Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Eighty-Two

Књига пророка Данила — сто осамдесет и други

Prophetic Alliances and Battles: From Ancient Seleucus to Modern Geopolitics

Пророчки савези и битке: од древног Селеука до савремене геополитике

Author

Jeff Pippenger

Published

April 12, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

Verses thirteen and fourteen, identify a history where Seleucus and Philip of Macedon were forming an alliance, and they typify the United States, which is the first proxy army of Rome, and Macedon (Greece) is a symbol of the United Nations. In that early history, an alliance of the king of the north (Seleucus) and Philip (Greece), represents the history that leads into the Battle of Panium, which, two centuries later, had the name of the town changed from Panium, into the town of Caesarea Philippi. The twofold name of the town was not commemorating the alliance of Seleucus and Philip of Macedon.

Тринаести и четрнаести стих указују на историју у којој су Селеук и Филип Македонски склапали савез, и они представљају Сједињене Државе, које су прва посредничка војска Рима, а Македонија (Грчка) је симбол Уједињених нација. У тој раној историји, савез цара севера (Селеука) и Филипа (Грчке) представља историју која води у битку код Панијума, чије је име, два века касније, промењено из Панијум у град Кесарију Филипову. Двојно име тог града није обележавало савез Селеука и Филипа Македонског.

The name “Caesarea Philippi” derives from the historical transformation of the ancient city known as Paneas or Panium. The city was originally named Paneas due to its proximity to a prominent spring dedicated to the Greek god Pan. The spring, which was a significant religious site in antiquity, fed into the Jordan River.

Име „Цезареја Филипова“ потиче од историјског преображаја древног града познатог као Панеас или Панијум. Град је првобитно назван Панеас због своје близине истакнутом извору посвећеном грчком богу Пану. Тај извор, који је у старини био значајно религијско место, уливао се у реку Јордан.

During the reign of King Herod the Great, around the 1st century BC, the city underwent significant renovations and was expanded and beautified. Caesarea Philippi was named by Herod Philip, a son of Herod the Great. He named the city Caesarea in honor of the Roman Emperor Caesar Augustus, and Philippi after himself, thus Caesarea Philippi. Therefore, “Caesarea Philippi” is a combination of “Caesarea,” reflecting Herod’s homage to Caesar Augustus, and "Philippi," honoring Herod Philip.

Током владавине цара Ирода Великог, око I века пре нове ере, град је прошао кроз значајне обнове и био проширен и улепшан. Кесареју Филипову назвао је Ирод Филип, син Ирода Великог. Град је назвао Кесареја у част римског цара Августа Цезара, а Филипи по себи, те отуда Кесареја Филипова. Према томе, „Кесареја Филипова“ представља спој „Кесареје“, која одражава Иродово поштовање према Августу Цезару, и „Филипи“, која одаје част Ироду Филипу.

Prophetically Panium is associated with a confederacy between Seleucus and Philip of Macedon, and also the alliance between Caesar and Herod Philip. Those two alliances address the alliance between the United States and the United Nations that follows the collapse of Putin’s Russia as represented by Seleucus and Philip. They also represent the alliance between the Papacy, who is the mother, and the United States, who is the daughter, as represented by Caesar and Philip, who were both representatives of Rome. Together they identify the United States reaching “across the gulf to grasp the hand of the Roman power,” and reaching “over the abyss to clasp hands with Spiritualism.” Before the Sunday law of verse sixteen, the threefold union is already put in place.

У пророчком смислу, Панијум је повезан са савезом између Селеука и Филипа Македонског, а такође и са савезом између Цезара и Ирода Филипа. Та два савеза указују на савез између Сједињених Држава и Уједињених нација који следи након слома Путинове Русије, представљене Селеуком и Филипом. Они такође представљају савез између Папства, које је мајка, и Сједињених Држава, које су кћи, како је представљено Цезаром и Филипом, који су обојица били представници Рима. Заједно они указују на то да Сједињене Државе пружају руку „преко провалије да би ухватиле руку римске силе“ и пружају се „преко бездана да би се руковале са Спиритизмом“. Пре недељног закона из шеснаестог стиха, троструки савез је већ успостављен.

