Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Seventy-Eight

Књига пророка Данила - сто седамдесет осми

Prophetic Parallels: The Unfolding of Daniel 11 in the Last Days

Пророчке паралеле: Откривање 11. главе Данила у последњим данима

Author

Jeff Pippenger

Published

April 8, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

Verses sixteen through nineteen of Daniel chapter eleven represents the history beginning at the soon coming Sunday law in the United States, until Michael stands up and human probation closes. It therefore also represents the history of verse forty-one through verse forty-five of the same chapter.

Стихови шеснаести до деветнаести једанаестог поглавља Данила представљају историју која почиње од ускоро долазећег недељног закона у Сједињеним Државама, па све док Михаило не устане и време милости за човечанство не буде закључено. Стога они такође представљају историју од стиха четрдесет првог до стиха четрдесет петог истог поглавља.

> But he that cometh against him shall do according to his own will, and none shall stand before him: and he shall stand in the glorious land, which by his hand shall be consumed. He shall also set his face to enter with the strength of his whole kingdom, and upright ones with him; thus shall he do: and he shall give him the daughter of women, corrupting her: but she shall not stand on his side, neither be for him. After this shall he turn his face unto the isles, and shall take many: but a prince for his own behalf shall cause the reproach offered by him to cease; without his own reproach he shall cause it to turn upon him. Then he shall turn his face toward the fort of his own land: but he shall stumble and fall, and not be found. Daniel 11:16–19.

> Али онај који дође на њега чиниће по својој вољи, и нико неће моћи да му се одупре; и стајаће у славној земљи, која ће његовом руком бити уништена. И окренуће лице своје да уђе са силом целога свога царства, и праведни с њим; тако ће учинити; и даће му кћер жена, да је поквари; али она неће остати на његовој страни, нити ће бити за њега. Потом ће окренути лице своје к острвима, и заузеће многа; али један кнез ради себе учиниће да престане срамота коју му је нанео; без своје сопствене срамоте обратиће је на њега. Тада ће окренути лице своје к тврђави своје земље; али ће посрнути и пасти, и неће га бити. Данило 11:16–19.

When Sister White addressed the final fulfillment of Daniel chapter eleven, she stated “that much of the history that has been fulfilled in this prophecy will be repeated.” Verses forty-one through forty-five repeat the prophetic history of these verses. The verses were fulfilled when pagan Rome took control of the world by first conquering three geographical areas.

Када је сестра Вајт говорила о коначном испуњењу једанаестог поглавља Данила, изјавила је „да ће се много од историје која се испунила у овом пророчанству поновити.“ Стихови четрдесет први до четрдесет пети понављају пророчку историју ових стихова. Ови стихови су се испунили када је пагански Рим преузео власт над светом тако што је најпре освојио три географска подручја.

> “Although Egypt could not stand before Antiochus, the king of the north, Antiochus could not stand before the Romans, who now came against him. No kingdoms were longer able to resist this rising power. Syria was conquered, and added to the Roman empire, when Pompey, BC 65, deprived Antiochus Asiaticus of his possessions, and reduced Syria to a Roman province.

> „Иако Египат није могао да одоли Антиоху, цару севера, ни Антиох није могао да одоли Римљанима, који су сада дошли против њега. Ниједно царство више није било у стању да се одупре овој сили у успону. Сирија је била покорена и придодата Римском царству када је Помпеј, 65. године пре н. е., лишио Антиоха Азијатика његових поседа и свео Сирију на римску провинцију.“

> “The same power was also to stand in the Holy Land, and consume it. Rome became connected with the people of God, the Jews, by alliance, BC 162, from which date it holds a prominent place in the prophetic calendar. It did not, however, acquire jurisdiction over Judea by actual conquest till BC 63; and then in the following manner.

> „Иста сила требало је такође да стане у Светој Земљи и да је прождре. Рим се повезао са Божјим народом, Јеврејима, савезом, 162. године пре Христа, од ког датума заузима истакнуто место у пророчком календару. Међутим, није стекао власт над Јудејом стварним освајањем све до 63. године пре Христа; а потом на следећи начин.

> “On Pompey’s return from his expedition against Mithridates, king of Pontus, two competitors, Hyrcanus and Aristobulus, were struggling for the crown of Judea. Their cause came before Pompey, who soon perceived the injustice of the claims of Aristobulus, but wished to defer decision in the matter till after his long-desired expedition into Arabia, promising then to return, and settle their affairs as should seem just and proper. Aristobulus, fathoming Pompey’s real sentiments, hastened back to Judea, armed his subjects, and prepared for a vigorous defense, determined, at all hazards, to keep the crown, which he foresaw would be adjudicated to another. Pompey closely followed the fugitive. As he approached Jerusalem, Aristobulus, beginning to repent of his course, came out to meet him, and endeavored to accommodate matters by promising entire submission and large sums of money. Pompey, accepting this offer, sent Gabinius, at the head of a detachment of soldiers, to receive the money. But when that lieutenant-general arrived at Jerusalem, he found the gates shut against him, and was told from the top of the walls that the city would not stand to the agreement.

