Article

# Laodiceea - Numărul doi

Cornul protestant

Author

Jeff Pippenger

Published

August 27, 2023

Formats

PDF
Word

Pentru înțelegerea mesajului care este dezpecetluit în cartea Apocalipsei, este esențial să recunoaștem rădăcinile, dezvoltarea și semnificația Reformei Protestante. Trei linii principale din istoria acelei Reformei abordează Scriptura, metodologia corectă ce trebuie folosită în studiul Scripturii și, de asemenea, evidențiază faptul că solii aleși de-a lungul acelei istorii sunt repere ale acelei istorii. Ca întotdeauna, Satana a încercat să ascundă Biblia King James prin mai multe contrafaceri, a căutat să ascundă metodologia corectă pentru înțelegerea Bibliei prin mai multe contrafaceri și a căutat, de asemenea, să ascundă solii aleși (reperele) care au fost ridicați de-a lungul parcursului acelei istorii.

> Dar Satana nu a rămas inactiv. El a încercat acum ceea ce a încercat în fiecare altă mișcare de reformă: să înșele și să nimicească poporul, impunându-le, în locul lucrării adevărate, un fals. După cum au existat hristoși mincinoși în primul secol al Bisericii creștine, tot astfel s-au ridicat profeți mincinoși în secolul al șaisprezecelea. Marea Luptă, 186.

În istoria millerită din 1840 până în 1844, mantia Protestantismului (Protestantismul fiind unul dintre cele două coarne ale fiarei din pământ, adică ale Statelor Unite) a fost purtată de adventismul millerit; acesta a devenit cornul protestant. În același timp, bisericile care mărturisiseră anterior că sunt protestante au devenit protestantism apostat, sau, așa cum le-au identificat milleriții, "fiicele Romei". Când protestanții au respins solia primului înger în 1843, au căzut, iar milleriții au continuat să poarte mantia Protestantismului. Istoria millerită a fost punctul culminant al lucrării lui Dumnezeu de a aduce "biserica Sa din pustie" la înțelegerea deplină a Cuvântului lui Dumnezeu.

Deschiderea judecății de cercetare a adus proba legii lui Dumnezeu și, în mod deosebit, a Sabatului. Pentru a proclama solia celui de-al treilea înger era necesară o biserică ce susținea legea lui Dumnezeu, care fusese îngropată sub tradițiile și obiceiurile papale în Evul Întunecat. Hristos i-a condus, în istorie, la anii 1840–1844 și a prezentat proba lui Ilie, care l-a prefigurat pe William Miller, iar când protestanții au respins solia lui Miller, s-au întors la Roma. Proba soliei primului înger, așa cum a fost vestită de Miller, a fost prefigurată de Ilie pe Muntele Carmel.

> Și Ilie s-a apropiat de tot poporul și a zis: Până când veți șovăi între două păreri? Dacă Domnul este Dumnezeu, urmați-L; iar dacă Baal, urmați-l. Iar poporul nu i-a răspuns niciun cuvânt. 1 Regi 18:21.

În 1840, când au fost confruntați cu solia lui Ilie, reprezentată de Miller și de primul înger, protestanții l-au ales pe Baal!

Reforma Protestantă a fost o desigilare a adevărurilor Bibliei, care a început cu „luceafărul de dimineață”, ce fusese făgăduit să fie dat în cursul istoriei reprezentate de biserica din Tiatira. Atacul direct împotriva Bibliei începuse cu secole mai devreme și este prezentat limpede în The Great Controversy, în special prin istoria valdenzilor. În 1930, Benjamin Wilkerson a publicat cartea Our Authorized Bible Vindicated. Cartea documentează războiul purtat împotriva textelor sacre originale, care, în cele din urmă, au stat la baza traducerii Bibliei King James, precum și diferitele texte contrafăcute, satanice, care au fost și încă sunt promovate de catolici, de protestantismul apostat și de adventiștii laodicieni. Războiul a început cu mult înainte de istoria valdenzilor, dar ei sunt reperul și simbolul celor care și-au dat viața pentru a mărturisi importanța manuscriselor corecte, care au fost, în cele din urmă, traduse în Biblia King James din 1611.

Producerea Bibliei King James în 1611 a parcurs un proces de traducere foarte bine definit. Procesul de traducere și publicare a Bibliei a fost înfăptuit prin șapte etape de realizare. De asemenea, a fost nevoie de șapte ani pentru a fi dus la îndeplinire, iar șapte ani biblici înseamnă două mii cinci sute douăzeci de zile. Acesta este, desigur, același număr de zile profetice în care Isus a întărit legământul cu mulți, în împlinirea lui Daniel, capitolul nouă. La mijlocul acelei săptămâni sacre, Hristos a fost răstignit, iar, desigur, Hristos răstignit este centrul Bibliei. Acei șapte pași pentru a produce Cuvântul pur al lui Dumnezeu au fost după cum urmează.

1. MAI ÎNTÂI: Traducerea inițială de către traducători individuali: Aproximativ 50 de traducători au fost împărțiți în șase comitete, fiecare însărcinat cu diferite secțiuni ale Bibliei. Acești traducători au lucrat la traducerea din limbile originale (ebraică, aramaică și greacă) în limba engleză.

2. AL DOILEA: Revizuire de către comitet: După ce fiecare comitet își încheia traducerea unei secțiuni, lucrarea era revizuită de către membrii comitetului înșiși. Aceasta a permis contribuția colectivă și corectarea erorilor.

3. AL TREILEA: Revizuirea de către Comitetul General: Traducerile realizate de fiecare comitet în parte au fost apoi înaintate unui grup mai larg de specialiști, denumit Comitetul General. Acest comitet era alcătuit din reprezentanți ai fiecăruia dintre cele șase comitete de traducere. Ei au revizuit întreaga lucrare, comparând și armonizând traducerile realizate de comitete.

4. AL PATRULEA: Reexaminare și revizuire suplimentară: Versiunea revizuită a Comitetului General a fost retrimisă comitetelor individuale pentru o nouă reexaminare și perfecționare. Acest proces iterativ a contribuit la asigurarea consecvenței și exactității traducerii.

5. AL CINCILEA: Revizuire și aprobare finale: După ce comisiile individuale și-au încheiat revizuirile, proiectul final a fost înaintat Comitetului General pentru o revizuire și aprobare finale.

6. AL ȘASELEA: Aprobarea regală și publicarea: Traducerea aprobată a fost apoi prezentată regelui Iacob I spre aprobarea sa.

7. AL ȘAPTELEA: După ce și-a dat aprobarea regală, traducerea a fost publicată în 1611 sub denumirea de Versiunea King James (Versiunea Autorizată) a Bibliei.

> Cuvintele Domnului sunt cuvinte curate: precum argintul lămurit într-un cuptor de pământ, curățit de șapte ori. Tu le vei păzi, Doamne; Tu le vei ocroti de acest neam în veac. Psalmii 12:6, 7.

