Article

# Laodiceea - Numărul Patru

Istorii suprapuse

Author

Jeff Pippenger

Published

September 1, 2023

Formats

PDF
Word

Aspectul pe care am arătat că Stephen Haskell probabil nu l-a văzut, deși îl susținea prin recunoașterea adevărurilor care scot la lumină acest fapt, este că, în istoria de la sfârșitul Israelului antic, se constată concomitent începutul Israelului modern, care se suprapune aceleiași perioade istorice. Când Hristos întărea legământul cu mulți pentru o săptămână (două mii cinci sute douăzeci de zile), Israelul antic trăia experiența Laodiceei, aflându-se pe punctul de a fi vărsat din gura Domnului. În același timp, Israelul modern trăia experiența Efesului. Laodiceea Israelului antic era împrăștiată, iar Efesul Israelului modern era adunat, chiar în aceeași istorie.

Și „da”, dacă vă întrebați, sunt conștient că săptămâna în care Hristos a confirmat legământul, în împlinirea capitolului nouă din Daniel, care a început la botezul Său și s-a încheiat cu uciderea cu pietre a lui Ștefan, nu a fost de două mii cinci sute douăzeci de zile în sens literal, dar, în mod profetic, cu siguranță a fost, căci, în mod profetic, un an înseamnă trei sute șaizeci de zile. Trei sute șaizeci de zile înmulțite cu șapte fac două mii cinci sute douăzeci de zile, iar „chiar în mijlocul” acelei săptămâni profetice se află crucea. În mod profetic, Hristos a așezat crucea chiar în mijlocul perioadei profetice de două mii cinci sute douăzeci de zile, arătând astfel că „de șapte ori” din Leviticul douăzeci și șase este întemeiat și susținut de crucea lui Hristos. Nu este o întâmplare că, atunci când Sora White învață, așa cum o face, că ambele table sacre ale lui Habacuc — diagrama din 1843 și cea din 1850 — au profeția de două mii cinci sute douăzeci de ani chiar în centrul diagramei, iar ambele diagrame au crucea chiar în mijlocul acelei ilustrații.

> Biblia cuprinde toate principiile pe care oamenii trebuie să le înțeleagă pentru a fi pregătiți fie pentru viața aceasta, fie pentru viața viitoare. Și aceste principii pot fi înțelese de toți. Nimeni care are o dispoziție de a prețui învățătura ei nu poate citi nici măcar un singur pasaj din Biblie fără a dobândi din el vreun gând folositor. Însă cea mai prețioasă învățătură a Bibliei nu se dobândește printr-un studiu ocazional sau fragmentar. Marele ei sistem al adevărului nu este prezentat astfel încât să poată fi discernut de cititorul pripit sau neglijent. Multe dintre comorile ei zac adânc sub suprafață și pot fi dobândite numai prin cercetare asiduă și efort continuu. Adevărurile care alcătuiesc marele întreg trebuie căutate și adunate, 'puțin aici, puțin acolo.' Isaia 28:10.

> Când, astfel, sunt cercetate și reunite, se va vedea că se potrivesc în chip desăvârșit unele cu altele. Fiecare Evanghelie este o completare a celorlalte, fiecare profeție o explicație a alteia, fiecare adevăr o dezvoltare a unui alt adevăr. Tipurile economiei iudaice sunt lămurite prin Evanghelie. Fiecare principiu din cuvântul lui Dumnezeu își are locul, fiecare fapt își are însemnătatea. Iar structura întreagă, în concepție și în înfăptuire, poartă mărturie despre Autorul ei. O asemenea structură nicio minte, în afară de cea a Celui Infinit, n-ar fi putut s-o conceapă sau s-o făurească. Educație, 123.

Alături de principiul potrivit căruia fiecare dintre cele șapte biserici se repetă atât în istoria millerită, cât și în istoria noastră, se află un alt principiu important recunoscut de adventismul timpuriu. Acest principiu arată că Duhul Sfânt utilizează „linii profetice interne și externe” ale aceleiași istorii pentru a transmite adevărul. Miller a recunoscut acest lucru și l-a predat în mod explicit. El a învățat corect că cele șapte peceți din Apocalipsă reprezintă o istorie paralelă cu aceea a bisericilor, dar, în acea ilustrare paralelă, pecețile reprezintă un adevăr extern, iar bisericile un adevăr intern al aceleiași istorii. Uriah Smith abordează, de asemenea, acest principiu și folosește termenii „intern” și „extern”, care mi se par cea mai bună modalitate de a exprima cele două linii paralele.

> Pecețile sunt aduse în atenția noastră în capitolele 4, 5 și 6 ale Apocalipsei. Scenele prezentate sub aceste peceți sunt aduse în vedere în capitolul 6 al Apocalipsei și în primul verset al capitolului 8. Ele acoperă, în mod evident, evenimentele cu care Biserica este în legătură, de la începutul acestei dispensații până la venirea lui Hristos.

> În timp ce cele șapte biserici prezintă istoria internă a bisericii, cele șapte peceți aduc în vedere marile evenimente ale istoriei sale externe. Uriah Smith, The Biblical Institute, 253.

Vom începe acum considerarea celor șapte biserici. Este important să recunoaștem că atât primele două biserici, cât și a treia împreună cu a patra, se află într-o relație de „cauză și efect” care impune ca ele să fie luate împreună. Smirna este biserica care îi reprezintă pe cei persecutați de Roma, iar Efes a fost biserica care a dus Evanghelia în întreaga lume.

> În Antiohia, ucenicii au fost numiți întâia oară creștini. Numele le-a fost dat fiindcă Hristos era tema principală a propovăduirii, a învățăturii și a convorbirilor lor. Neîncetat istorisau întâmplările petrecute în zilele lucrării Sale pământești, când ucenicii Săi au fost binecuvântați cu prezența Sa personală. Neobosiți stăruiau asupra învățăturilor Sale și asupra minunilor Sale de vindecare. Cu buzele tremurânde și cu ochii înlăcrimați vorbeau despre agonia Sa din grădină, despre trădarea, judecata și execuția Sa, despre îngăduința și smerenia cu care a îndurat batjocura și tortura la care L-au supus vrăjmașii Săi, și despre mila dumnezeiască cu care S-a rugat pentru cei ce Îl prigoneau. Învierea și înălțarea Sa, precum și lucrarea Sa în cer ca Mijlocitor pentru omul căzut, erau subiecte asupra cărora se bucurau să stăruie. Pe bună dreptate îi puteau numi păgânii creștini, de vreme ce Îl propovăduiau pe Hristos și își adresau rugăciunile către Dumnezeu prin El.

> A fost Dumnezeu Cel care le-a dat numele de creștin. Acesta este un nume împărătesc, dat tuturor celor care se unesc cu Hristos. Despre acest nume a scris mai târziu Iacov: "Nu vă asupresc oare bogații și nu vă târăsc ei înaintea scaunelor de judecată? Nu hulesc ei oare numele acela vrednic, prin care sunteți chemați?" Iacov 2:6, 7. Iar Petru a declarat: "Dacă suferă cineva ca creștin, să nu se rușineze, ci să-L slăvească pe Dumnezeu în această privință." "Dacă sunteți batjocoriți pentru Numele lui Hristos, ferice de voi; căci Duhul slavei și al lui Dumnezeu se odihnește peste voi." 1 Petru 4:16, 14. Faptele apostolilor, 157.

Biserica din Efes a reprezentat Biserica primară care trăia „cu evlavie în Hristos Isus”, trăire ce constituie o „cauză” care produce întotdeauna un „efect”.

> Da, și toți cei ce voiesc să trăiască cu evlavie în Hristos Isus vor fi prigoniți. 2 Timotei 3:12.

Evlavia bisericii din Efes a generat persecuția reprezentată de biserica din Smirna. Cele două biserici reprezintă o relație de cauză și efect, iar efectul reclamă să fie precedat de o cauză. Persecuția din timpul crizei legii duminicale este instigată de o manifestare a ceea ce sora White numește "evlavia primitivă". O evlavie care a fost ilustrată în istorii trecute sau primitive.