> „По Помпејевом повратку са његовог похода против Митридата, цара Понта, два супарника, Хиркан и Аристовул, борила су се за престо Јудеје. Њихов спор изнет је пред Помпеја, који је убрзо увидео неправедност Аристовулових претензија, али је желео да одложи одлуку у том предмету до после свог одавно жељеног похода у Арабију, обећавајући да ће се потом вратити и уредити њихове ствари онако како буде изгледало праведно и прикладно. Аристовул, проникнувши у Помпејева истинска осећања, пожури назад у Јудеју, наоружа своје поданике и припреми се за снажну одбрану, одлучан да, по сваку цену, задржи круну, за коју је предвидео да ће бити досуђена другоме. Помпеј је тесно пратио бегунца. Када се приближио Јерусалиму, Аристовул, почевши да се каје због свог поступка, изађе му у сусрет и настојао је да ствар уреди обећавајући потпуну покорност и велике суме новца. Помпеј, прихвативши ту понуду, посла Габинија, на челу једног одреда војника, да прими новац. Али када је тај војсковођа стигао у Јерусалим, затекао је капије затворене пред њим, и са врха зидина било му је речено да град неће остати при том споразуму.“

> “Pompey, not to be deceived in this way with impunity, put Aristobulus, whom he had retained with him, in irons, and immediately marched against Jerusalem with his whole army. The partisans of Aristobulus were for defending the place; those of Hyrcanus, for opening the gates. The latter being in the majority, and prevailing, Pompey was given free entrance into the city. Whereupon the adherents of Aristobulus retired to the mountain of the temple, as fully determined to defend that place as Pompey was to reduce it. At the end of three months a breach was made in the wall sufficient for an assault, and the place was carried at the point of the sword. In the terrible slaughter that ensued, twelve thousand persons were slain. It was an affecting sight, observes the historian, to see the priests, engaged at the time in divine service, with calm hand and steady purpose pursue their accustomed work, apparently unconscious of the wild tumult, though all around them their friends were given to the slaughter, and though often their own blood mingled with that of their sacrifices.

> „Помпеј, да не би допустио да на овај начин буде некажњено обманут, стави Аристобула, кога је задржао код себе, у окове, и одмах са целом својом војском пође на Јерусалим. Присталице Аристобулове биле су за то да бране град; присталице Хирканове, да отворе капије. Пошто су ови потоњи били у већини и надвладали, Помпеју би дат слободан улаз у град. Тада се Аристобулови приврженици повукоше на храмовну гору, чврсто решени да бране то место исто онако као што је Помпеј био решен да га покори. На крају три месеца у зиду беше начињен пролом довољан за јуриш, и то место би освојено оштрицом мача. У страшном покољу који је уследио, дванаест хиљада лица беше побијено. Био је то потресан призор, запажа историчар, видети свештенике, заузете у то време у божанској служби, како мирном руком и постојаном намером настављају свој уобичајени посао, очигледно несвесни дивљег метежа, премда су свуда око њих њихови пријатељи били предавани покољу, и премда се често њихова сопствена крв мешала с крвљу њихових жртава.“

> “Having put an end to the war, Pompey demolished the walls of Jerusalem, transferred several cities from the jurisdiction of Judea to that of Syria, and imposed tribute on the Jews. Thus for the first time was Jerusalem placed by conquest in the hands of that power which was to hold the ‘glorious land’ in its iron grasp till it had utterly consumed it.

> „Пошто је окончао рат, Помпеј је срушио зидине Јерусалима, пренео неколико градова из надлежности Јудеје у надлежност Сирије и наметнуо данак Јеврејима. Тако је Јерусалим први пут освајањем доспео у руке оне силе која је требало да држи ‘славну земљу’ у свом гвозденом стиску све док је не би сасвим прождерела.

> “‘VERSE 17. He shall also set his face to enter with the strength of his whole kingdom, and upright ones with him; thus shall he do: and he shall give him the daughter of women, corrupting her: but she shall not stand on his side, neither be for him.’