În războiul lui Satana împotriva Cuvântului lui Dumnezeu și împotriva reperelor reprezentate de diferiții mesageri ai acelei istorii în desfășurare și de metodologia corectă de utilizat pentru a tăia drept Cuvântul Său, Biblia King James din 1611 este un reper identificat în mod specific în Psalmul doisprezece. Niciuna dintre diferitele Biblii contrafăcute care au fost produse pe baza unor manuscrise catolice corupte nu îndeplinește criteriile Psalmului doisprezece. Procesul de purificare, care a cuprins șapte etape, și perioada de două mii cinci sute douăzeci de zile identifică Biblia King James ca fiind "cuvintele curate" ale lui Dumnezeu. Dumnezeu promite să păstreze Biblia King James ca pe Cuvântul Său curat pentru totdeauna și, prin urmare, promite să susțină metodologia "istoricismului" care a fost folosită de reformatorii protestanți, inclusiv William Miller.

În secolul al paisprezecelea, John Wycliffe, care este identificat drept „Luceafărul Reformei” în cartea The Great Controversy, a fost folosit de Dumnezeu pentru a traduce Biblia într-o limbă pe care chiar și un om de rând o poate înțelege. El este mesagerul care marchează reperul începutului Reformei Protestante.

> Marea mișcare pe care Wycliffe a inaugurat-o, menită să elibereze conștiința și intelectul și să dezlege națiunile, atât de multă vreme legate de carul triumfal al Romei, își avea izvorul în Biblie. Aici se afla izvorul acelui șuvoi de binecuvântare care, asemenea apei vieții, a curs de-a lungul veacurilor din secolul al paisprezecelea încoace. Wycliffe a primit Sfintele Scripturi cu o credință fără rezerve, drept revelația inspirată a voii lui Dumnezeu, o normă suficientă de credință și de practică. Fusese format să considere Biserica Romei drept autoritatea divină, infailibilă, și să primească, fără a pune la îndoială, cu evlavie, învățăturile și rânduielile statornicite de o mie de ani; dar s-a întors de la toate acestea pentru a asculta Cuvântul sfânt al lui Dumnezeu. Aceasta era autoritatea pe care îi îndemna pe oameni să o recunoască. În loc ca Biserica să vorbească prin papă, el a declarat că singura autoritate adevărată este glasul lui Dumnezeu, care vorbește prin Cuvântul Său. Și a învățat nu numai că Biblia este o revelație desăvârșită a voii lui Dumnezeu, ci și că Duhul Sfânt este singurul ei tâlcuitor, și că fiecare om, prin studiul învățăturilor ei, trebuie să-și cunoască singur datoria. Astfel, el a întors mințile oamenilor de la papă și de la Biserica Romei către Cuvântul lui Dumnezeu.

> Wycliffe a fost unul dintre cei mai mari Reformatori. Prin amploarea intelectului, limpezimea cugetării, fermitatea în susținerea adevărului și îndrăzneala de a-l apăra, puțini dintre cei ce i-au urmat i-au fost egali. Puritatea vieții, sârguința neobosită în studiu și în muncă, integritatea incoruptibilă și, în slujirea sa, dragostea și credincioșia asemenea lui Hristos l-au caracterizat pe cel dintâi dintre Reformatori. Și aceasta, în pofida întunericului intelectual și a corupției morale ale veacului din care s-a ridicat.

> Caracterul lui Wycliffe este o mărturie a puterii educative, transformatoare a Sfintelor Scripturi. Biblia l-a făcut ceea ce a fost. Efortul de a cuprinde marile adevăruri ale revelației insuflă prospețime și vigoare tuturor facultăților. Ea lărgește mintea, ascuțește percepțiile și maturizează judecata. Studiul Bibliei va înnobila fiecare gând, simțire și aspirație cum niciun alt studiu nu poate. El dă statornicie în scop, răbdare, curaj și tărie sufletească; rafinează caracterul și sfințește sufletul. Un studiu serios, plin de evlavie, al Sfintelor Scripturi, care aduce mintea celui ce studiază în contact direct cu mintea infinită, ar da lumii oameni cu un intelect mai puternic și mai activ, precum și cu principii mai nobile, decât a produs vreodată cea mai temeinică pregătire pe care o oferă filosofia omenească. „Intrarea cuvintelor Tale”, spune psalmistul, „dă lumină; dă pricepere.” Psalmul 119:130. Marea Controversă, 93, 94.

În urma mărturiei cu privire la John Wycliffe din Tragedia veacurilor, Sora White prezintă o listă de reformatori credincioși (repere), care, în cele din urmă, culminează cu reformatorul John Knox. Ea identifică o întrebare semnificativă adresată lui John Knox din partea Mariei, regina Scoției.

> John Knox se depărtase de tradițiile și misticismele bisericii, pentru a se hrăni cu adevărurile Cuvântului lui Dumnezeu, iar învățătura lui Wishart îi întărise hotărârea de a părăsi comuniunea Romei și de a se alătura reformatorilor persecutați. . . .

> Când a fost adus față în față cu regina Scoției, în a cărei prezență zelul multor conducători protestanți slăbise, John Knox a mărturisit neclintit adevărul. Nu putea fi înduplecat prin lingușiri; nu s-a înfricoșat înaintea amenințărilor. Regina l-a învinuit de erezie. El învățase poporul să primească o religie interzisă de Stat, a declarat ea, și astfel încălcase porunca lui Dumnezeu care le poruncește supușilor să asculte de prinții lor. Knox a răspuns hotărât: „Întrucât adevărata religie nu-și primește nici originea, nici autoritatea de la prinți, ci numai de la Dumnezeul veșnic, tot astfel supușii nu sunt datori să-și alcătuiască religia după gusturile prinților lor. Căci adesea se întâmplă ca prinții, mai mult decât oricine, să fie cei mai neștiutori în ce privește adevărata religie a lui Dumnezeu. Dacă toată sămânța lui Avraam ar fi fost de religia lui Faraon, ai cărui supuși au fost multă vreme, rogu-vă, doamnă, ce religie ar mai fi fost în lume? Și dacă toți, în zilele apostolilor, ar fi fost de religia împăraților romani, rogu-vă, doamnă, ce religie ar mai fi fost acum pe pământ? ... Și așa, doamnă, puteți înțelege că supușii nu sunt ținuți de religia prinților lor, deși li se poruncește să le dea cinstire.”

> A zis Maria: „Voi tâlcuiți Scriptura într-un chip, iar ei [învățătorii papistași] o tâlcuiesc în alt chip; pe cine să cred și cine să fie judecător?”