> În pofida decăderii pe scară largă a credinței și evlaviei, există adevărați urmași ai lui Hristos în aceste biserici. Înainte de revărsarea finală a judecăților lui Dumnezeu asupra pământului, va avea loc în mijlocul poporului Domnului o asemenea trezire a evlaviei primare cum nu s-a mai văzut de la vremurile apostolice. Duhul și puterea lui Dumnezeu vor fi revărsate peste copiii Săi. Atunci mulți se vor despărți de acele biserici în care dragostea acestei lumi a înlocuit dragostea pentru Dumnezeu și pentru Cuvântul Său. Mulți, atât dintre slujitori, cât și dintre credincioși, vor primi cu bucurie acele mari adevăruri pe care Dumnezeu a rânduit să fie proclamate în acest timp pentru a pregăti un popor pentru a doua venire a Domnului. Vrăjmașul sufletelor dorește să împiedice această lucrare; și, înainte de a sosi vremea unei asemenea mișcări, va căuta s-o împiedice prin introducerea unei contrafaceri. În acele biserici pe care le poate aduce sub puterea sa amăgitoare, va face să pară că binecuvântarea specială a lui Dumnezeu este revărsată; se va manifesta ceea ce este socotit a fi un mare interes religios. Mulțimi vor jubila că Dumnezeu lucrează în chip minunat pentru ei, pe când lucrarea este a altui duh. Sub o aparență religioasă, Satana va căuta să-și extindă influența asupra lumii creștine.

Strigătul de la miezul nopții al „zilelor din urmă” este redeșteptarea „evlaviei primitive” identificată în pasaj. Este o redeșteptare care are loc într-o mișcare, nu într-o biserică. Istoria pe care o utilizează Sora White pentru a descrie redeșteptarea este istoria „vremurilor apostolice”, care este reprezentată de biserica din Efes. Acea redeșteptare va produce „persecuție”.

> Mulți vor fi întemnițați, mulți vor fugi pentru a-și salva viața din orașe și târguri și mulți vor fi martiri pentru Hristos, stând în apărarea adevărului. Mesaje alese, cartea 3, 397.

„Viața lui Hristos pe pământ” din următorul pasaj reprezintă începutul Bisericii din Efes, dar totodată tipifică istoria Adventismului laodicean la sfârșitul lumii.

> „«Judecata este împinsă înapoi, și dreptatea stă departe; căci adevărul a căzut în uliță, și neprihănirea nu poate să intre. Da, adevărul lipsește; și cel ce se depărtează de rău se face pradă.» Isaia 59:14, 15. Aceasta s-a împlinit în viața lui Hristos pe pământ. El a fost credincios poruncilor lui Dumnezeu, punând deoparte tradițiile și cerințele omenești care fuseseră înălțate în locul lor. Din pricina aceasta El a fost urât și persecutat. Această istorie se repetă.” Christ's Object Lessons, 170.

Experiența reprezentată de Efes are loc concomitent cu experiența Laodiceei. Iudeii cârtitori erau laodiceenii Israelului din vechime, iar Hristos și ucenicii Săi erau efeseni ai Israelului modern. Ioan Botezătorul a inaugurat biserica din Efes, iar el reprezintă biserica din „zilele de pe urmă”, căreia i se împotrivesc laodiceenii, care se numesc pe ei înșiși iudei, dar nu sunt.

> Lucrarea lui Ioan Botezătorul și lucrarea celor care, în zilele din urmă, se ridică în duhul și puterea lui Ilie pentru a trezi poporul din apatia lor sunt, în multe privințe, aceleași. Lucrarea lui este o prefigurare a lucrării care trebuie împlinită în acest veac. Hristos urmează să vină a doua oară ca să judece lumea în dreptate. Trimișii lui Dumnezeu, care poartă ultimul mesaj de avertizare ce trebuie dat lumii, trebuie să pregătească calea pentru a doua venire a lui Hristos, așa cum Ioan a pregătit calea pentru prima Sa venire. În această lucrare pregătitoare, «orice vale va fi înălțată și orice munte va fi coborât; cele strâmbe vor fi îndreptate, iar locurile aspre, netezite», căci istoria urmează să se repete, și încă o dată «slava Domnului se va descoperi și tot trupul o va vedea laolaltă; căci gura Domnului a grăit». Southern Watchman, 21 martie 1905.

Efesul este „cauza”, iar Smirna este „efectul”. Pergam și Tiatira reprezintă, de asemenea, o relație de cauză și efect. Pergam este biserica compromisului, care a corupt creștinismul prin combinarea lui cu păgânismul. Biserica creștină a căzut atunci când a acceptat premisa că este posibil ca idolatria păgânismului să coexiste în cadrul ei. Împăratul Constantin este simbolul acelei istorii a compromisului, iar rolul său profetic a fost să producă apostazia adevăratului creștinism înainte ca papalitatea să fie descoperită.

> Nimeni să nu vă înșele în niciun chip; căci ziua aceea nu va veni înainte de a veni mai întâi lepădarea de credință și de a se descoperi omul fărădelegii, fiul pierzării, care se împotrivește și se înalță mai presus de tot ce se numește Dumnezeu sau este venerat, încât el însuși, dându-se drept Dumnezeu, se așază în templul lui Dumnezeu, arătându-se pe sine că este Dumnezeu. Nu vă aduceți aminte că, pe când eram încă la voi, vă spuneam aceste lucruri? Și acum știți ce îl reține, pentru ca el să fie descoperit la vremea lui. Căci taina fărădelegii lucrează deja; numai cel ce o reține acum o va reține până va fi luat din cale. Și atunci se va descoperi Nelegiuitul, pe care Domnul îl va nimici cu suflarea gurii Sale și îl va distruge cu strălucirea venirii Sale. 2 Tesaloniceni 2:3-8.

Biserica din Pergam a fost „cauza”, iar Tiatira a fost „efectul”. Profetul Daniel prezintă adesea istoria prin care păgânismul cedează loc papismului, iar lepădarea de credință, pe care a identificat-o Pavel și care a precedat instaurarea papalității, este abordată în capitolul unsprezece din cartea Daniel.

> Căci corăbiile din Chitim vor veni împotriva lui; de aceea va fi mâhnit, se va întoarce și se va mânia împotriva legământului sfânt; așa va face: se va întoarce iarăși și va intra în înțelegere cu cei ce părăsesc legământul sfânt. Și oștiri se vor ridica de partea lui; vor pângări sanctuarul tăriei, vor înlătura jertfa necurmată și vor așeza urâciunea pustiirii. Daniel 11:30-31.

Biserica compromisului care a căzut de la credință înainte ca puterea papală să fie revelată în istorie este reprezentată de Daniel drept „aceia care au părăsit legământul cel sfânt”. După ce au părăsit legământul, papalitatea, reprezentată de Daniel ca „urâciunea pustiirii”, a fost înscăunată pe tronul pământului. Sora White identifică ultimele șase versete din Daniel 11 atunci când afirmă că „profeția din capitolul unsprezece al lui Daniel a ajuns aproape la deplina ei împlinire”. Ultimele șase versete reprezintă împlinirea finală a lui Daniel 11, iar ea învață că istoria reprezentată de acele versete finale a fost prefigurată de Daniel 11:30-36, care identifică „cauza și efectul” istorice, reprezentate de Pergam și Tiatira.

> Nu avem timp de pierdut. Vremuri tulburi stau înaintea noastră. Lumea este frământată de duhul războiului. Curând vor avea loc scenele strâmtorării despre care vorbesc profețiile. Profeția din capitolul unsprezece al cărții lui Daniel a ajuns aproape la deplina ei împlinire. O mare parte din istoria care s-a desfășurat în împlinirea acestei profeții se va repeta.

> În versetul al treizecilea este vorba despre o putere: „versetele 30 până la treizeci și șase citate.”

> „Scene asemănătoare cu cele descrise în aceste cuvinte vor avea loc.” Manuscript Releases, numărul 13, 394.

Relația cauză-efect dintre Pergam și Tiatira, precum și relația cauză-efect dintre Efes și Smirna, se repetă în "zilele de pe urmă". Protestanții din Statele Unite vor face compromis cu idolatria, după modelul Pergamului (semnul de căpetenie al idolatriei este închinarea la soare), iar când vor cădea de la credință se pregătește calea pentru ca omul fărădelegii să fie din nou descoperit în mod profetic. În timp ce apostazia și așezarea papalității pe tron se repetă, Dumnezeu va ridica simultan o biserică prefigurată de Efes, pentru a duce lumii mesajul lui Daniel și al Apocalipsei, iar persecuția reprezentată de Smirna se va repeta.

Voi aborda ultimele trei biserici după ce vom lua în considerare adevărul că primele patru peceți ale Apocalipsei constituie o linie exterioară a adevărului, care se desfășoară în paralel cu linia interioară a adevărului reprezentată de primele patru biserici. După cum s-a menționat deja, Uriah Smith o enunță astfel:

> În timp ce cele șapte biserici prezintă istoria internă a bisericii, cele șapte peceți aduc în vedere marile evenimente ale istoriei sale externe. Uriah Smith, The Biblical Institute, 253.