> „‘СТИХ 17. И окренуће лице своје да уђе са силом свега царства свога, и праведни с њим; тако ће учинити: и даће му кћер жена, кварећи је; али она неће остати на његовој страни, нити ће бити за њега.’“

> “Bishop Newton furnishes another reading for this verse, which seems more clearly to express the sense, as follows: ‘He shall also set his face to enter by force the whole kingdom.’ Verse 16 brought us down to the conquest of Syria and Judea by the Romans. Rome had previously conquered Macedon and Thrace. Egypt was now all that remained of the ‘whole kingdom’ of Alexander, not brought into subjection to the Roman power, which power now set its face to enter by force into that country.

> „Епископ Њутн даје и друго читање овога стиха, које, чини се, јасније изражава смисао, и гласи овако: ‘Он ће такође управити своје лице да силом уђе у цело царство.’ Стих 16 довео нас је до освајања Сирије и Јудеје од стране Римљана. Рим је раније већ освојио Македонију и Тракију. Египат је сада био све што је преостало од ‘целога царства’ Александровог, а што још није било потчињено римској власти; та власт је сада управила своје лице да силом уђе у ту земљу.“

> “Ptolemy Auletes died BC 51. He left the crown and kingdom of Egypt to his eldest son and daughter, Ptolemy and Cleopatra. It was provided in his will that they should marry together, and reign jointly; and because they were young, they were placed under the guardianship of the Romans. The Roman people accepted the charge, and appointed Pompey as guardian of the young heirs of Egypt.

> „Птолемеј Аулет умро је 51. године пре Христа. Оставио је круну и царство Египта своме најстаријем сину и кћери, Птолемеју и Клеопатри. У његовој опоруци било је одређено да ступе у брак једно с другим и да заједнички владају; а пошто су били млади, стављени су под старатељство Римљана. Римски народ прихватио је ту дужност и поставио Помпеја за старатеља младих наследника Египта.“

> “A quarrel having not long after broken out between Pompey and Caesar, the famous battle of Pharsalia was fought between the two generals. Pompey, being defeated, fled into Egypt. Caesar immediately followed him thither; but before his arrival, Pompey was basely murdered by Ptolemy, whose guardian he had been appointed. Caesar therefore assumed the appointment which had been given to Pompey, as guardian of Ptolemy and Cleopatra. He found Egypt in commotion from internal disturbances, Ptolemy and Cleopatra having become hostile to each other, and she being deprived of her share in the government. Notwithstanding this, he did not hesitate to land at Alexandria with his small force, 800 horse and 3200 foot, take cognizance of the quarrel, and undertake its settlement. The troubles daily increasing, Caesar found his small force insufficient to maintain his position, and being unable to leave Egypt on account of the north wind which blew at that season, he sent into Asia, ordering all the troops he had in that quarter to come to his assistance as soon as possible.

> „Пошто је недуго потом избио сукоб између Помпеја и Цезара, између те двојице војсковођа вођена је чувена битка код Фарсала. Помпеј је, пошто је био поражен, побегао у Египат. Цезар га је одмах тамо пратио; али пре његовог доласка, Помпеја је подло убио Птоломеј, чији је старатељ био постављен. Стога је Цезар преузео постављење које је било дато Помпеју, као старатељ Птоломеја и Клеопатре. Затекао је Египат у превирању услед унутрашњих немира, јер су Птоломеј и Клеопатра постали непријатељски настројени једно према другом, а она је била лишена свог удела у управи. Упркос томе, није оклевао да се са својом малом војском, 800 коњаника и 3200 пешака, искрца у Александрији, узме спор у разматрање и прихвати се његовог решавања. Како су се немири из дана у дан умножавали, Цезар је увидео да је његова мала војска недовољна да одржи свој положај, па је, будући да није могао да напусти Египат због северног ветра који је дувао у то доба године, послао у Азију, наредивши да му све чете које је имао у том крају притекну у помоћ што је пре могуће.“

> “In the most haughty manner he decreed that Ptolemy and Cleopatra should disband their armies, appear before him for a settlement of their differences, and abide by his decision. Egypt being an independent kingdom, this haughty decree was considered an affront to its royal dignity, at which the Egyptians, highly incensed, flew to arms. Caesar replied that he acted by virtue of the will of their father, Auletes, who had put his children under the guardianship of the senate and people of Rome, the whole authority of which was now vested in his person as consul; and that, as guardian, he had the right to arbitrate between them.