> "‘Îl veți crede pe Dumnezeu, care vorbește limpede în Cuvântul Său’, răspunse reformatorul; ‘și mai departe decât vă învață Cuvântul, nu veți crede nici pe unul, nici pe celălalt. Cuvântul lui Dumnezeu este limpede în sine, iar dacă într-un loc oarecare se află vreo obscuritate, Duhul Sfânt, care niciodată nu este potrivnic Sieși, explică același lucru mai limpede în alte locuri, astfel încât nu poate rămâne vreo îndoială decât pentru aceia care sunt în mod încăpățânat ignoranți.’ Asemenea au fost adevărurile pe care neînfricatul reformator, punându-și viața în primejdie, le-a rostit în auzul regalității. Cu același curaj neînfricat a rămas neclintit în hotărârea sa, rugându-se și luptând luptele Domnului, până când Scoția a fost eliberată de papism." The Great Controversy, 250, 251.

Interacțiunea dintre reformatorul și regina evidențiază al treilea fir din istoria Reformei, care identifică efortul lui Satana de a contraface Biblia, pe reformatori și metodologia studiului biblic. Răspunsul lui Ioan dat reginei a fost că metodologia corectă este «istoricismul», care are ca premisă faptul că o linie a istoriei profetice este explicată de Duhul Sfânt prin intermediul altei linii a istoriei profetice.

Lumina răsărise în întuneric. De la Wycliffe și primii reformatori și apoi pe tot parcursul istoriei millerite, s-a folosit o metodă de studiu biblic denumită „istoricism”. Istoria metodei biblice de studiu al Bibliei este adesea trecută cu vederea, dar este esențial să fie recunoscută dacă cineva dorește cu adevărat să înțeleagă semnificația regulilor de interpretare profetică adoptate de Miller și, ulterior, de Future for America.

Există doar două biserici pe care Sora White le identifică drept poporul denominat al lui Dumnezeu. Acestea sunt Vechiul Israel și Biserica Adventistă de Ziua a Șaptea.

> "Motivele pentru care suntem numiți poporul lui Dumnezeu trebuie să fie repetate iar și iar. Deuteronom 4:1-13" Manuscript Releases, volumul 8, 426.

Biserica din vremea apostolilor și biserica în pustie, în timpul întunericului papal, nu au fost niciodată numite „poporul numit al lui Dumnezeu”, căci termenul (însemnând a fi numit) desemnează o biserică căreia i se încredințează responsabilitatea de a fi depozitara Legii lui Dumnezeu, iar, odată cu adventismul, ea urma de asemenea să fie depozitara adevărurilor profetice ale lui Dumnezeu.

> „Dumnezeu Și-a chemat Biserica Sa în acest timp, așa cum a chemat Israelul din vechime, să stea ca o lumină pe pământ. Prin puternicul despărțitor al adevărului, soliile primului, celui de-al doilea și celui de-al treilea înger, i-a despărțit de biserici și de lume pentru a-i aduce într-o apropiere sfântă de Sine. I-a făcut depozitarii Legii Sale și le-a încredințat marile adevăruri ale profeției pentru timpul acesta. Asemenea oracolelor sfinte încredințate Israelului din vechime, acestea constituie o încredințare sacră ce trebuie comunicată lumii. Cei trei îngeri din Apocalipsa 14 reprezintă poporul care primește lumina soliilor lui Dumnezeu și pornește în calitate de agenți ai Săi pentru a face să răsune avertizarea pe toată întinderea pământului.” Mărturii, volumul 5, 455.

William Miller a reprezentat solul ales pentru a deschide adevărurile profetice ale lui Dumnezeu, iar când acele adevăruri au condus un popor la ușa deschisă a Sfintei Sfintelor în 1844, Dumnezeu a descoperit atunci Legea Sa. Wycliffe este un reper în deschiderea Bibliei și în inițierea Reformei Protestante, dar este, de asemenea, un reper al lucrării lui Dumnezeu de a statornici „marile adevăruri ale profeției”. John Wycliffe a fost luceafărul de dimineață identificat în istoria domniei de o mie două sute șaizeci de ani a papalității. Lucrarea sa a început în secolul al XIV-lea, iar apoi, în secolul al XVII-lea, un alt reper al acelei linii profetice a fost apariția Bibliei King James, în 1611. Pe acea linie ajungem, în cele din urmă, la reperul reprezentat de regulile lui Miller de interpretare profetică. Miller este un reper pe acea linie a adevărului, și la fel sunt și regulile sale. Regulile sale dau mărturie despre un reper la sfârșitul Adventismului, reprezentat prin publicarea Cheilor Profetice.

Dacă nu înțelegem că regulile lui Miller au constituit un reper într-o linie a istoriei profetice, reprezentând lucrarea de păstrare a textelor originale și corecte ale Bibliei și, de asemenea, lucrarea deschiderii adevăratei înțelegeri a Bibliei, care a impus ca reformatorii să fie călăuziți să înțeleagă și să aplice metodologia sacră de studiu numită „istoricism”, ne lipsesc informațiile necesare pentru a recunoaște adevărurile profetice asociate cu lucrarea de prezentare și de păstrare a luminii îngerului al treilea la sfârșitul Adventismului. Din acest motiv, este important să facem o scurtă trecere în revistă a acelei linii de istorie.

Singura definiție autentică a cuvântului "protestant" constă în a protesta împotriva Romei. Dacă o biserică încetează să protesteze împotriva Romei, ea nu mai este protestantă și atunci devine o fiică a Romei, așa cum au făcut protestanții care au respins solia primului înger. Înțelegerea de căpetenie care a devenit drept "motto" al protestanților care au ieșit din Biserica Catolică a fost "Biblia și numai Biblia". Totuși, istoria atestă faptul că Biblia a trebuit să fie drept împărțită.

> Sârguiește-te să te înfățișezi lui Dumnezeu încuvințat, ca un lucrător care nu are de ce să se rușineze, împărțind drept Cuvântul adevărului. Iar de vorbăriile profane și deșarte ferește-te: căci ele duc la și mai multă neevlavie. 2 Timotei 2:15, 16.

Metoda de studiu biblic pe care protestanții au fost îndrumați să o folosească în eforturile lor de a împărți drept Cuvântul adevărului este „istoricismul”. Acea metodă a fost o țintă specifică și serioasă pentru atacul lui Satana, și într-adevăr a atacat-o.

> "Ar trebui să știm noi înșine în ce constă creștinismul, ce este adevărul, care este credința pe care am primit-o, care sunt regulile Bibliei — regulile date nouă de la cea mai înaltă autoritate." Materialele din 1888, 403.

Subminarea metodologiei biblice folosite de Reformatori până la William Miller, inclusiv, este identificată în mod specific ca începând în secolul al cincisprezecelea, odată cu un savant iezuit numit Francisco Ribera (1537–1591), căruia i se atribuie popularizarea interpretării futuriste. El a scris un comentariu la cartea Apocalipsei care propunea o interpretare futuristă a profețiilor, îndepărtându-le de contextul istoric. Ribera a conceput această metodologie cu scopul de a se opune adevărului pe care metodologia istoricismului îl producea întotdeauna. Acel adevăr era că papa Romei este antihristul profeției biblice.