Am arătat că primele patru biserici reprezintă două relații de „cauză și efect” care se repetă în „zilele de pe urmă”. Pornind de la pionierii Adventismului, dar, și mai important, de la autoritatea Cuvântului lui Dumnezeu, acele patru istorii interne ale bisericii ar trebui să aibă o istorie externă paralelă, reprezentată de primele patru peceți. Prima și a doua pecete oglindesc aceleași caracteristici ale Efesului și Smirnei, dar folosesc un cal alb pentru a reprezenta lucrarea de a duce creștinismul în lume. Aceasta reprezintă lucrarea externă a bisericii, iar a doua pecete reprezintă baia de sânge a Smirnei printr-un cal roșu.

> Și am văzut, când Mielul a deschis una dintre peceți, și am auzit, ca un vuiet de tunet, pe una dintre cele patru făpturi zicând: Vino și vezi. Și m-am uitat, și iată, un cal alb; iar cel ce ședea pe el avea un arc; și i s-a dat o cunună; și a ieșit biruind și ca să biruiască. Și când a deschis pecetea a doua, am auzit pe a doua făptură zicând: Vino și vezi. Și a ieșit un alt cal, roșu; și i s-a dat celui ce ședea pe el putere să ia pacea de pe pământ, și ca să se ucidă unii pe alții; și i s-a dat o sabie mare. Apocalipsa 6:1-4.

Cartea lui Zaharia conține câteva pasaje care identifică în mod direct cei patru cai reprezentați în primele patru peceți ale Apocalipsei. În unul dintre aceste pasaje, în capitolul zece, Zaharia arată că, atunci când ploaia târzie este revărsată, "turma lui Iuda", care este "casa" lui Dumnezeu, va fi transformată în "calul Său frumos în luptă."

> Cereți de la Domnul ploaie în vremea ploii târzii; astfel Domnul va face să se ivească nori strălucitori și le va da ploi îmbelșugate, fiecăruia iarbă pe câmp. Căci idolii au vorbit deșertăciuni, iar ghicitorii au văzut minciună și au spus vise mincinoase; mângâie în zadar: de aceea au rătăcit ca o turmă, s-au tulburat, pentru că nu era păstor. Mânia Mea s-a aprins împotriva păstorilor și i-am pedepsit pe țapi; căci Domnul oștirilor a cercetat turma Sa, casa lui Iuda, și i-a făcut ca pe calul Său măreț în luptă. Zaharia 10:1-3.

Ellen White afirmă în mod repetat că revărsarea Duhului Sfânt la Cincizecime tipifică ploaia târzie care se revarsă acum. Lucrarea făcută pentru lume la Cincizecime este reprezentată de biserica din Efes, iar Efes provoacă persecuția reprezentată de Smirna, pe care Ioan o reprezintă drept „calul roșu” al celei de-a doua peceți. Primele două peceți sunt paralele cu primele două biserici și ilustrează „zilele de pe urmă”, când se revarsă ploaia târzie.

Spiritul Profeției alege, de asemenea, atât sfârșitul celei de-a treia peceți, cât și începutul celei de-a patra peceți, legându-le astfel între ele (cauză și efect), iar procedând astfel, plasează istoria reprezentată ca existând atât în vremea ei, cât și în "zilele de pe urmă".

> Astăzi se vede același duh, cel reprezentat în Apocalipsa 6:6-8. Istoria urmează să se repete. Ceea ce a fost va mai fi. Manuscript Releases, volumul 9, 7.

În istoria personală a Sorei White (scrisă în 1898), duhul compromisului, care pregătește calea pentru ca papalitatea să fie din nou întronată, era deja viu și în plină vigoare; căci apostazia Protestantismului, începută odată cu respingerea soliei primului înger în primăvara anului 1844, începuse deja (în 1863) să se insinueze până și asupra cornului Adventismului protestant.

Compromisul de la Pergam este reprezentat ca o „pereche” de cântare în cel de-al treilea sigiliu. Două cântare de măsurat reprezintă o măsurătoare necinstită. Cel de-al treilea sigiliu conduce la cel de-al patrulea, reprezentat de un „cal palid” al „morții”, reprezentând astfel uciderea a milioane de oameni de către papalitate în Evul Întunecat. „Iadul” este ceea ce urmează calului palid al papalității. Istoria celui de-al treilea și a celui de-al patrulea sigiliu este paralelă cu istoria bisericilor din Pergam și Tiatira. Compromisul lui Constantin a fost o lucrare progresivă; astfel, duhul compromisului era deja activ în istoria personală a Sorei White, așa cum a fost și în vremea lui Pavel, când a spus că „taina fărădelegii lucrează deja”. Apostazia care precede întronarea papalității este întotdeauna o istorie progresivă, iar „istoria urmează să se repete. Ceea ce a fost va fi iarăși”.

> Și am auzit un glas în mijlocul celor patru făpturi vii zicând: O măsură de grâu pentru un dinar, și trei măsuri de orz pentru un dinar; și vezi să nu vătămi untdelemnul și vinul. Și când a deschis pecetea a patra, am auzit glasul celei de-a patra făpturi vii zicând: Vino și vezi. Și m-am uitat, și iată un cal palid; și numele celui ce ședea pe el era Moartea, și Iadul îl urma. Și li s-a dat stăpânire peste a patra parte a pământului, ca să ucidă cu sabia, cu foamea, cu moartea și cu fiarele pământului. Apocalipsa 6:6-8.

James White a identificat o altă anomalie profetică în cadrul celor șapte biserici și al celor șapte peceți. El identifică o distincție deliberată între primele patru biserici și ultimele trei biserici și, apoi, din nou, același fenomen în primele patru peceți și ultimele trei peceți.

> Am urmărit acum bisericile, sigiliile și fiarele, sau făpturile vii, în măsura în care se pot compara ca acoperind aceleași perioade de timp. Sigiliile sunt în număr de șapte, iar făpturile vii numai patru. Și se cuvine să observăm aici că, la deschiderea primului, celui de-al doilea, celui de-al treilea și celui de-al patrulea sigiliu, cea dintâi, a doua, a treia și a patra făptură vie sunt auzite zicând: «Vino și vezi»; dar când sunt deschise al cincilea, al șaselea și al șaptelea sigiliu, nu se aude un asemenea glas. Nici ultimele trei biserici și ultimele trei sigilii nu se potrivesc, ca acoperind aceleași perioade de timp, așa cum se potrivesc primele patru biserici și primele patru sigilii. Dar, după cum am arătat, bisericile, sigiliile și făpturile vii se află în acord, ca acoperind aceleași perioade de timp pe durata a aproape 1800 de ani, până când ajungem la puțin mai mult de o jumătate de secol din vremea de față. James White, Review and Herald, 12 februarie 1857.

James White nu a inclus faptul că același tipar există și în trâmbițe, însă el există. Primele patru trâmbițe sunt trâmbițe, dar ultimele trei sunt trei vaiuri. Primele patru trâmbițe reprezintă judecata lui Dumnezeu asupra Romei păgâne pentru legea duminicală a lui Constantin din anul 321, iar cele trei vaiuri ale trâmbițelor reprezintă Islamul. Primele două vaiuri ale trâmbițelor au fost judecăți împotriva Romei papale pentru legea duminicală pe care a promulgat-o în 538, iar al treilea vai al trâmbițelor privește criza legii duminicale care urmează să vină în viitorul foarte apropiat.

Joseph Bates utilizează înțelegerea pionierilor asupra ultimelor trei biserici ca un simbol unic pentru a descrie trei biserici contemporane din perioada milerită. Toate accentuările din pasaj îi aparțin lui Bates.

> 'În toată țara, zice Domnul; DOUĂ PĂRȚI din ea vor fi nimicite și vor muri; iar A TREIA va rămâne în ea. Dumnezeu spune că va trece A TREIA PARTE prin foc și îi va lămuri. Ei Îl vor chema, iar El îi va auzi. El va zice 'ACESTA ESTE POPORUL MEU'; iar ei vor zice 'DOMNUL ESTE DUMNEZEUL MEU.' Prima parte, SARDES, biserica nominală sau Babilonul. A doua parte, Laodicea, adventistul nominal. A treia parte, Filadelfia, singura adevărată biserică a lui Dumnezeu pe pământ, căci ei urmează să fie strămutați în cetatea lui Dumnezeu. Apocalipsa 3:12; Evrei 12:22-24. În numele lui Isus, vă îndemn din nou să fugiți de laodicieni, ca din Sodoma și Gomora. Învățăturile lor sunt false și amăgitoare; și duc la pieire deplină. Moarte! MOARTE!!* MOARTE veșnică!!! este pe urmele lor. Aduceți-vă aminte de soția lui Lot." Joseph Bates, Review and Herald, volumul 1, noiembrie 1850.