> „На најнадменији начин наредио је да Птолемеј и Клеопатра распусте своје војске, да се појаве пред њим ради решења својих несугласица и да се повинују његовој одлуци. Пошто је Египат био независно краљевство, ова надмена наредба сматрана је увредом његовог краљевског достојанства, због чега су Египћани, силно разгневљени, похватали оружје. Цезар је одговорио да поступа на основу воље њиховог оца, Аулета, који је своју децу ставио под старатељство сената и народа Рима, чија је сва власт сада била поверена његовој личности као конзулу; и да, као старатељ, има право да између њих пресуђује.“

> “The matter was finally brought before him, and advocates appointed to plead the cause of the respective parties. Cleopatra, aware of the foible of the great Roman conqueror, judged that the beauty of her presence would be more effectual in securing judgment in her favor than any advocate she could employ. To reach his presence undetected, she had recourse to the following stratagem: Laying herself at full length in a bundle of clothes, Apollodorus, her Sicilian servant, wrapped it up in a cloth, tied it with a thong, and raising it upon his Herculean shoulders, sought the apartments of Caesar. Claiming to have a present for the Roman general, he was admitted through the gate of the citadel, entered into the presence of Caesar, and deposited the burden at his feet. When Caesar had unbound this animated bundle, lo! the beautiful Cleopatra stood before him. He was far from being displeased with the stratagem, and being of a character described in 2 Peter 2:14, the first sight of so beautiful a person, says Rollin, had all the effect upon him she had desired.

> „Ствар је најзад била изнета пред њега, и били су одређени заступници да изнесу парницу односних страна. Клеопатра, свесна слабости великог римског освајача, проценила је да ће лепота њене појаве бити делотворнија у обезбеђивању пресуде у њену корист него било који заступник кога би могла унајмити. Да би неопажено доспела у његову присутност, прибегла је следећем лукавству: испруживши се целом дужином у свежњу одеће, Аполодор, њен сицилијански слуга, умотао га је у платно, везао ременом, и подигавши га на своја херкулска плећа, упутио се ка Цезаровим одајама. Тврдећи да носи дар за римског војсковођу, био је пропуштен кроз капију тврђаве, ушао је пред Цезара и спустио терет пред његове ноге. Када је Цезар одмотао овај живи свежањ, гле! пред њим је стајала прекрасна Клеопатра. Он нимало није био незадовољан овим лукавством, и будући карактера описаног у 2. Петровој 2:14, сам први поглед на тако лепу особу, каже Ролен, произвео је на њега управо онај утисак који је она желела.“

> “Caesar at length decreed that the brother and sister should occupy the throne jointly, according to the intent of the will. Pothinus, the chief minister of state, having been principally instrumental in expelling Cleopatra from the throne, feared the result of her restoration. He therefore began to excite jealousy and hostility against Caesar, by insinuating among the populace that he designed eventually to give Cleopatra the sole power. Open sedition soon followed. Achillas, at the head of 20,000 men, advanced to drive Caesar from Alexandria. Skillfully disposing his small body of men in the streets and alleys of the city, Caesar found no difficulty in repelling the attack. The Egyptians undertook to destroy his fleet. He retorted by burning theirs. Some of the burning vessels being driven near the quay, several of the buildings of the city took fire, and the famous Alexandrian library, containing nearly 400,000 volumes, was destroyed.

> „Цезар је најзад одредио да брат и сестра заједнички заузму престо, у складу са намером завештања. Потин, главни државни министар, који је био највише заслужан за збацивање Клеопатре с престола, плашио се исхода њеног повратка. Стога је почео да подстиче љубомору и непријатељство против Цезара, потурајући међу народом мисао да он на крају намерава да Клеопатри преда искључиву власт. Убрзо је уследила отворена побуна. Ахила, на челу 20.000 људи, кренуо је да истера Цезара из Александрије. Вешто распоредивши своју малобројну војску по улицама и уличицама града, Цезар није имао никакве тешкоће да одбије напад. Египћани су покушали да униште његову флоту. Он им је узвратио спаливши њихову. Пошто су неки од запаљених бродова били нанети близу обале, неколико градских здања захватио је пожар, а чувена Александријска библиотека, која је садржавала скоро 400.000 свезака, била је уништена.“

> “The war growing more threatening, Caesar sent into all the neighboring countries for help. A large fleet came from Asia Minor to his assistance. Mithridates set out for Egypt with an army raised in Syria and Cilicia. Antipater the Idumean joined him with 3,000 Jews. The Jews, who held the passes into Egypt, permitted the army to pass on without interruption. Without this co-operation on their part, the whole plan must have failed. The arrival of this army decided the contest. A decisive battle was fought near the Nile, resulting in a complete victory for Caesar. Ptolemy, attempting to escape, was drowned in the river. Alexandria and all Egypt then submitted to the victor. Rome had now entered into and absorbed the whole of the original kingdom of Alexander.