În secolele al XVII-lea și al XVIII-lea se poate dovedi documentar că protestantismul știa că metodologia falsă a lui Ribera era satanică și neîntemeiată. Protestanții din acea epocă au scris cărți și tractate împotrivindu-se «vorbirilor profane și deșarte» ale eruditului iezuit. Dar în 1909 a fost publicată Biblia de referință Scofield, calul troian, iar referințele inserate în notele de subsol ale Bibliei se întemeiau pe învățăturile lui Ribera și ale unui alt iezuit numit Manuel Lacunza (1731–1801). Lacunza a scris sub pseudonimul Juan Josafat Ben-Ezra și a publicat o carte intitulată Venirea lui Mesia în slavă și maiestate. Asemenea lui Ribera înaintea sa, cartea a fost un atac direct împotriva împlinirii profețiilor din cartea Apocalipsei.

Satana știa că mesajul pe care trebuia să-l învăluie în confuzie era mesajul final de avertizare care vine din cartea Apocalipsei. Incorporarea vorbirilor profane și deșarte ale celor doi preoți iezuiți în trimiterile din Biblia de referință Scofield i-a permis Satanei să-i conducă pe protestanții apostați la acceptarea metodologiilor iezuiților, orbindu-i astfel față de adevăr. Satana a realizat aceasta prin introducerea mai multor modele profetice catolice, care au înlăturat posibilitatea de a identifica limpede cine este Antihristul profeției biblice. Nu a fost o înșelăciune dificilă pentru Satana, căci protestanții se întorseseră deja la Biserica Romei prin respingerea mesajului lui Miller în 1843.

De-a lungul anilor au fost publicate mai multe cărți și articole care documentează atacul lui Satana împotriva Bibliei, atac început în primele secole după răstignirea lui Hristos. Acel atac a ajuns până într-acolo încât au fost introduse manuscrise falsificate pentru a produce Biblii falsificate. Satana i-a atacat, de asemenea, pe reformatorii care au fost ridicați pentru a susține Cuvântul lui Dumnezeu, atât în timpul vieții lor, cât și chiar după ce acei Reformatori au murit.

Luați doar în considerare modul în care istoricii și teologii adventiști de Ziua a Șaptea contemporani tratează subiectul lui William Miller. Este ca și cum i-ar fi dezgropat oasele și le-ar fi aruncat în râul Mississippi.

> William Miller tulbura împărăția lui Satana, iar marele vrăjmaș a căutat nu doar să contracareze efectul soliei, ci să nimicească chiar pe sol. Pe măsură ce Părintele Miller făcea o aplicare practică a adevărului Scripturii asupra inimilor ascultătorilor săi, mânia creștinilor cu numele s-a aprins împotriva lui, întocmai cum mânia iudeilor s-a stârnit împotriva lui Hristos și a apostolilor Săi. Membrii bisericii i-au ațâțat pe cei din clasele de jos, iar în mai multe rânduri vrăjmașii au uneltit să-i ia viața când avea să părăsească locul de adunare. Dar îngeri sfinți erau în mulțime, iar unul dintre aceștia, în chip de om, a luat de braț pe acest slujitor al Domnului și l-a condus în siguranță, departe de gloata înfuriată. Lucrarea lui nu era încă încheiată, iar Satana și emisarii săi au fost zădărniciți în scopul lor. Spiritul Profeției, vol. 4, p. 219.

Observați cum aceleași două categorii din cadrul Adventismului (teologi și istorici) au minimalizat și au trecut sub tăcere validitatea regulilor lui Miller, pe care, după cum ne informează Sora White, le vor folosi toți cei care cu adevărat proclamă soliile celor trei îngeri.

> Cei care sunt angajați în proclamarea soliei celui de-al treilea înger cercetează Scripturile după același plan pe care l-a adoptat Fratele Miller. În mica carte intitulată Priviri asupra profețiilor și a cronologiei profetice, Fratele Miller oferă următoarele reguli simple, dar inteligente și importante, pentru studiul și interpretarea Scripturii:

> [Regulile de la unu la cinci sunt citate.]

> Cele de mai sus reprezintă o parte din aceste reguli; iar în studiul nostru al Bibliei vom face bine cu toții să ținem seama de principiile enunțate. Review and Herald, 25 noiembrie 1884.

Fără a trece în revistă cele trei fire ale liniei istoriei profetice asociate cu dezvoltarea și statornicirea Cuvântului lui Dumnezeu, este imposibil de discernut semnificația unei mărturii de mare însemnătate care îl susține pe William Miller drept solul preînchipuit de Ilie în felul prezentării soliei de către Ilie, de Moise în făgăduința potrivit căreia Miller va fi înviat la învierea celor drepți, și de Elisei în disponibilitatea de a-și părăsi ferma și de a sluji soliei lui Ilie. Sora White îi identifică pe toți cei trei eroi biblici ca prefigurându-l pe William Miller, care este acum tratat de teologii și istoricii adventiști moderni ca și cum ar fi fost doar un „biet băiat de la fermă” din secolul al XVIII-lea.

William Tyndale a fost unul dintre mulții reformatori ridicați în această linie a istoriei profetice. Dacă pot să mă exprim astfel, „declarația lui de misiune” împotriva emisarilor papei cu care a intrat în contact era: «Voi face ca băiatul care mână plugul să cunoască din Scripturi mai mult decât cunoașteți voi.» William Miller a fost băiatul de la fermă care mână plugul și a împlinit profeția lui Tyndale.

Această introducere a fost considerabil simplificată în ceea ce privește întreaga istorie care ar putea fi invocată în sprijinul a ceea ce am prezentat până acum. Vom lua acum în considerare câteva semnături ale lui Alfa și Omega, spre a reveni la considerarea lui Miller ca reper și sol.

Cartea lui Daniel este începutul unei cărți alcătuite din două cărți. Sfârșitul acelei cărți este Cartea Apocalipsei. Deși sunt două cărți distincte, împreună ele reprezintă o singură carte.

Cu ani în urmă, am avut un schimb public cu un teolog adventist de ziua a șaptea binecunoscut, care lucra la Institutul de Cercetări Biblice al Conferinței Generale a Bisericii Adventiste de Ziua a Șaptea. Teologul căuta să corecteze înțelegerea mea asupra ultimelor șase versete din Daniel, capitolul unsprezece, precum și înțelegerea mea cu privire la „Zilnicul” din cartea lui Daniel. Interacțiunea noastră s-a desfășurat pe o perioadă de timp, căci a constat în faptul că el a publicat un articol la care am răspuns, apoi el a replicat, iar, desigur, eu mi-am expus din nou gândurile, și așa mai departe. În cadrul acestei interacțiuni m-a informat că, în comitetul în care lucra la Conferința Generală, era considerat specialistul în cartea lui Daniel, iar un coleg de-al său era considerat expertul de referință pentru cartea Apocalipsei. În discuțiile noastre, el nu a dorit să abordeze chestiuni din cartea Apocalipsei, ci să le refere colegului său. El dorea să mențină discuția doar în cartea lui Daniel.