În istoria millerită, Sardes a fost biserica care avea nume că trăiește, dar era moartă.

> Iar îngerului Bisericii din Sardes scrie: Acestea zice Cel ce are cele șapte Duhuri ale lui Dumnezeu și cele șapte stele: Cunosc faptele tale: ai nume că trăiești și ești mort. Apocalipsa 3:1.

Poporul lui Dumnezeu are întotdeauna un nume. Numele, în perioada de la Efes până la Pergam, a fost creștin. Numele, în timpul stăpânirii papale, a fost biserica din pustie. Numele, începând cu apariția luceafărului de dimineață, John Wycliffe, a fost protestant. La vremea sfârșitului, în 1798, protestanții începuseră deja întoarcerea la comuniunea cu Roma. Tot ce mai era necesar atunci era o probă care să manifeste faptul că, în pofida numelui pe care îl mărturiseau, nu mai erau biserica aleasă. În primăvara anului 1844 au ajuns la proba care avea să arate că nu mai erau biserica ce purta numele de legământ al lui Hristos. Istorisirea lui Ilie oferă o a doua mărturie foarte detaliată a acestui fapt. Când și-au manifestat adevăratul caracter, pentru milleriți a fost, la început, dificil să recunoască faptul că protestanții dovediseră că deveniseră fiicele Babilonului. Dar milleriții au făcut, în cele din urmă, tocmai acest lucru și au început să cheme suflete să iasă din acele biserici căzute, în împlinirea soliei celui de-al doilea înger. Apoi a urmat un proces de încercare care avea să-i facă pe milleriți să-și manifeste propriile caractere. Erau ei filadelfieni sau laodiceeni?

Filadelfienii L-au urmat pe Hristos în Sfânta Sfintelor, iar acei milleriți care au refuzat să facă acest lucru au manifestat caracterul laodiceean. Astfel, găsim logica prin care Bates identifică cele trei biserici drept contemporane ale aceleiași istorii. Acea istorie s-a împlinit în cadrul structurii profetice a parabolei celor zece fecioare, despre care inspirația ne informează că a fost și va fi împlinită întocmai, literă cu literă.

> "Pilda celor zece fecioare din Matei 25 ilustrează, de asemenea, experiența poporului adventist." Tragedia veacurilor, 393.

> Mi se indică adesea pilda celor zece fecioare, dintre care cinci erau înțelepte, iar cinci nechibzuite. Această pildă a fost și va fi împlinită întocmai, după literă, căci are o aplicare specială pentru timpul acesta și, asemenea soliei îngerului al treilea, a fost împlinită și va continua să fie adevăr prezent până la încheierea timpului. Review and Herald, 19 august 1890.

Ultimele trei biserici îi reprezintă pe cei din afara mișcării millerite ca Sardes, iar pe cei din cadrul mișcării îi reprezintă fie ca Filadelfia, fie ca Laodicea. Aceste trei biserici sunt identificate în capitolul trei din Apocalipsă, iar primele patru biserici sunt în capitolul doi. Prin urmare, când Sora White face trimitere la istoria din capitolul trei al Apocalipsei, ea identifică exact aceleași biserici pe care Joseph Bates tocmai le-a identificat.

> "O, ce descriere! Cât de mulți se află în această stare înfricoșătoare. Îi rog cu stăruință pe toți slujitorii Evangheliei să studieze cu toată sârguința capitolul al treilea din Apocalipsa, căci în el este zugrăvită starea lucrurilor existentă în zilele din urmă. Studiați cu atenție fiecare verset din acest capitol, căci prin aceste cuvinte Isus vă vorbește vouă." Manuscript Releases, volumul 18, 193.

Cele trei biserici contemporane din istoria mișcării millerite se repetă la sfârșitul adventismului. Joseph Bates identifica dinamica perioadei millerite și a identificat Sardes drept fiicele Babilonului, care constituiau destinatarii soliei celui de-al doilea înger. El aborda lupta dintre mica turmă care L-a urmat pe Hristos în Sfânta Sfintelor la 22 octombrie 1844 și cei care au refuzat să iasă din Locul Sfânt. Încerca să-i cheme pe laodiceeni afară din întunericul pe care îl primiseră, iar cel puțin o parte a orbirii lor laodiceane se datora faptului că William Miller preluase un rol de frunte în mișcarea laodiceană. Aceasta este aceeași luptă identificată în solia către Filadelfia.

> Iată, pe cei din sinagoga Satanei, care spun că sunt iudei și nu sunt, ci mint; iată, îi voi face să vină și să se închine înaintea picioarelor tale și să cunoască că te-am iubit. Apocalipsa 3:9.

O criză religioasă produce întotdeauna două clase de închinători, așa cum s-a întâmplat la Marea Dezamăgire. Mantia protestantismului tocmai fusese luată de la Sardes, căci Sardes se întorsese la Roma și devenise oficial fiica Romei. Mantia a fost apoi purtată de Adventismul millerit, dar o încercare avea, la scurt timp, să producă două clase care pretindeau că sunt turma mică. O turmă adevărată și o turmă falsă. Bates a reprezentat turma mică ce L-a urmat pe Hristos în Sfânta Sfintelor. Lupta lui a fost cu laodiceenii care pretindeau că sunt turma mică. În calitate de filadelfian, lupta lui Bates a fost cu sinagoga Satanei, un grup care pretindea că este poporul lui Dumnezeu, dar mințeau și nu erau iudei.

Când pilda se va împlini pentru ultima dată la sfârșitul adventismului, va exista un popor ales al legământului care a fost trecut cu vederea la timpul sfârșitului, în 1989, la fel cum conducerea iudaică a fost trecută cu vederea la nașterea lui Hristos, care reprezintă timpul sfârșitului în acea istorie profetică. Când istoria lui Hristos a ajuns la intrarea triumfală în Ierusalim, a fost tipificată istoria Strigătului de la miezul nopții din perioada millerită. Inspirația aliniază în mod repetat jalonul crucii cu Marea Dezamăgire din 1844. Iuda îi reprezintă pe Laodicienii din istoria lui Hristos, iar apostolii au fost Filadelfienii. Timp de trei ani și jumătate după cruce, Filadelfienii, reprezentați de Bates, au încercat să-i cheme pe Laodicieni afară dintr-o biserică căzută, care era reprezentată de ucenicul Iuda Iscarioteanul.

În 1989, fostul popor ales al legământului a respins lumina care fusese desigilată și a fost trecut cu vederea. Când a sosit prima dezamăgire din 18 iulie 2020, a început procesul de încercare în rândul celor care altădată păreau a fi din aceeași mișcare. Totuși, o clasă este laodiceană, iar cealaltă filadelfiană. Așa cum Iuda a încheiat de trei ori un legământ cu Sinedriul pentru a-L trăda pe Hristos înainte de cruce, laodicenii istoriei de după 11 septembrie 2001 vor fi ratat trei ocazii de a se pocăi. La legea duminicală care vine în curând se va face vădit, la fel de sigur precum Iuda spânzurat de un copac, că laodicenii sunt separați de filadelfieni. La seceriș, neghina este despărțită de grâu. Ne apropiem cu repeziciune de acel seceriș.

Aceste adevăruri sunt recunoscute numai atunci când și dacă suntem dispuși să înțelegem că singura metodologie biblică ce poate descoperi și statornici „adevărul” este istoricismul. Metodologia veritabilă nu este preterismul, futurismul, dispensaționalismul, woke-ismul, erudiția gramaticală ori istorică sau vreo variație a numeroaselor contrafaceri satanice. Există o expresie bine cunoscută, atribuită unui filosof din secolul al șaptesprezecelea numit Jean-Jacques Rousseau, care a fost reformulată în multe feluri, dar esența ideii este: „Eroarea are multe rădăcini, dar adevărul are numai una.” „Adevărul” este Alfa și Omega, Cel ce este ca o rădăcină dintr-un pământ uscat.