> „Како је рат постајао све претећи, Цезар је затражио помоћ из свих суседних земаља. Велика флота дошла му је у помоћ из Мале Азије. Митридат је кренуо за Египат с војском подигнутом у Сирији и Киликији. Антипатар Идумејац придружио му се са 3.000 Јевреја. Јевреји, који су држали кланце који воде у Египат, допустили су војсци да прође без сметње. Без те њихове сарадње, читав план морао би пропасти. Долазак те војске одлучио је исход борбе. Одсудна битка вођена је близу Нила, а исход јој је била потпуна Цезарева победа. Птоломеј је, покушавајући да умакне, потонуо у реци. Александрија и сав Египат потом су се покорили победнику. Рим је сада ступио у посед и обухватио целокупно првобитно Александрово царство.“

> “By the ‘upright ones’ of the text are doubtless meant the Jews, who gave him the assistance already mentioned. With out this, he must have failed; with it, he completely subdued Egypt to his power, BC 47.

> „Под „праведницима“ у тексту несумњиво се мисли на Јевреје, који су му пружили већ споменуту помоћ. Без тога, он би морао доживети неуспех; с тим, потпуно је покорио Египат својој власти, 47. године пре Христа.

> “‘The daughter of women, corrupting her.’ The passion which Caesar had conceived for Cleopatra, by whom he had one son is assigned by the historian as the sole reason of his undertaking so dangerous a campaign as the Egyptian war. This kept him much longer in Egypt than his affairs required, he spending whole nights in feasting and carousing with the dissolute queen. ‘But,’ said the prophet, ‘she shall not stand on his side, neither be for him.’ Cleopatra afterward joined herself to Antony, the enemy of Augustus Caesar, and exerted her whole power against Rome.

> „Кћи женā, кварећи је.“ Страст коју је Цезар зачeо према Клеопатри, с којом је имао једног сина, историчар наводи као једини разлог што је предузео тако опасан поход као што је био египатски рат. То га је задржало у Египту много дуже него што су његове прилике захтевале, јер је читаве ноћи проводио у гозбама и пијанчењу са распуштеном краљицом. „Али“, рече пророк, „неће она остати на његовој страни, нити ће бити за њега.“ Клеопатра се потом придружила Антонију, непријатељу Августа Цезара, и употребила сву своју моћ против Рима.

> “‘VERSE 18. After this shall he turn his face unto the isles, and shall take many: but a prince for his own behalf shall cause the reproach offered by him to cease; without his own reproach he shall cause it to turn upon him.’

> „‘СТИХ 18. Потом ће окренути лице своје ка острвима, и заузеће многа; али ће кнез за своју ствар учинити да престане срамота коју је он нанео; и без своје сопствене срамоте учиниће да се она обрати на њега.’“

> “War with Pharnaces, king of Cimmerian Bosphorus, at length drew him away from Egypt. ‘On his arrival where the enemy was,’ says Prideaux, ‘he, without giving any respite either to himself or them, immediately fell on, and gained an absolute victory over them; an account whereof he wrote to a friend of his in these three words: Veni, vidi, vici; I came, I saw, I conquered.’ The latter part of this verse is involved in some obscurity, and there is difference of opinion in regard to its application. Some apply it further back in Caesar’s life, and think they find a fulfilment in his quarrel with Pompey. But preceding and subsequent events clearly defined in the prophecy, compel us to look for the fulfilment of this part of the prediction between the victory over Pharnaces, and Caesar’s death at Rome, as brought to view in the following verse. A more full history of this period might bring to light events which would render the application of this passage unembarrassed.

> „Рат са Фарнаком, царем Кимеријског Боспора, најзад га је одвукао из Египта. ‘По свом доласку тамо где је био непријатељ’, каже Прајдо, ‘он, не дајући никаквог предаха ни себи ни њима, одмах навали на њих и однесе потпуну победу над њима; о чему је једном свом пријатељу написао извештај у ове три речи: Veni, vidi, vici; Дођох, видех, победих.’ Други део овога стиха обавијен је извесном нејасношћу, и постоји разлика у мишљењима у погледу његове примене. Неки га примењују на ранији период Цезаровог живота и мисле да налазе испуњење у његовом сукобу с Помпејем. Али претходни и потоњи догађаји, јасно одређени у пророштву, приморавају нас да испуњење овога дела предсказања тражимо између победе над Фарнаком и Цезарове смрти у Риму, како је изложено у следећем стиху. Потпунија историја овога периода могла би изнети на видело догађаје који би примену овога одломка учинили неоспорном.“

> “‘VERSE 19. Then he shall turn his face toward the fort of his own land: but he shall stumble and fall, and not be found.’