Panium represents the center of Greek worship of the god Pan. The spring that was dedicated to the Greek god Pan, was also known at that time as the “Gates of Hell,” and when Jesus visited there, His statement about the “Gates of Hell,” identifies a struggle between the political and religious attributes of Greece (globalism), and apostate Protestantism that takes place in the last days. It is the battle that was first initiated by the rich President that stirred up the realm of Grecia in verse two. It is a worldwide external battle and also an internal battle with the United States.

Панијум представља средиште грчког богослужења богу Пану. Извор који је био посвећен грчком богу Пану био је у то време познат и као „врата пакла“, и када је Исус тамо дошао, Његова изјава о „вратима пакла“ означава борбу између политичких и верских обележја Грчке (глобализма) и отпалог протестантизма, која се одвија у последњим данима. То је битка коју је најпре покренуо богати председник, који је у другом стиху узбудио подручје Грчке. То је светска спољашња битка, а такође и унутрашња битка унутар Сједињених Држава.

The religion of globalism, is the religion of the dragon, which in our modern setting is the religion of woke-ism. In 2020, the beast from the bottomless pit, identified in Revelation chapter eleven, manifested its political and religious power and slew both horns of the earth beast. That bottomless pit, among other things, is represented by the “Spring of Pan,” that fed the Jordan River.

Религија глобализма јесте религија аждаје, која је у нашем савременом окружењу религија вокизма. Године 2020, звер из бездана, поистовећена у једанаестом поглављу Откривења, испољила је своју политичку и верску моћ и усмртила оба рога звери из земље. Тај бездан, између осталог, представљен је „Пановим извором“, који је напајао реку Јордан.

In Greek mythology, Pan was associated with nature, wilderness, and rustic music, and the presence of a spring dedicated to him, and held religious importance for worshippers. The god Pan is often depicted with the legs, horns, and ears of a goat. Pan was considered the god of shepherds and flocks, and was often portrayed as a playful and mischievous deity who frolicked in the forests and mountains. The imagery of Pan as a goat-legged deity agrees with Daniel chapter eight, where Greece is represented by a he-goat. Goats are a common domestic animal in ancient Greece, and were often found in mountainous regions where Pan was believed to roam. This depiction became a prominent feature of Pan’s iconography and persisted in Greek art and literature depicting the god, including the national currency.

У грчкој митологији, Пан је био повезиван са природом, дивљином и пастирском музиком, а присуство извора посвећеног њему имало је верски значај за поштоваоце. Бог Пан се често приказује са ногама, роговима и ушима јарца. Пан се сматрао богом пастира и стада, и често је био представљан као разиграно и несташно божанство које се весели по шумама и планинама. Представа Пана као божанства са јарчевим ногама слаже се са осмом главом Данилове књиге, где је Грчка представљена јарцем. Јарчеви су уобичајене домаће животиње у старој Грчкој и често су се налазили у планинским пределима за које се веровало да Пан њима лута. Овај приказ постао је истакнуто обележје Панове иконографије и опстао је у грчкој уметности и књижевности које приказују овог бога, укључујући и националну валуту.

When Jesus visited Caesarea Philippi, He identified that the “Gates of Hell” would not prevail against the church. What Peter had stated in answer to Jesus’ question is understood in Christian history and tradition as the “Christian Confession.”

Када је Исус посетио Кесарију Филипову, изјавио је да „врата пакла“ неће надвладати Цркву. Оно што је Петар изјавио као одговор на Исусово питање у хришћанској историји и предању разуме се као „хришћанско исповедање“.

> When Jesus came into the coasts of Caesarea Philippi, he asked his disciples, saying, Whom do men say that I the Son of man am? And they said, Some say that thou art John the Baptist: some, Elias; and others, Jeremias, or one of the prophets. He saith unto them, But whom say ye that I am? And Simon Peter answered and said, Thou art the Christ, the Son of the living God. And Jesus answered and said unto him, Blessed art thou, Simon Barjona: for flesh and blood hath not revealed it unto thee, but my Father which is in heaven. And I say also unto thee, That thou art Peter, and upon this rock I will build my church; and the gates of hell shall not prevail against it. And I will give unto thee the keys of the kingdom of heaven: and whatsoever thou shalt bind on earth shall be bound in heaven: and whatsoever thou shalt loose on earth shall be loosed in heaven. Then charged he his disciples that they should tell no man that he was Jesus the Christ. Matthew 16:13–20.