Sora White afirmă limpede că Daniel și Apocalipsa alcătuiesc o singură carte. La acel nivel, ele reprezintă Biblia, care este o singură carte alcătuită din două cărți: cea veche și cea nouă. Sora White comentează, de asemenea, despre biserica iudaică, care consideră drept unică doar cartea veche, și comentează și despre cei care nesocotesc cartea veche, deoarece fie numai atât înțeleg, fie sunt dispuși să înțeleagă doar cartea nouă. Mărturia ei inspirată este că, dacă accepți numai cea nouă, atunci o respingi pe cea veche, și invers. Ca un teolog să pretindă că este expert în Daniel, dar nu și în Apocalipsa, înseamnă a repeta conceptul iudaic al acceptării numai a Vechiului Testament, și știm unde i-a dus pe evrei acea perspectivă îngustă. A te situa de oricare parte a acestei chestiuni — a accepta vechea, dar nu noua, sau a accepta noua, dar nu vechea — înseamnă a respinge întreaga mărturie.

> Mântuitorul i-a întrebat pe ucenicii Săi dacă au înțeles aceste lucruri. Ei au răspuns: „Da, Doamne.” Atunci le-a zis: „De aceea, orice cărturar care a fost instruit pentru Împărăția cerurilor este asemenea unui om, stăpân al casei, care scoate din visteria lui lucruri noi și vechi.” În această pildă, Isus a pus înaintea ucenicilor Săi responsabilitatea acelora a căror lucrare este să dea lumii lumina pe care au primit-o de la El. Vechiul Testament alcătuia toată Scriptura existentă atunci; dar nu a fost scris doar pentru cei din vechime; el este pentru toate veacurile și pentru toate popoarele. Isus ar voi ca învățătorii învățăturii Sale să cerceteze cu stăruință Vechiul Testament, pentru lumina aceea care îi stabilește identitatea ca Mesia vestit în profeție și descoperă natura misiunii Sale în lume. Vechiul și Noul Testament sunt de nedespărțit, căci amândouă sunt învățăturile lui Hristos. Învățătura iudeilor, care acceptă doar Vechiul Testament, nu duce la mântuire, de vreme ce ei resping pe Mântuitorul a cărui viață și slujire au fost împlinirea Legii și a profețiilor. Iar învățătura celor care înlătură Vechiul Testament nu duce la mântuire, fiindcă ea respinge ceea ce este mărturie directă despre Hristos. Scepticii încep prin a discredita Vechiul Testament, și nu mai este decât un pas până la a tăgădui valabilitatea Noului Testament, astfel că amândouă sunt lepădate.

> Evreii au puțină influență asupra lumii creștine în a le arăta importanța poruncilor, inclusiv legea cu caracter obligatoriu a Sabatului, deoarece, când scot la iveală vechile comori ale adevărului, le aruncă deoparte pe cele noi din învățăturile personale ale lui Isus. Pe de altă parte, cel mai puternic motiv pentru care creștinii nu reușesc să-i influențeze pe evrei să accepte învățăturile lui Hristos ca limbaj al înțelepciunii divine este acela că, atunci când scot la iveală comorile Cuvântului Său, tratează cu dispreț bogățiile Vechiului Testament, care sunt învățăturile anterioare ale Fiului lui Dumnezeu, prin Moise. Ei resping legea proclamată de pe Sinai și Sabatul poruncii a patra, instituit în grădina Edenului. Însă slujitorul Evangheliei, care urmează învățăturile lui Hristos, va dobândi o cunoaștere temeinică atât a Vechiului, cât și a Noului Testament, pentru a le prezenta poporului în lumina lor adevărată drept un tot inseparabil — unul depinzând de celălalt și luminându-l. Astfel, după cum Isus și-a instruit ucenicii, ei vor scoate din vistieria lor „lucruri noi și vechi”. Spiritul Profeției, volumul 2, 255.

Sfatul precedent are o altă aplicare pentru adventiștii laodiceeni. A mărturisi că crezi Biblia în întregime, atât Vechiul, cât și Noul Testament, și totuși a respinge Spiritul Profeției înseamnă a cădea în același șanț al acceptării unei singure mărturii. Doi martori sunt necesari pentru a statornici adevărul; prin urmare, este imposibil ca adevărul să fie statornicit printr-un singur martor, iar dacă cineva încearcă să facă aceasta, respinge pe amândoi martorii, întemeindu-și credința pe ceea ce este numit „jumătăți de adevăr”.

Voi repeta acum o întrebare care se afla într-unul dintre articolele inițiale apărute începând din iulie 2023. Întrebarea este: „Ce lumină nouă a provenit din adventism de la 1863 încoace?” Răspunsul este, pur și simplu: „Niciuna.”

> „Cartea lui Daniel și Apocalipsa sunt una. Una este o profeție, cealaltă o revelație; una, o carte pecetluită, cealaltă, o carte deschisă. Ioan a auzit tainele pe care tunetele le-au rostit, dar i s-a poruncit să nu le scrie.” Comentariul Biblic Adventist de Ziua a Șaptea, volumul 7, 971.

Prin urmare, Alfa și Omega indică faptul că Daniel este primul, iar Apocalipsa este ultima. Daniel reprezintă începutul, iar Apocalipsa reprezintă sfârșitul Adventismului.

> Apocalipsa este o carte pecetluită, dar este și o carte deschisă. Ea consemnează evenimente minunate care urmează să aibă loc în zilele din urmă ale istoriei acestui pământ. Învățăturile acestei cărți sunt bine definite, nu mistice și ininteligibile. În ea este reluată aceeași linie profetică precum în Daniel. Pe unele profeții, Dumnezeu le-a repetat, arătând astfel că trebuie acordată importanță acestora. Domnul nu repetă lucruri care nu au mare însemnătate. Manuscript Releases, volumul 9, 8.

La începutul Adventismului, chiar în versetele care constituie stâlpul central al Adventismului, versetele care au fost desigilate în 1798, Isus S-a prezentat ca „Palmoni”, Numărătorul minunat. La sfârșitul Adventismului, Isus Se prezintă ca „Alfa și Omega”, Lingvistul minunat — Cuvântul lui Dumnezeu. Din acest motiv, începutul Adventismului și solia primului înger au fost „întemeiate pe timp”. La sfârșitul Adventismului, solia celui de-al treilea înger va fi întemeiată pe Cuvântul Său.