> „‘СТИХ 19. Потом ће окренути лице своје ка тврђави земље своје; али ће посрнути и пасти, и неће се наћи.’“

> “After this conquest, Caesar defeated the last remaining fragments of Pompey’s party, Cato and Scipio in Africa and Labienus and Varus in Spain. Returning to Rome, the ‘fort of his own land,’ he was made perpetual dictator; and such other powers and honors were granted him as rendered him in fact absolute sovereign of the whole empire. But the prophet had said that he should stumble and fall. The language implies that his overthrow would be sudden and unexpected, like a person accidentally stumbling in his walk. And so this man, who fought and won five hundred battles, taken one thousand cities, and slain one million one hundred and ninety-two thousand men, fell, not in the din of battle and the hour of strife, but when he thought his pathway was smooth and strewn with flowers, and when danger was supposed to be far away; for, taking his seat in the senate chamber upon his throne of gold, to receive at the hands of that body the title of king, the dagger of treachery suddenly struck him to the heart. Cassius, Brutus, and other conspirators rushed upon him, and he fell, pierced with twenty-three wounds. Thus he suddenly stumbled and fell, and was not found, BC 44.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 258–264.

> „После овог освајања, Цезар је поразио и последње преостале остатке Помпејеве странке — Катона и Сципиона у Африци, а Лабијена и Вара у Шпанији. Вративши се у Рим, „тврђаву своје земље“, био је постављен за доживотног диктатора; и дароване су му такве друге власти и почасти да су га у стварности учиниле апсолутним сувереном целокупног царства. Али пророк је казао да ће се спотаћи и пасти. Овај језик подразумева да ће његов слом бити изненадан и неочекиван, као када се човек случајно спотакне у ходу. И тако је овај човек, који је војевао и добио пет стотина битака, заузео хиљаду градова и побио милион сто деведесет и две хиљаде људи, пао не у буци битке и часу сукоба, него онда када је мислио да му је стаза равна и цвећем посута, и када се сматрало да је опасност далеко; јер, заузевши своје место у сенатској дворани на свом златном престолу, да из руку тог тела прими титулу краља, бодеж издаје изненада га је ударио у срце. Касије, Брут и други завереници навалили су на њега, и он је пао, прободен са двадесет и три ране. Тако се изненада спотакао и пао, и није га било, 44. године пре Христа.“ Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 258–264.

The historical fulfillment of pagan Rome (the king of the north), being established upon the throne is a history that prefigures the history of modern Rome’s enthronement at the threefold union which takes place at the soon coming Sunday law. The history is also typified in verses thirty through thirty-six, which identified when the papacy was first placed upon the throne in 538. Verses sixteen through nineteen, and verses thirty-one through thirty-six both represent the final rise and fall of the whore of Tyre. That history was also represented in verses five through nine, when the first king of the north was established after conquering three geographical areas. Thereafter he entered into a treaty with the king of the south, but broke the treaty, and in response the king of the south delivered a deadly wound, and the king of the north died in the captivity of Egypt.

Историјско испуњење паганског Рима (цара севера), када је био утврђен на престолу, јесте историја која предсказује историју устоличења савременог Рима у тројном савезу који настаје при ускоро долазећем закону о недељи. Та историја је такође приказана у стиховима тридесет до тридесет шест, који показују када је папство први пут било постављено на престо 538. године. Стихови шеснаест до деветнаест, као и стихови тридесет један до тридесет шест, обоји представљају коначан успон и пад тирске блуднице. Та историја је такође била представљена у стиховима пет до девет, када је први цар севера био утврђен након што је освојио три географска подручја. Потом је ступио у савез са царем југа, али је савез прекршио, а као одговор цар југа задао је смртоносну рану, и цар севера је умро у египатском ропству.

Verses five through nine, verses sixteen through nineteen, and verses thirty through thirty-six provide three prophetic lines that are fulfilled in verses forty through forty-five. When Sister White identified that “much of the history that has been fulfilled in this prophecy will be repeated,” it actually meant that the entire chapter illustrates verses forty through forty-five. Verses twenty through twenty-two identify the birth and the death of Christ, thus representing the time of the end in both 1798 and 1989 by His birth, and then His death on the cross represented October 22, 1844, and the Sunday law.

Стихови од петог до деветог, стихови од шеснаестог до деветнаестог и стихови од тридесетог до тридесет шестог износе три пророчке линије које се испуњавају у стиховима од четрдесетог до четрдесет петог. Када је сестра Вајт указала да ће се „велики део историје која се испунила у овом пророчанству поновити“, то је у ствари значило да цело поглавље илуструје стихове од четрдесетог до четрдесет петог. Стихови од двадесетог до двадесет другог указују на Христово рођење и смрт, представљајући тако време краја и 1798. и 1989. године Његовим рођењем, а затим је Његова смрт на крсту представљала 22. октобар 1844. и недељни закон.