> Tot astfel stă lucrul cu Biblia, vistieria bogățiilor harului Său. Slava adevărurilor ei, care se înalță până la cer și cuprind veșnicia, rămâne nepătrunsă. Pentru marea masă a omenirii, Însuși Hristos este „ca o rădăcină ieșită dintr-un pământ uscat”, și nu văd în El „nicio frumusețe care să-i facă să-L dorească”. Isaia 53:2. Când Isus era printre oameni, revelația lui Dumnezeu în umanitate, cărturarii și fariseii I-au spus: „Tu ești samaritean și ai un demon.” Ioan 8:48. Chiar și ucenicii Săi erau atât de orbiți de egoismul inimilor lor, încât zăboveau să-L înțeleagă pe Cel ce venise să le manifeste dragostea Tatălui. De aceea Isus umbla în singurătate în mijlocul oamenilor. El a fost pe deplin înțeles numai în cer. Gânduri de pe Muntele Fericirilor, 25.

Adevărurile pe care le împărtășim în prezent trebuie recunoscute în contextul în care creșterea adevărului este progresivă de-a lungul istoriei, și, ceea ce este și mai important, înțelegerea noastră a adevărului trebuie încadrată în contextul Alfei și Omegăi, contextul în care Isus identifică sfârșitul unui lucru cu începutul lui.

A patra biserică este Tiatira și ea reprezintă perioada în care papalitatea a domnit ca cel de-al cincilea regat al profeției biblice, care este perioada în care biserica din pustie a fost în robie. Robia Israelului spiritual de către Babilonul spiritual timp de o mie două sute șaizeci de ani a fost prefigurată prin robia Israelului literal în Babilonul literal timp de șaptezeci de ani.

> Astăzi, biserica lui Dumnezeu este liberă să ducă mai departe, până la împlinire, planul divin pentru mântuirea unei rase pierdute. Timp de multe secole, poporul lui Dumnezeu a suferit o restrângere a libertăților sale. Predicarea Evangheliei în puritatea ei a fost interzisă, iar cele mai aspre pedepse s-au abătut asupra celor care au îndrăznit să nesocotească poruncile omenești. Ca urmare, marea vie morală a Domnului a rămas aproape în întregime nelucrată. Oamenii au fost lipsiți de lumina Cuvântului lui Dumnezeu. Întunericul erorii și al superstiției amenința să șteargă cunoașterea religiei adevărate. Biserica lui Dumnezeu pe pământ a fost într-adevăr în captivitate, în această lungă perioadă de persecuție necruțătoare, întocmai cum au fost copiii lui Israel ținuți în robie în Babilon în timpul exilului. Profeți și regi, 714.

Cei șaptezeci de ani de captivitate în Babilon sunt reprezentați de Biserica din Tiatira. Biserica din Tiatira este efectul produs de cauză, cauză care este reprezentată de Pergam. Pergam este simbolizat de împăratul Constantin, care a îmbinat idolatria cu creștinismul. Simbolul idolatriei sale a fost închinarea la soare. Motivul biblic pentru care Israelul antic a fost dus în captivitate pentru cei șaptezeci de ani ai Tiatirei este că regii lor au încheiat relații și alianțe cu neamurile idolatre din jur, în răzvrătire directă împotriva Cuvântului lui Dumnezeu. Dumnezeu a avertizat în mod repetat Israelul să nu se amestece cu neamurile păgâne din jurul lor. Cele Zece Porunci, chiar acelea al căror depozitar trebuia să fie Israelul antic, interzic în mod expres închinarea la idoli. Când Domnul a trecut pe lângă Moise la peștera Horeb și Și-a descoperit caracterul, El a inclus de două ori chiar avertizarea la care ne referim.

> Și a zis: Iată, închei un legământ: înaintea întregului tău popor voi face minuni, cum n-au fost făcute în tot pământul, nici la niciun neam; și tot poporul în mijlocul căruia ești va vedea lucrarea Domnului; căci înfricoșătoare este lucrarea pe care o voi face cu tine. Păzește ceea ce îți poruncesc astăzi: iată, izgonesc dinaintea ta pe amoriți, pe canaaniți, pe hitiți, pe periziți, pe heviți și pe iebusiți. Ia seama la tine însuți, ca nu cumva să închei un legământ cu locuitorii țării în care mergi, ca nu cumva aceasta să fie o cursă în mijlocul tău; ci voi să le dărâmați altarele, să le sfărâmați stâlpii și să le tăiați dumbrăvile. Căci să nu te închini altui dumnezeu; căci Domnul, al cărui Nume este Gelos, este un Dumnezeu gelos; ca nu cumva să închei un legământ cu locuitorii țării, și ei să se desfrâneze după dumnezeii lor și să aducă jertfe dumnezeilor lor, și vreunul să te cheme, iar tu să mănânci din jertfa lui; și să iei din fiicele lor pentru fiii tăi, și fiicele lor să se desfrâneze după dumnezeii lor și să-i facă pe fiii tăi să se desfrâneze după dumnezeii lor. Exodul 34:10-16.

De două ori Dumnezeu a avertizat vechiul Israel numai în acest pasaj, iar există multe alte mărturii biblice ale poruncii date vechiului Israel că nu trebuiau să încheie legăminte cu neamurile idolatre din jurul lor. Acele compromisuri au început cu respingerea lui Dumnezeu și a teocrației Sale de către vechiul Israel. Când au dorit un împărat, Dumnezeu le-a îngăduit să aibă un împărat și, din acel moment, marea majoritate a tuturor împăraților și, cu siguranță, fiecare împărat al celor zece seminții din nord a nesocotit chiar acea poruncă. Principiul care cerea ca Israel să fie separat și deosebit de neamurile idolatre din jurul lui a fost respins și ilustrat prin compromisul al cărui simbol avea să devină, mai târziu, Constantin. Pergam și Constantin reprezintă răzvrătirea împăraților lui Israel, care au introdus idolatria în biserica lui Dumnezeu. Căderea de la credință care a început cu regele Saul a prefigurat căderea de la credință a bisericii creștine care a dus la robia în Babilonul spiritual. Istoria sacră începând cu regele Saul și până la robia în Babilon este simbolizată de biserica din Pergam. Robia de șaptezeci de ani care a urmat a fost biserica din Tiatira.

Efes reprezintă Biserica care pornește să cucerească Țara Făgăduinței. Efes reprezintă timpul lui Moise și izbăvirea lui Israel din robia Egiptului.

> „Biblia și-a adunat comorile și le-a strâns laolaltă pentru această ultimă generație. Toate marile evenimente și solemnele acte ale istoriei Vechiului Testament s-au repetat și se repetă în biserică în aceste zile din urmă.” Mesaje alese, cartea 3, 338, 339.

Istoria reprezentată de izbăvirea din Egipt se repetă în zilele din urmă. Prin urmare, ea s-a repetat și în istoria milerită. De aceea, Sora White face în mod repetat referire la acea istorie pentru a descrie istoria milerită. Ea corelează Marea Dezamăgire din 1844 cu dezamăgirea evreilor când stăteau înaintea Mării Roșii, cu oastea lui Faraon apropiindu-se din urmă. Ea corelează, de asemenea, istoria izbăvirii din Egipt cu timpul lui Hristos; astfel, dezamăgirea ucenicilor la cruce a fost tipificată de dezamăgirea de la Marea Roșie, care a tipificat, de asemenea, Marea Dezamăgire din 1844. Dezamăgirea de la cruce a reprezentat începutul bisericii din Efes. Timpul lui Moise la începutul Israelului antic este reprezentat de biserica din Efes, care a tipificat, de asemenea, începutul Israelului modern în vremea lui Hristos. Ambele istorii sunt reprezentate de biserica din Efes. Adevărurile pe care le identificăm aici au fost adesea prezentate public de-a lungul anilor de către Future for America, așa că eu ofer doar o prezentare de ansamblu.

În istoria lui Hristos, găsim începutul poporului noului legământ, care este ridicat în timp ce poporul ales al legământului anterior este trecut cu vederea. Istoria lui Hristos este sfârșitul Israelului vechi, iar în istoria izbăvirii din Egipt, la începutul Israelului vechi, a existat un popor al legământului ales mai înainte, care a fost trecut cu vederea în favoarea unui popor al noului legământ.

În istoria lui Hristos, poporul ales de odinioară și-a avut deznodământul final în anul 70, odată cu distrugerea Ierusalimului. La început, în vremea lui Moise, acel popor ales de odinioară a murit în pustie, pe parcursul a patruzeci de ani, iar Iosua și Caleb au devenit reprezentanții noului popor ales, rânduit să poarte mesajul în Țara Făgăduinței, așa cum apostolii din vremea bisericii din Efes au dus Evanghelia în lume.