Începutul și sfârșitul Adventismului au loc în timpul istoriei celui de-al șaselea regat al profeției biblice; prin urmare, ele se petrec în timpul începutului și al sfârșitului Statelor Unite. Istoria profetică a Statelor Unite este istoria celor două coarne ale Republicanismului și ale Protestantismului. La încheierea acelei istorii, cele două coarne vor fi trecut de la miel la balaur. Republicanismul se va transforma într-o democrație, iar Protestantismul se va transforma în Protestantism apostat. Când paharul timpului de probă pentru Statele Unite începe să se apropie de încheiere, așa cum se întâmplă chiar acum, cele două coarne ale Republicanismului apostat și ale Protestantismului apostat vor forma chipul fiarei, contopind astfel biserica și statul într-un singur corn care vorbește ca un balaur. Dar Dumnezeu nu va rămâne fără mărturie, căci, în procesul aducerii Statelor Unite la încheiere, El va ridica adevăratul corn al Protestantismului pentru a protesta atât împotriva chipului fiarei din Statele Unite, cât și, ulterior, împotriva chipului fiarei care confruntă întreaga lume. Ridicarea cornului protestant la sfârșitul Statelor Unite va fi împlinită în cadrul aceleiași structuri istorice în care a fost ridicat cornul protestant la începutul Statelor Unite. Un fost popor al legământului va fi trecut cu vederea, iar un nou popor va deveni noul popor al legământului. Nu este nimic nou sub soare.

Când folosim profețiile de timp, înțelese și prezentate în istoria milerită, pentru a evalua Alfa și Omega, constatăm că sunt una și aceeași. Fiecare profeție de timp începe cu o istorie în care profeția este proclamată, iar acea istorie tipifică întotdeauna istoria în care profeția este împlinită.

Istoria profeției celor două mii trei sute de ani a început odată cu cel de-al treilea decret, în 457 î.Hr., și s-a încheiat odată cu solia celui de-al treilea înger, la 22 octombrie 1844. În perioada premergătoare, dar înainte de sosirea celui de-al treilea decret, lucrarea de zidire a templului și a Ierusalimului a fost împlinită. În același fel, în istoria care a precedat sosirea celui de-al treilea înger, adevărurile fundamentale ale templului milerit au fost stabilite.

În 1798, profeția de două mii cinci sute douăzeci de ani, care a început în 723 î.Hr. odată cu împrăștierea celor zece seminții din nord, a fost împlinită. Acea profeție a identificat două perioade de o mie două sute șaizeci de ani: una marcând călcarea în picioare a templului literal și a Ierusalimului literal de către Roma păgână literală, urmată de alta, de o mie două sute șaizeci de ani, în care Roma papală a călcat în picioare cetatea și templul spiritual. Profeția a început cu distrugerea împărăției de nord și împrăștierea cetățenilor împărăției. La jumătatea profeției, în 538, se marchează sfârșitul călcării în picioare a poporului lui Dumnezeu de către Roma păgână, al patrulea regat al profeției biblice, și se produce împrăștierea bisericii lui Dumnezeu în pustia Evului Întunecat. Sfârșitul acelei profeții de timp, în 1798, marchează sfârșitul celui de-al cincilea regat al profeției biblice. Împrăștierea celor zece seminții din nord și a bisericii creștine care a fugit în pustie reprezintă adunarea celor rânduiți să devină cornul Protestantismului. Reperele sunt adesea reprezentate prin opoziții, iar o împrăștiere poate reprezenta o adunare, așa cum Ilie îl reprezintă pe Ioan Botezătorul. În aceeași confruntare profetică, Ilie nu moare, iar Ioan Botezătorul moare.

În anul 677 î.Hr., tribul de sud al lui Iuda (de asemenea identificat în Scripturi drept țara glorioasă) a fost risipit timp de două mii cinci sute douăzeci de ani; această perioadă s-a încheiat la 22 octombrie 1844. Acea profeție identifica călcarea în picioare a poporului lui Dumnezeu, pe care Daniel îl identifică drept „oștirea” în Daniel 8:13, 14.

> Apoi am auzit pe un sfânt vorbind, iar un alt sfânt i-a zis acelui sfânt care vorbea: Până când va ține vedenia privitoare la jertfa necurmată și la fărădelegea pustiirii, spre a da la călcare în picioare atât sanctuarul, cât și oștirea? Iar el mi-a zis: Până la două mii trei sute de zile; apoi sanctuarul va fi curățit. Daniel 8:13, 14.

Profeția de două mii trei sute de ani, care s-a încheiat în același timp cu profeția de două mii cinci sute douăzeci de ani ce a început în 677 î.Hr., identifica călcarea în picioare a sanctuarului, așa cum este prezentată în Daniel 8:13, 14. Profeția risipirii lui Iuda din 677 î.Hr. a fost precedată de trei atacuri din partea lui Nebucadnețar, iar acea profeție s-a încheiat odată cu sosirea celui de-al treilea mesaj la 22 octombrie 1844.

Cele două profeții de 2.520 de ani, care se încheie respectiv în 1798 și 1844, identifică cei patruzeci și șase de ani ai zidirii temeliei templului millerit. Moise a petrecut patruzeci și șase de zile primind instrucțiuni cu privire la construirea templului; renovarea templului lui Irod în vremea lui Hristos a durat patruzeci și șase de ani și s-a încheiat în anul botezului lui Hristos. După botez, El a mers în pustie timp de patruzeci de zile, iar când S-a întors, a curățit templul întâia oară; iudeii cârtitori au vrut să știe cu ce autoritate a făcut un asemenea lucru.

> Și Paștile iudeilor erau aproape, și Isus S-a suit la Ierusalim. Și a găsit în templu pe cei ce vindeau boi și oi și porumbei, și pe schimbătorii de bani șezând. Și, după ce a făcut un bici din șnururi, i-a scos pe toți afară din templu, și oile, și boii; a vărsat banii schimbătorilor și a răsturnat mesele. Și le-a zis celor ce vindeau porumbei: Luați acestea de aici; nu faceți din casa Tatălui Meu o casă de negoț. Și ucenicii Lui și-au adus aminte că este scris: Râvna pentru casa Ta m-a mistuit. Atunci iudeii au răspuns și I-au zis: Ce semn ne arăți nouă, de vreme ce faci aceste lucruri? Isus a răspuns și le-a zis: Dărâmați templul acesta, și în trei zile îl voi ridica. Atunci iudeii au zis: Patruzeci și șase de ani s-a zidit templul acesta, și Tu îl vei ridica în trei zile? Dar El vorbea despre templul trupului Său. Așadar, când a înviat din morți, ucenicii Lui și-au adus aminte că le spusese aceasta; și au crezut Scripturii și cuvântului pe care îl spusese Isus. Ioan 2:13-22.