Verse twenty-three identifies the league between the Jews and Rome, during the history of the Maccabean revolt. The “league” in that history is represented by the dates of 161 BC and 158 BC. The Maccabean history represents an internal line that finds its beginning with a “league” between Rome and the Maccabean Jews that was initiated by the Jews, and ultimately ended with the Jews pronouncing that they have no king but Caesar. Verse twenty-three of course follows verses twenty-one and twenty-two, and verse twenty-one identifies the birth of Christ, which is a prophetic time of the end, and verse twenty-two identifies the cross, which represents the Sunday law.

Двадесет трећи стих поистовећује савез између Јевреја и Рима, током историје Макавејског устанка. „Савез“ у тој историји представљен је датумима 161. пре Христа и 158. пре Христа. Макавејска историја представља унутрашњу линију која свој почетак налази у „савезу“ између Рима и Макавејских Јевреја, који су Јевреји покренули, а која се на крају завршила тиме што су Јевреји објавили да немају другога цара осим ћесара. Двадесет трећи стих, наравно, следи после двадесет првог и двадесет другог стиха, а двадесет први стих поистовећује Христово рођење, које је пророчко време краја, а двадесет други стих поистовећује крст, који представља недељни закон.

At the cross the Jews identified Caesar (Rome) as their king, and the “league” of verse twenty-three references the beginning of the Jews’ choice to serve Rome, right at the ending point of the Jews proclaiming their allegiance to Rome. The ending of the Jews, as represented at the cross, is followed by the beginning of the Jews’ association with Rome.

На крсту су Јевреји признали Цезара (Рим) за свога цара, а „савез“ из двадесет трећег стиха упућује на почетак јеврејског избора да служе Риму, управо на завршној тачки јеврејског проглашавања своје оданости Риму. Крај Јевреја, како је представљен на крсту, прати почетак јеврејског повезивања са Римом.

Verses twenty-four through thirty describe the three hundred and sixty years that pagan Rome ruled supremely from the Battle of Actium in 31 BC, unto the transfer of the capital from Rome to Constantinople in the year 330. The period of three hundred and sixty years typifies the twelve hundred and sixty years papal Rome ruled supremely, and together they represent the period from verse forty-one, and the threefold union that occurs at the soon coming Sunday law, unto the close of probation.

Стихови двадесет четврти до тридесетог описују три стотине шездесет година током којих је пагански Рим врховно владао, од Битке код Акцијума 31. године пре Христа, па до преноса престонице из Рима у Константинопољ 330. године. Период од три стотине шездесет година представља слику хиљаду двеста шездесет година током којих је папски Рим врховно владао, и заједно они представљају период из четрдесет првог стиха, и троструки савез који настаје при недељном закону који ускоро долази, па све до завршетка времена благодати.

All the prophetic lines of history in chapter eleven, align with the last six verses of Daniel eleven, but it is the prophetic history from the time of the end in 1989, represented in verse forty through to the Sunday law in verse forty-one, that is “that portion of the prophecy of Daniel relating to the last days.” The history that is left blank in verse forty, is the Revelation of Jesus Christ that is unsealed when the time is at hand, just before probation closes.

Све пророчке линије историје у једанаестом поглављу усклађују се са последњих шест стихова једанаесте главе Књиге пророка Данила, али пророчка историја од времена краја 1989. године, представљена у четрдесетом стиху, па све до недељног закона у четрдесет првом стиху, јесте „онај део Даниловог пророчанства који се односи на последње дане“. Историја која је у четрдесетом стиху остављена празном јесте Откривење Исуса Христа, које бива отпечаћено када се време приближи, непосредно пре него што се благодатно време затвори.

We will continue this study in the next article.

Наставићемо ово проучавање у наредном чланку.

> “We have the commandments of God and the testimony of Jesus Christ, which is the spirit of prophecy. Priceless gems are to be found in the word of God. Those who search this word should keep the mind clear. Never should they indulge perverted appetite in eating or drinking.

> „Имамо Божје заповести и сведочанство Исуса Христа, које је дух пророштва. У Речи Божјој налазе се непроцењиви драгуљи. Они који истражују ову Реч треба да одржавају ум бистрим. Никада не треба да удовољавају изопаченом апетиту у јелу или пићу.

> “If they do this, the brain will be confused; they will be unable to bear the strain of digging deep to find out the meaning of those things which relate to the closing scenes of this earth’s history.

> „Ако то буду чинили, ум ће бити пометен; неће бити у стању да поднесу напор дубоког истраживања како би открили значење оних ствари које се односе на завршне призоре историје ове земље.״

> “When the books of Daniel and Revelation are better understood, believers will have an entirely different religious experience. They will be given such glimpses of the open gates of heaven that heart and mind will be impressed with the character that all must develop in order to realize the blessedness which is to be the reward of the pure in heart.