Începutul și sfârșitul vechiului Israel, precum și începutul Israelului modern, toate identifică o tranziție a unui fost popor ales către un nou popor ales. Pe mărturia a doi sau trei se statornicește un lucru; iar fiecare dintre aceste trei linii de martori identifică divorțul fostului popor ales, iar acești martori poartă semnătura lui Alfa și Omega, Cel care identifică sfârșitul de la început. Va exista un fost popor ales care este trecut cu vederea atunci când Dumnezeu intră în legământ cu cei o sută patruzeci și patru de mii. Dumnezeu nu este autorul confuziei; El nu Se schimbă niciodată și Cuvântul Său nu dă greș niciodată.

Izbăvirea din Egipt și biruințele săvârșite de Dumnezeu prin Iosua sunt reprezentate de biserica din Efes, însă biserica din Efes era destinată să-și piardă dragostea dintâi. Când Iosua a fost așezat la odihnă, s-a ridicat o altă generație, marcând perioada reprezentată de Smirna. Lucrarea minunată a lui Iosua de curățire a Țării Făgăduite nu a fost niciodată pe deplin împlinită, căci poporul s-a mulțumit cu sine însuși și a părăsit lucrarea încredințată lui Iosua. Și-au pierdut dragostea dintâi. Acea perioadă a continuat până când Israel L-a respins pe Dumnezeu, iar Samuel l-a uns ca rege pe Saul, inaugurând astfel biserica din Pergam.

> Mesajul a venit către Biserica din Smirna, din Asia Mică, și, deopotrivă, către Biserica creștină în ansamblul ei, în cursul secolelor al doilea și al treilea. Era o vreme când păgânismul își făcea ultima încercare pentru supremație în lume. Creștinismul se răspândise cu uimitoare rapiditate, până când a ajuns să fie cunoscut în tot cuprinsul lumii. Unii au îmbrățișat credința lui Hristos prin convertire lăuntrică; alții, datorită puterii argumentației aduse în sprijin; iar alții, fiindcă vedeau că cauza păgânismului era în declin, iar calculul politic i-a îndreptat spre partea care promitea biruință. Aceste împrejurări au slăbit spiritualitatea Bisericii. Duhul Profeției, care caracteriza Biserica apostolică, s-a pierdut treptat. Acesta este un dar care o aduce pe Biserica căreia îi este încredințat în unitatea credinței. Când nu au mai fost profeți adevărați, învățăturile false s-au răspândit cu repeziciune; filosofia grecilor a dus la o interpretare greșită a Scripturilor, iar neprihănirea de sine a fariseilor de odinioară, atât de des condamnată de Hristos, a reapărut în mijlocul Bisericii. În cele două secole care au precedat domnia lui Constantin s-a pus temelia acelor rele care s-au dezvoltat pe deplin în cele două secole următoare. În această perioadă, martiriul a devenit răspândit în multe părți ale Imperiului Roman. Oricât de ciudat ar părea, nu este cu nimic mai puțin adevărat. A fost rezultatul relației existente între creștini și păgâni.

> În lumea romană, religia tuturor popoarelor era respectată, însă creștinii nu erau un popor; ei nu erau decât o sectă a unui neam disprețuit. Când, așadar, stăruiau în a denunța religia tuturor claselor de oameni, când țineau întruniri secrete și se separau în întregime de obiceiurile și practicile rudelor lor celor mai apropiate și ale prietenilor lor cei mai intimi, au devenit obiectul suspiciunii și adesea al persecuției din partea autorităților păgâne. Adesea își atrăgeau asupra lor persecuția, atunci când în cugetele cârmuitorilor nu exista niciun spirit de opoziție. Pentru ilustrarea acestui spirit, istoria consemnează amănuntele execuției lui Ciprian, episcopul Cartaginei. Când i s-a citit sentința, s-a ridicat un strigăt general din partea mulțimii de creștini care asculta: «Vom muri împreună cu el.»

> Spiritul cu care mulți dintre cei ce se declarau creștini au primit moartea și chiar au provocat în mod inutil vrăjmășia guvernului a avut, probabil, mult de-a face cu promulgarea, în anul 303 d.Hr., a edictului de persecuție de către împăratul Dioclețian și ajutorul său, Galerius. Edictul era universal în caracterul său și a fost pus în aplicare, cu o asprime mai mare sau mai mică, timp de zece ani. Steven Haskell, The Story of the Seer of Patmos, 50. 51.

Deși Smirna este una dintre cele două biserici care nu primesc nicio mustrare din partea Domnului, mărturia istoriei arată că, printre cei care au fost martirizați în acea perioadă, s-au numărat unii ale căror motivații se întemeiau pe impulsuri omenești, și nu divine. Cartea Judecătorilor se deschide prin consemnarea morții lui Iosua, iar în ea există un verset care se repetă de două ori și care definește istoria judecătorilor. A doua oară când acel verset este citat este chiar versetul final al cărții. Primul verset al cărții marchează sfârșitul lui Iosua, iar ultimul verset rezumă istoria.

> După moartea lui Iosua s-a întâmplat că fiii lui Israel au întrebat pe Domnul, zicând: Cine se va sui pentru noi cel dintâi împotriva canaaniților, ca să lupte împotriva lor?... În zilele acelea nu era împărat în Israel, ci fiecare făcea ce i se părea drept în ochii lui... În zilele acelea nu era împărat în Israel: fiecare făcea ce i se părea drept în ochii lui. Judecători 1:1; 17:16; 21:25.

Așa cum, în istoria Smirnei, «eul» a fost o temă principală de la început până la sfârșit. Pentru că nu aveau rege, au hotărât să facă tot ceea ce alegeau să facă. Lipsa de călăuzire a fost ceea ce Haskell a identificat, în istoria Smirnei, ca fiind reprezentată de absența unui Duh al Profeției activ. În ambele istorii, lipsa călăuzirii a deschis ușa pentru ca deciziile să fie luate pe baza motivațiilor proprii ale fiecăruia. Efes reprezintă eliberarea din Egipt. Istoria consemnată în cartea Judecătorilor este reprezentată de biserica din Smirna. Perioada de la regele Saul până la captivitatea babiloniană este reprezentată de biserica din Pergam, iar captivitatea în Babilon este reprezentată de biserica din Tiatira.

În concordanță cu fenomenul identificat de pionieri, există o diviziune în patru și trei a bisericilor, a peceților și a trâmbițelor, iar primele patru biserici din istoria Israelului antic încep cu robia egipteană și se încheie cu robia babiloniană, căci Alfa și Omega identifică întotdeauna sfârșitul cu începutul. Primele patru biserici din istoria Israelului modern încep cu supunerea iudeilor autorității romane, iar cele patru biserici se încheie cu supunerea iudeilor spirituali Romei spirituale timp de o mie două sute șaizeci de ani.

Ceea ce a urmat după Tiatira a fost Sardes, care a început odată cu ieșirea din robia babiloniană prefigurată de Tiatira. Sardes este biserica care avea un nume că trăiește, dar nu trăia. Mărturisirea lor că trăiau era o minciună. În mod curios, dintre toate cele șapte biserici, tocmai termenul Sardes nu are o definiție. Au fost atribuite lui Sardes definiții pe baza contextului istoric și al versetelor, dar nu există o definiție etimologică a numelui. Are un nume, dar nu-l are.

> Dar al doilea templu nu s-a ridicat la măreția primului; și nici nu a fost sfințit prin acele semne vizibile ale prezenței divine care erau proprii primului templu. N-a existat nicio manifestare a puterii supranaturale care să-i marcheze sfințirea. Nu s-a văzut niciun nor de slavă care să umple sanctuarul de curând ridicat. Niciun foc din cer nu s-a coborât ca să mistuie jertfa de pe altarul său. Șechina nu mai sălășluia între heruvimi în Sfânta Sfintelor; chivotul, capacul ispășirii și tablele mărturiei nu se aflau în el. Niciun glas nu s-a auzit din cer pentru a-i face cunoscut preotului care întreba voia lui Iehova.

După robia babiloniană au rezidit Ierusalimul și templul. Atunci au avut din nou un nume, căci Dumnezeu promisese să-Și pună Numele în Ierusalim. Dar Numele Său reprezintă caracterul Său, iar lipsa prezenței Sale personale evidenția faptul că ei aveau Numele care reprezenta viața, însă, în realitate, nu mai aveau prezența care produce viață. Tot ceea ce aveau cu adevărat era doar mărturisire și prefăcătorie.