Templul milerit a fost zidit pe parcursul a patruzeci și șase de ani, începând din 1798, la încheierea primei profeții de două mii cinci sute douăzeci de ani, și încheindu-se patruzeci și șase de ani mai târziu, la împlinirea celei de-a doua profeții de două mii cinci sute douăzeci de ani, în 1844. Acei patruzeci și șase de ani au început cu venirea primului înger și s-au încheiat cu venirea celui de-al treilea înger, căci Hristos a spus că templul Său va fi ridicat în trei zile. Dacă nu sunteți dispus să vedeți aceste fapte, este din pricina a două probleme principale, dincolo de problemele care pot exista într-o inimă nedispusă și neconvertită. Prima problemă este că nu sunteți dispus să abordați Cuvântul profetic din perspectiva potrivit căreia istoria se repetă. Nu sunteți un istoricist. Cealaltă problemă este o incapacitate de a aplica cuvintele simbolice care au fost consemnate în Cuvântul lui Dumnezeu de către Cuvântul lui Dumnezeu. Începuturile tuturor acestor profeții identifică sfârșitul și ele identifică întotdeauna mult mai mult decât simple istorii care se repetă.

Biblia spune că suntem templu al Duhului Sfânt, iar templul trupului este alcătuit din patruzeci și șase de cromozomi. Oamenii de știință care studiază acei patruzeci și șase de cromozomi ne informează că cei douăzeci și trei de cromozomi masculini și cei douăzeci și trei de cromozomi feminini sunt înfășurați în jurul unei proteine care are forma unei cruci.

În Daniel, capitolul doisprezece, sunt trei profeții de timp legate între ele; prima face referire la împrăștierea puterii poporului sfânt, care reprezintă „cele șapte vremuri” din Leviticul douăzeci și șase. Împrăștierea puterii poporului sfânt, care s-a împlinit în dreptul lor, a fost de două mii cinci sute douăzeci de ani; totuși, în Daniel doisprezece se face referire doar la ultima jumătate a acelei perioade. Acolo, Daniel este înfățișat ca neînțelegând ce se avea în vedere prin acea rostire.

> Și l-am auzit pe omul îmbrăcat în in, care era deasupra apelor râului, când și-a ridicat mâna dreaptă și mâna stângă spre cer și a jurat pe Cel ce trăiește în veci că va fi pentru o vreme, vremuri și o jumătate de vreme; și când va fi încheiată risipirea puterii poporului sfânt, toate aceste lucruri vor lua sfârșit. Și am auzit, dar n-am înțeles; atunci am zis: O, Domnul meu, care va fi sfârșitul acestor lucruri? Daniel 12:7, 8.

Daniel 12 ilustrează solia care este desigilată la vremea sfârșitului, care a fost anul 1798. În acest pasaj, Daniel îl reprezintă pe William Miller, simbolul principal al celor înțelepți din acea istorie. Miller a fost mai întâi condus la profeția de două mii cinci sute douăzeci de ani din Leviticul 26, iar în versetele șapte și opt el îi reprezintă pe înțelepți, care trebuie să recunoască adevărul că împrăștierea de două mii cinci sute douăzeci de ani este în mod categoric identificată drept împrăștierea poporului Său de către Dumnezeu.

> Iar dacă nici după toate acestea nu veți asculta de Mine, atunci vă voi pedepsi de șapte ori mai mult pentru păcatele voastre. Și voi frânge mândria puterii voastre; și voi face cerul vostru ca fierul și pământul vostru ca arama. Levitic 26:18, 19.

„Mândria” vechiului Israel a constat în faptul că li s-a îngăduit să-L respingă pe Dumnezeu ca Regele lor și să-și aleagă un rege omenesc. Mândria lor, care precede căderea (Proverbe 16:18), a fost dorința de a fi asemenea tuturor împărățiilor idolatre din jurul lor. Înlăturarea, mai întâi, a împărăției de nord, apoi a împărăției de sud, a reprezentat împrăștierea puterii (regele) în 723 î.Hr. și 677 î.Hr., respectiv.

Miller i-a reprezentat pe cei înțelepți care au înțeles sporirea cunoștinței ce a fost desigilată în versetele anterioare din Daniel doisprezece, iar în versetele șapte și opt el este prezentat ca neînțelegând legătura dintre cei o mie două sute șaizeci de ani și cei două mii cinci sute douăzeci de ani ai împrăștierii poporului lui Dumnezeu. Daniel îl reprezintă pe poporul lui Dumnezeu la sfârșitul Adventismului, la fel cum Miller îl reprezintă la începutul Adventismului. La sfârșitul Adventismului, aceeași dilemă există, căci, întrucât Adventismul a pus deoparte înțelegerea lui Miller cu privire la „cele șapte vremuri”, a fost nevoit să identifice doar cei o mie două sute șaizeci de ani drept Evul Mediu Întunecat. Cei înțelepți de la sfârșit au avut o problemă similară de rezolvat, așa cum ilustrează Daniel și Miller. De ce este folosită terminologia din Leviticul douăzeci și șase pentru a ilustra trei vremuri și jumătate în loc de șapte vremuri?

Miller nu a soluționat niciodată pe deplin această dilemă, dar în 1856 ultima „nouă lumină profetică” a fost prezentată într-o serie de șase articole, care nu a fost niciodată încheiată, identificând cele șapte vremuri ca reprezentând trei ani și jumătate în care Roma păgână călca în picioare Israelul literal al lui Dumnezeu, urmați de trei ani și jumătate în care Roma papală călca în picioare Israelul spiritual. Șapte ani mai târziu, Adventismul a respins în mod categoric întreaga lumină a celor șapte vremuri, pregătind dilema pentru cei înțelepți la timpul sfârșitului, în 1989, când, așa cum este descris în Daniel unsprezece, versetul patruzeci, țările reprezentând fosta Uniune Sovietică au fost măturate de către papalitate și de către Statele Unite.

Prima lumină dată lui Miller a fost respinsă în 1863, iar ultima lumină asupra subiectului a fost dată de Hiram Edson în acele șase articole. Publicarea acelor articole a fost întreruptă, iar șapte ani (vremuri) mai târziu puterea Israelului modern a fost pusă deoparte, pentru a imita bisericile idolatre care cu câțiva ani înainte fuseseră corect identificate drept fiicele Babilonului. Cele șapte vremi din Leviticul douăzeci și șase, ca doctrină profetică, au devenit piatra de poticnire, iar mândria Israelului străvechi, reprezentată de dorința lor ca Saul să domnească peste ei ca rege, s-a repetat. Isus reprezintă sfârșitul împreună cu începutul.