> „Када књиге Данила и Откривења буду боље схваћене, верници ће имати сасвим другачије верско искуство. Биће им дати такви увиди у отворена небеска врата да ће срце и ум бити дубоко прожети карактером који сви морају развити да би остварили блаженство које ће бити награда онима који су чиста срца.״

> “The Lord will bless all who will seek humbly and meekly to understand that which is revealed in the Revelation. This book contains so much that is large with immortality and full of glory that all who read and search it earnestly receive the blessing to those ‘that hear the words of this prophecy, and keep those things which are written therein.’

> „Господ ће благословити све који буду понизно и кротко настојали да разумеју оно што је откривено у Откривењу. Ова књига садржи толико тога што је бременито бесмртношћу и испуњено славом да сви који је читају и марљиво истражују примају благослов онима ‘који слушају речи овога пророштва, и држе оно што је у њему написано.’“

> “One thing will certainly be understood from the study of Revelation—that the connection between God and His people is close and decided.

> „Једно ће се свакако разумети из проучавања Откривења — да је веза између Бога и Његовог народа блиска и јасно одређена.“

> “A wonderful connection is seen between the universe of heaven and this world. The things revealed to Daniel were afterward complemented by the revelation made to John on the Isle of Patmos. These two books should be carefully studied. Twice Daniel inquired, How long shall it be to the end of time?

> „Дивна повезаност види се између небеског васионског света и овога света. Оно што је било откривено Данилу касније је било допуњено откривењем датим Јовану на острву Патмос. Ове две књиге треба пажљиво проучавати. Двапут је Данило упитао: Докле ће бити до краја времена?“

> “‘And I heard, but I understood not: then said I, O my Lord, what shall be the end of these things? And He said, Go thy way, Daniel: for the words are closed up and sealed till the time of the end. Many shall be purified, and made white, and tried; but the wicked shall do wickedly: and none of the wicked shall understand; but the wise shall understand. And from the time that the daily sacrifice shall be taken away, and the abomination that maketh desolate set up, there shall be a thousand two hundred and ninety days. Blessed is he that waiteth, and cometh to the thousand three hundred and five and thirty days. But go thou thy way till the end be: for thou shalt rest, and stand in thy lot at the end of the days.’

> „И чух, али не разумех; тада рекох: Господару мој, какав ће бити свршетак ових ствари? А Он рече: Иди својим путем, Даниле, јер су ове речи затворене и запечаћене до времена свршетка. Многи ће се очистити и убелити и бити окушани; а безбожници ће безбожно поступати; и нико од безбожника неће разумети, али ће разумни разумети. И од времена кад се укине свагдашња жртва и постави гадост пустошна, биће хиљаду двеста и деведесет дана. Благо ономе који чека и доживи хиљаду триста и тридесет и пет дана. А ти иди својим путем до краја; јер ћеш починути и стаћеш у свој део на крају дана.“

> “It was the Lion of the tribe of Judah who unsealed the book and gave to John the revelation of what should be in these last days.

> „Лав из племена Јудина био је тај који је отворио књигу и дао Јовану откривење онога што треба да буде у ове последње дане.

> “Daniel stood in his lot to bear his testimony which was sealed until the time of the end, when the first angel’s message should be proclaimed to our world. These matters are of infinite importance in these last days; but while ‘many shall be purified, and made white, and tried,’ ‘the wicked shall do wickedly: and none of the wicked shall understand.’ How true this is! Sin is the transgression of the law of God; and those who will not accept the light in regard to the law of God will not understand the proclamation of the first, second, and third angel’s messages. The book of Daniel is unsealed in the revelation to John, and carries us forward to the last scenes of this earth’s history.

> „Данило је стајао на своме месту да носи своје сведочанство, које је било запечаћено до времена свршетка, када је вест првог анђела требало да буде објављена нашем свету. Ове ствари су од бескрајне важности у овим последњим данима; али док ће се ‘многи очистити, и убелити, и окушати,’ ‘безбожници ће безбожно радити: и ниједан од безбожника неће разумети.’ Како је ово истинито! Грех је преступ закона Божјег; и они који неће да прихвате светлост у погледу закона Божјег неће разумети објављивање вести првог, другог и трећег анђела. Књига пророка Данила је распечаћена у откривењу датом Јовану, и води нас напред ка последњим призорима историје ове земље.“

> “Will our brethren bear in mind that we are living amid the perils of the last days? Read Revelation in connection with Daniel. Teach these things.” Testimonies to Ministers, 114, 115.

> „Хоће ли наша браћа имати на уму да живимо усред опасности последњих дана? Читајте Откривење у вези с Данилом. Учите ово.“ Testimonies to Ministers, 114, 115.

Back to Articles