Ultima voce din Sardes a făgăduit că va veni un Ilie înainte de ziua cea mare și înfricoșătoare a Domnului. Pentru Vechiul Israel, distrugerea Ierusalimului a fost ziua cea mare și înfricoșătoare a Domnului. Din acest motiv, Sora White se referă la distrugerea Ierusalimului în anul 70 d.Hr. ca la o ilustrare a zilei celei mari și înfricoșătoare a Domnului, reprezentată prin cele șapte plăgi de pe urmă. Biserica din Filadelfia a început cu glasul lui Ioan Botezătorul, strigând în pustie, prefigurând astfel glasul lui William Miller. Glasurile lui Ioan Botezătorul și ale lui William Miller prezentau solia laodiceană unui popor care credea că totul este în regulă, când, de fapt, totul era în neregulă. Atât Ioan Botezătorul, cât și William Miller au pus securea la rădăcina pomului. Solia către Sardes era că „sunt câteva nume chiar și în Sardes care nu și-au întinat hainele; și vor umbla cu Mine în alb, pentru că sunt vrednici”. Ioan Botezătorul și William Miller îi reprezintă pe aceia care au ieșit din perioada de timp reprezentată de Sardes și erau vrednici să umble cu Hristos.

> Mii au fost conduși să îmbrățișeze adevărul propovăduit de William Miller, iar slujitori ai lui Dumnezeu au fost ridicați, în duhul și puterea lui Ilie, pentru a proclama solia. Asemenea lui Ioan, Înaintemergătorul lui Isus, cei care au predicat această solie solemnă s-au simțit datori să pună securea la rădăcina pomului și să cheme oamenii să aducă roade vrednice de pocăință. Mărturia lor era menită să trezească și să influențeze cu putere bisericile și să le dezvăluie adevăratul caracter. Și, pe măsură ce răsuna solemnul avertisment de a fugi de mânia ce vine, mulți care erau membri ai bisericilor au primit solia tămăduitoare; și-au văzut abaterile și, cu lacrimi amare ale pocăinței și cu adâncă agonie a sufletului, s-au smerit înaintea lui Dumnezeu. Iar pe când Duhul lui Dumnezeu Se odihnea peste ei, au ajutat să răsune strigătul: „Temeți-vă de Dumnezeu și dați-I slavă; căci a venit ceasul judecății Lui.” Scrieri timpurii, 233.

Cele șapte biserici ale Apocalipsei reprezintă istoria apostolilor până la A Doua Venire a lui Hristos, iar cele șapte biserici reprezintă, de asemenea, istoria Vechiului Israel, de la profetul Moise până la Prima Venire a lui Hristos.

> Încercările fiilor lui Israel și atitudinea lor chiar înaintea primei veniri a lui Hristos ilustrează starea poporului lui Dumnezeu în experiența lui de dinaintea celei de-a doua veniri a lui Hristos.

> Lațurile Satanei ne sunt întinse la fel de sigur cum au fost întinse pentru copiii lui Israel chiar înainte de intrarea lor în țara Canaanului. Repetăm istoria acelui popor.

> Istoria lor ar trebui să ne fie un avertisment solemn. Să nu ne așteptăm nicicând ca, atunci când Domnul are lumină pentru poporul Său, Satana să stea liniștit deoparte și să nu facă niciun efort pentru a-i împiedica să o primească. Să luăm seama să nu respingem lumina pe care Dumnezeu o trimite, fiindcă nu vine într-un chip care să ne placă. . . . Dacă sunt unii care nu o văd și nu o primesc ei înșiși, să nu stea în calea altora.

> Iau astăzi cerul și pământul martori împotriva ta, că ți-am pus înainte viața și moartea, binecuvântarea și blestemul; de aceea alege viața, ca să trăiești tu și sămânța ta; ca să-L iubești pe Domnul Dumnezeul tău, ca să asculți de glasul Lui și ca să te alipești de El; căci El este viața ta și lungimea zilelor tale; ca să locuiești în țara pe care Domnul a jurat părinților tăi, lui Avraam, lui Isaac și lui Iacov, să le-o dea.

> Această cântare nu era istorică, ci profetică. În timp ce relata felul minunat în care Dumnezeu a lucrat cu poporul Său în trecut, ea prefigura, de asemenea, marile evenimente ale viitorului, biruința finală a celor credincioși, când Hristos va veni a doua oară în putere și slavă.

> Apostolul Pavel afirmă în mod limpede că experiența israeliților în peregrinările lor a fost consemnată spre folosul celor care trăiesc în acest veac al lumii, celor peste care au venit sfârșiturile veacurilor. Nu socotim că primejdiile noastre sunt mai mici decât ale evreilor, ci mai mari. Healthful Living, 280, 281.

Izbăvirea din Egipt este reprezentată de Biserica din Efes, iar simbolul Bisericii din Efes în acea istorie a fost Iosua. După ce cei pe care Dumnezeu i-a scos din Egipt au eșuat la zece încercări succesive, Domnul a retras legământul de la răzvrătiți și l-a dat lui Iosua și lui Caleb.

> Spune-le: Viu sunt Eu, zice Domnul, că după cum ați vorbit în auzul Meu, așa vă voi face: trupurile voastre moarte vor cădea în pustia aceasta; și toți cei numărați dintre voi, după tot numărul vostru, de la douăzeci de ani în sus, care ați cârtit împotriva Mea, negreșit nu veți intra în țara cu privire la care M-am jurat să vă fac să locuiți în ea, afară de Caleb, fiul lui Iefune, și Iosua, fiul lui Nun. Numeri 14:28-30.

Sora White identifică faptul că Iosua și Caleb îi reprezintă pe aceia „peste care au venit sfârșiturile veacurilor” și care „încheie un legământ cu Dumnezeu prin jertfă”.

> Spre învăţătura noastră, peste care au venit sfârşiturile veacurilor, a fost consemnată această istorie. Cât de adesea poporul lui Dumnezeu de astăzi retrăieşte experienţa copiilor lui Israel! Cât de adesea murmură şi se plâng! Cât de adesea dau înapoi când Domnul le porunceşte să înainteze! Cauza lui Dumnezeu suferă din pricina lipsei de bărbaţi ca Caleb şi Iosua, bărbaţi ai credincioşiei şi ai unei încrederi neclintite. Dumnezeu cheamă bărbaţi care se vor dărui Lui, pentru a fi pătrunşi de Duhul Său. Cauza lui Hristos şi a omenirii cere bărbaţi sfinţiţi, care se jertfesc pe sine, bărbaţi care vor ieşi afară din tabără, purtând ocara. Să fie bărbaţi tari, viteji, potriviţi pentru întreprinderi vrednice şi să încheie un legământ cu Dumnezeu prin jertfă. Review and Herald, 20 mai 1902.

Legământul care este reînnoit, așa cum este reprezentat de reînnoirea legământului cu Iosua și Caleb, este legământul cu cei o sută patruzeci și patru de mii și cu marea mulțime. El este reînnoit după ce poporul ales al legământului inițial este repudiat de Dumnezeu și este sortit să moară în pustie. Legământul cu cei o sută patruzeci și patru de mii este încheiat chiar în aceeași istorie în care un fost popor ales este respins.

Efes înseamnă „de dorit”, iar lucrarea împlinită atât de Iosua, cât și de biserica primară a fost „de dorit”. Când Iosua a condus poporul lui Dumnezeu în Țara Făgăduită, a ieșit biruind. Primul sigiliu merge în paralel cu biserica din Efes și este reprezentat de un cal alb care merge înainte biruind. Acest lucru a fost valabil atât pentru Iosua, cât și pentru biserica apostolică. Primul sigiliu merge în paralel cu biserica din Efes atât în Israelul antic, cât și în cel modern.

Smirna derivă din cuvântul „smirnă”, care este un untdelemn întrebuințat la îmbălsămarea morților. Al doilea sigiliu este reprezentat de un cal roșu căruia i s-a dat „o sabie mare” și „putere” să ia „pacea de pe pământ”, ceea ce însemna că oamenii din acea perioadă istorică aveau să „se ucidă unii pe alții”. Al doilea sigiliu se desfășoară în paralel cu biserica din Smirna și reprezintă autoritatea dată dușmanilor lui Dumnezeu, care le îngăduie să biruiască și să omoare poporul lui Dumnezeu. Aceasta s-a împlinit în perioada care a urmat bisericii apostolice și, de asemenea, în istoria Judecătorilor. În ambele istorii, Dumnezeu a îngăduit puterilor din afara poporului Său să aducă război și moarte asupra poporului Său. În biserica apostolică, acel război era motivat de respingerea religiei lui Hristos, care, în perioada anterioară, a Efesului, fusese de neînvins, purtând evanghelia către lume. Motivația dușmanilor poporului lui Dumnezeu din perioada Judecătorilor se întemeia pe perioada anterioară, a Efesului, când Dumnezeu Și-a arătat puterea asupra Egiptului și asupra națiunilor care au urmat, pe care Iosua fusese folosit să le cucerească. Al doilea sigiliu se desfășoară în paralel cu biserica din Smirna atât în Israelul vechi, cât și în Israelul modern.

