncetat pentru a primi lumina sporită și tot mai sporită care strălucește pentru ei. Atitudinea actuală a bisericii nu-I este plăcută lui Dumnezeu. S-a strecurat o încredere de sine care i-a făcut să nu mai simtă nevoia de mai mult adevăr și mai multă lumină. Trăim într-o vreme în care Satana lucrează la dreapta și la stânga, înaintea și înapoia noastră; și totuși, ca popor, dormim. Dumnezeu voiește ca un glas să se audă, trezindu-Și poporul la acțiune." Mărturii, volumul 5, 707, 708.

Back to Articles