Cartea lui Daniel identifică, de asemenea, o profeție de o mie două sute nouăzeci de ani, împreună cu o profeție de o mie trei sute treizeci și cinci de ani, ambele începând odată cu înlăturarea „the daily” în anul 508. Înlăturarea „the daily” reprezintă îndepărtarea rezistenței Romei păgâne față de ascensiunea puterii papale în anul 538. A existat o perioadă de tranziție de treizeci de ani înainte ca puterea papală să fie așezată pe tronul pământului în anul 538, iar apoi restul de o mie două sute șaizeci de ani se încheie în anul 1798. Cei treizeci de ani de tranziție de la o împărăție la alta identifică anii finali ai domniei papale care duc la așezarea pe tronul pământului, în 1798, a celei de-a șasea împărății a profeției biblice. Începutul profeției de o mie două sute nouăzeci de ani identifică o tranziție de la o împărăție a profeției biblice la următoarea împărăție a profeției biblice, la fel cum o identifică și încheierea acelei profeții.

Profeția de o mie trei sute treizeci și cinci de ani, care a început odată cu înlăturarea „the daily” în anul 508, se încheie în anul 1843.

> Și de la vremea când jertfa necurmată va fi înlăturată și va fi așezată urâciunea pustiirii, vor fi o mie două sute nouăzeci de zile. Fericit este cel ce așteaptă și ajunge până la o mie trei sute treizeci și cinci de zile. Daniel 12:11, 12.

Profeția de o mie trei sute treizeci și cinci de ani s-a încheiat în 1843, iar Daniel spune că aceia care „au așteptat” ca acea profeție să se împlinească vor fi binecuvântați. Sora White o spune astfel.

> Ferice de ochii care au văzut lucrurile care au fost văzute în 1843 și 1844.

> Solia a fost dată. Și nu trebuie să existe nicio întârziere în repetarea soliei, căci semnele vremurilor se împlinesc; lucrarea de încheiere trebuie împlinită. O mare lucrare va fi împlinită într-un timp scurt. Curând va fi dată, prin rânduirea lui Dumnezeu, o solie care se va amplifica până va deveni strigătul cel mare. Atunci Daniel va sta la sorțul lui, ca să-și dea mărturia.

Prin urmare, începutul profeției de o mie trei sute treizeci și cinci de ani identifică o tranziție de la religia păgânismului către religia papismului, identificând astfel o tranziție de la protestantism către protestantismul milerit.

Adventiștii care resping adevărurile fundamentale ale Adventismului resping toate profețiile de timp pe care le-au prezentat Milleriții, chiar și perioada de două mii trei sute de ani din Daniel 8:14. Este foarte posibil ca ei să nege acest fapt, dar se poate demonstra logic că acest fapt este adevărat; totuși, punctul meu în prezent este altul, așa că voi lăsa aceasta deoparte pentru moment, pe măsură ce încercăm să aducem acest articol la o concluzie.

Împrăștierea „țării glorioase” a lui Iuda în 677 î.Hr. reprezintă călcarea în picioare a „oștirii” din Daniel 8:13, 14 și indică întemeierea țării glorioase moderne, Statele Unite. Cei două mii trei sute de ani din aceleași versete au început în 457 î.Hr. și reprezintă călcarea în picioare a „sanctuarului”.

> Apoi am auzit pe un sfânt vorbind, iar un alt sfânt i-a zis acelui sfânt care vorbea: Până când va ține vedenia privitoare la jertfa necurmată și la fărădelegea pustiirii, spre a da la călcare în picioare atât sanctuarul, cât și oștirea? Iar el mi-a zis: Până la două mii trei sute de zile; apoi sanctuarul va fi curățit. Daniel 8:13, 14.

Anul 677 î.Hr. și anul 457 î.Hr. sunt date legate prin relația dintre poporul lui Dumnezeu și sanctuarul lui Dumnezeu. Dumnezeu a readus laolaltă atât oastea, cât și sanctuarul, în același timp, la 22 octombrie 1844. Cei două sute douăzeci de ani cuprinși între 677 î.Hr. și 457 î.Hr. simbolizează o perioadă în care Dumnezeu stabilește un reper ce reprezintă o sporire a luminii. La 22 octombrie 1844 a sosit lumina celui de-al treilea înger, lumina sanctuarului a început să strălucească și o oaste era acolo pentru a proclama lumina.

În cadrul liniei profetice care identifică tripla confruntare în care s-au angajat Satana și Hristos, Biblia King James din 1611 a fost publicată. Exact două sute douăzeci de ani mai târziu, în 1831, William Miller și-a publicat pentru prima dată mesajul:

> „Timp de nouă ani, William Miller a fost convins că trebuia să transmită solia sa bisericilor; dar a așteptat, nădăjduind că vreo autoritate recunoscută va proclama vestea bună a unui Mântuitor care avea să vină curând. Prin această așteptare n-a făcut decât să dovedească adevărul soliei; le mergea numele că trăiesc, dar mureau cu repeziciune. În 1831, Miller a rostit prima sa cuvântare asupra profețiilor.” Steven Haskell, The Seer of Patmos, 77.

Dumnezeu a protejat textele originale sfinte și corecte, folosite pentru a alcătui Biblia. El a dat apoi la lumină Biblia Sa în 1611. El a ridicat apoi un mesager care avea să folosească regulile aflate, derivate și stabilite în cadrul Bibliei pentru a formula mesajul primului înger. În 1831, mesajul lui Miller a fost formalizat, după cum, în istoria lui Hristos, mesajul a fost formalizat de Ioan Botezătorul, așa cum mesajul a fost formalizat în fiecare mișcare reformatoare. Mesajul lui Miller, mesajul primului înger care anunță deschiderea judecății, este susținut în mod direct prin aplicarea perioadei profetice de două sute douăzeci de ani. A fost mesajul de avertizare la începutul celei de-a șasea împărății din profeția biblică - Statele Unite.

În 1996 a început lucrarea Future for America, iar solia îngerului al treilea, care fusese desigilată în 1989 — solia ce identifica vindecarea rănii de moarte a papalității și iminenta instaurare a legii duminicale — a fost publicată într-o revistă intitulată „The Time of the End”. Solia de la sfârșitul adventismului fusese formalizată, așa cum fusese formalizată și solia de la început. La început, solia era ancorată în timp și reprezenta o dezvoltare ulterioară a adevărurilor cuprinse în Cuvântul lui Dumnezeu. În 1996, la două sute douăzeci de ani după nașterea Statelor Unite în 1776, solia de la sfârșitul adventismului a fost formalizată și a reprezentat o dezvoltare ulterioară a soliilor celor trei îngeri.

Pe măsură ce abordăm istoria paralelă a cornului republican și a cornului protestant în istoria celei de-a șasea împărății a profeției biblice, trebuie să se înțeleagă cine este cornul protestant și cine nu este.

> Sârguiește-te să te înfățișezi lui Dumnezeu încuvințat, ca un lucrător care nu are de ce să se rușineze, împărțind drept Cuvântul adevărului. Iar de vorbăriile profane și deșarte ferește-te: căci ele duc la și mai multă neevlavie. 2 Timotei 2:15, 16.

Back to Articles