Pergamos înseamnă o "cetate fortificată", reprezentând astfel un castel al unui rege. Al treilea sigiliu se desfășoară în paralel cu Pergamos și reprezintă istoria în care judecata omenească se exercită de către regii pământului, în opoziție cu judecata lui Dumnezeu. Astfel, măsurarea, sau judecata, care este reprezentată de cele "două" cântare ce cântăresc "grâul", "orzul", "untdelemnul" și "vinul", identifică autoritatea omenească regală, care este întotdeauna viciată în raport cu judecata lui Dumnezeu. Aduceți-vă aminte că o măsurare cinstită sau o cântărire cinstită nu necesită două cântare. Două cântare reprezintă o judecată inegală.

„Orzul” este un simbol al ofrandei „celor dintâi roade” a sărbătorii Paștelui, iar „grâul” este un simbol al ofrandei „celor două pâini legănate” a sărbătorii Cincizecimii. „Untdelemnul” este un simbol al Duhului Sfânt, iar „vinul” este un simbol al învățăturii. Pergam, în vremea Israelului vechi, este perioada regilor lui Israel care au făcut compromis și au adus judecată asupra rânduielii de închinare a lui Dumnezeu, reprezentată de ciclul sărbătoresc de la Paște până la Cincizecime. Adevărurile Cuvântului lui Dumnezeu sunt reprezentate prin „vin” și „untdelemn”. Atât în Israelul vechi, cât și în Israelul modern, Biserica din Pergam este perioada în care Satan încearcă să împlinească ceea ce n-a putut face prin vărsare de sânge în istoria reprezentată de Smirna. În Pergam, Satan a încercat să nimicească poporul lui Dumnezeu și adevărul lui Dumnezeu prin compromis, nu prin vărsare de sânge, așa cum este reprezentat în Smirna. Compromisul regilor lui Israel din vechime preînchipuie compromisul lui Constantin în Israelul modern.

Tiatira înseamnă „jertfă de căință” și se referă la duhul martiriului pe care Dumnezeu îl dă acelora din poporul Său care sunt uciși pentru Numele Său. Jertfa de căință reprezintă disponibilitatea de a-L sluji pe Hristos în împrejurări vitrege, așa cum o ilustrează Daniel, Șadrac, Meșac și Abed-Nego în timpul robiei de șaptezeci de ani; și ea mai reprezintă jertfa valdenzilor, a hughenoților și a altora care au fost torturați, întemnițați, defăimați și uciși de autoritatea papală de-a lungul perioadei de o mie două sute șaizeci de ani. Al patrulea sigiliu merge în paralel cu biserica din Tiatira și reprezintă prigoana exercitată de Babilonul vechi împotriva Israelului vechi și prigoana exercitată de Babilonul modern împotriva Israelului modern. Istoria ambelor captivități a cerut mai întâi o cădere de la adevăr, pe care au săvârșit-o regii lui Israel și împăratul Constantin. Ambele au pregătit calea pentru o perioadă reprezentată de Tiatira.

În cazul Sardesului, nu există niciun sens care să fie în acord cu faptul că își mărturisește un nume; dimpotrivă, această mărturisire este o minciună. Prezența Shekinah nu s-a manifestat niciodată în Templul al Doilea. Prezența lui Hristos nu s-a manifestat niciodată în istoria Sardesului. Reforma Evului Întunecat a fost, în esență, o succesiune de câte un pas înainte și doi pași înapoi. Lucrarea pe care istoria Sardesului era menită s-o ducă la îndeplinire în cadrul Reformei Protestante nu a fost niciodată încheiată.

Philadelphia înseamnă dragoste frățească și este cu neputință să-ți iubești fratele dacă nu-L iubești mai întâi pe Dumnezeu.

> Dacă cineva zice: „Îl iubesc pe Dumnezeu” și urăște pe fratele său, este un mincinos: căci cine nu-și iubește fratele pe care l-a văzut, cum poate să-L iubească pe Dumnezeu pe care nu L-a văzut? Și această poruncă o avem de la El: cine iubește pe Dumnezeu să-și iubească și pe fratele său. 1 Ioan 4:20, 21.

Philadelphia reprezintă biserica care Îl iubește pe Dumnezeu și, din acest motiv, nu se formulează nicio condamnare sau mustrare la adresa Philadelphiei.

> Și îngerului bisericii din Filadelfia scrie: Așa zice Cel Sfânt, Cel Adevărat, Cel ce are cheia lui David, Cel ce deschide și nimeni nu închide, și închide și nimeni nu deschide: Îți știu faptele; iată, ți-am pus înainte o ușă deschisă, pe care nimeni nu poate s-o închidă, fiindcă ai puțină putere și ai păzit cuvântul Meu și nu ai tăgăduit Numele Meu. Iată, pe cei din sinagoga Satanei, care zic că sunt iudei și nu sunt, ci mint, iată, îi voi face să vină și să se închine înaintea picioarelor tale și să cunoască faptul că te-am iubit. Pentru că ai păzit cuvântul răbdării Mele, te voi păzi și Eu de ceasul ispitei, care are să vină peste toată lumea, ca să-i încerce pe cei ce locuiesc pe pământ. Iată, Eu vin curând; ține cu tărie ce ai, ca nimeni să nu-ți ia cununa. Pe cel ce biruie îl voi face un stâlp în templul Dumnezeului Meu și afară nu va mai ieși; și voi scrie peste el Numele Dumnezeului Meu și numele cetății Dumnezeului Meu, Noul Ierusalim, care se pogoară din cer de la Dumnezeul Meu; și voi scrie peste el Numele Meu cel nou. Apocalipsa 3:7-12.

Bisericii din Filadelfia i se dă „cheia lui David”, iar în istoria filadelfiană a vechiului Israel le-a fost dat Fiul lui David, care reprezintă, între altele, principiul profetic al Alfei și Omegei, Cel dintâi și Cel de pe urmă. Acea cheie reprezintă metodologia „istoricismului”. În perioada reprezentată de biserica filadelfiană la sfârșitul vechiului Israel, Însuși Autorul profeției biblice a fost cheia. În perioada reprezentată de biserica filadelfiană în istoria milerită, lui William Miller i-a fost dată cheia. În acele două istorii, Hristos a avut de-a face cu evrei care se credeau fii ai lui Avraam, dar nu erau. Miller a avut de-a face cu protestanți care se credeau evrei spirituali, dar nu erau.

> Cel ce are urechi de auzit, să audă ceea ce Duhul spune Bisericilor. Apocalipsa 3:13.

Laodicea înseamnă „un popor judecat”, iar laodicienii, iudeii din vremea lui Hristos, au fost în cele din urmă judecați în anul 70 d.Hr., la distrugerea Ierusalimului. Judecata finală a protestantismului apostat are loc în criza legii duminicale, însă ei și-au întâmpinat judecata când au respins solia primului înger în primăvara anului 1844 și au fost apoi, prin hotărâre divină, proclamați drept fiicele Babilonului. Acei protestanți căzuți tipifică adventismul laodicean în ultimele zile ale judecății de cercetare.

Acum am trecut, în esență, în revistă câteva modalități diferite în care cele șapte biserici din Apocalipsă pot fi corect înțelese ca simboluri profetice și, ulterior, aplicate în mod profetic. Dar ele trebuie să fie înțelese și aplicate în cadrul regulilor profetice „care ne-au fost date de cea mai înaltă autoritate”.

Mesajele către cele șapte biserici au fost mesaje adresate celor șapte biserici care existau în vremea când Ioan a consemnat aceste mesaje. Mesajele către cele șapte biserici oferă învățătură și avertisment pentru toate bisericile de-a lungul istoriei. Mesajele către cele șapte biserici oferă învățătură și avertisment pentru fiecare creștin de-a lungul istoriei. Cele șapte biserici reprezintă istoria creștinismului din vremea apostolilor până la sfârșitul lumii. Cele șapte biserici reprezintă istoria Israelului antic din vremea lui Moise până la distrugerea Ierusalimului în anul 70 d.Hr. Cele șapte biserici pot fi recunoscute și aplicate prin identificarea distincției dintre primele patru biserici și ultimele trei biserici.

Dintre cele șase diverse aplicații profetice pe care le identificăm, aceleași aplicații sunt reprezentate în cele șapte peceți.

Vom aborda aceste adevăruri în articolul următor.

Back to Articles