> А када Исус дође у крајеве Цезареје Филипове, упита своје ученике говорећи: За кога говоре људи да сам ја, Син човечији? А они рекоше: Једни кажу да си Јован Крститељ; други, Илија; а трећи, Јеремија, или један од пророка. Рече им: А ви, шта ви кажете ко сам ја? А Симон Петар одговори и рече: Ти си Христос, Син Бога живога. А Исус одговарајући рече му: Благо теби, Симоне, сине Јонин; јер ти то не откри тело и крв, него Отац мој који је на небесима. А и ја теби кажем: ти си Петар, и на овоме камену сазидаћу Цркву своју, и врата пакла неће је надвладати. И даћу ти кључеве Царства небескога; и што свежеш на земљи биће свезано на небесима; и што раздрешиш на земљи биће раздрешено на небесима. Тада заповеди својим ученицима да никоме не кажу да је он Исус Христос. Матеј 16:13–20.

This passage is significant because it represents a pivotal moment in Jesus’ ministry and the development of Christian theology. Peter’s confession of Jesus as the Messiah, the Son of the living God, is seen as the foundation of Christian faith and the cornerstone upon which the church is built. The phrase “on this rock I will build my church” is interpreted in Catholic tradition as a reference to Peter himself, whom Jesus identifies as the “rock” upon which the church will be built. This interpretation serves as the basis for the papal primacy and authority in Catholic theology.

Овај одломак је значајан зато што представља преломни тренутак у Исусовој служби и у развоју хришћанске теологије. Петрово исповедање Исуса као Месије, Сина Бога живога, сматра се темељем хришћанске вере и каменом темељцем на којем је сазидана Црква. Израз „на овој стени сазидаћу Цркву своју“ у католичкој традицији тумачи се као упућивање на самог Петра, кога Исус означава као „стену“ на којој ће Црква бити сазидана. Ово тумачење служи као основа за папски примат и ауторитет у католичкој теологији.

In Protestant theology, the “rock” is not understood to refer to Peter personally, but to Peter’s confession of faith in Jesus as the Messiah and the Son of God. In this view, the foundation of the church is not Peter, but the confession that Jesus is the Christ and the Son of God. Regardless of theological interpretation, the Confession of Peter in Matthew 16:13–20 is considered a central and foundational passage in Christian belief, emphasizing the identity of Jesus as the Messiah and the Son of God, and affirming the mission and purpose of the church.

У протестантској теологији, „стена“ се не схвата као да се односи лично на Петра, него на Петрово исповедање вере у Исуса као Месију и Сина Божјег. Према овом гледишту, темељ цркве није Петар, већ исповедање да је Исус Христос и Син Божји. Без обзира на теолошко тумачење, Петрово исповедање у Матеју 16:13–20 сматра се средишњим и темељним одломком у хришћанском веровању, који наглашава идентитет Исуса као Месије и Сина Божјег и потврђује мисију и сврху цркве.

In the previous article we presented a passage from The Desire of Ages, where Sister White identifies some of the issues associated with Christ’s visit to Caesarea Philippi. One of the points she notes is that Christ had taken the disciples away from the influence of the Jews for the purpose of setting forth the lessons of Caesarea Philippi.

У претходном чланку изнели смо одломак из књиге Чежња векова, у којем сестра Вајт указује на нека од питања повезаних са Христовом посетом Цезареји Филиповој. Једна од тачака које она запажа јесте да је Христос одвео ученике далеко од утицаја Јевреја с циљем да изложи поуке Цезареје Филипове.

> “Jesus and His disciples had now come into one of the towns about Caesarea Philippi. They were beyond the limits of Galilee, in a region where idolatry prevailed. Here the disciples were withdrawn from the controlling influence of Judaism, and brought into closer contact with the heathen worship. Around them were represented forms of superstition that existed in all parts of the world. Jesus desired that a view of these things might lead them to feel their responsibility to the heathen. During His stay in this region, He endeavored to withdraw from teaching the people, and to devote Himself more fully to His disciples.” The Desire of Ages, 411.

> „Исус и Његови ученици сада беху дошли у један од градова у околини Кесарије Филипове. Налазили су се изван граница Галилеје, у крају у коме је преовлађивало идолопоклонство. Овде су ученици били удаљени од владајућег утицаја јудаизма и доведени у ближи додир са незнабожачким богослужењем. Око њих су били заступљени облици сујеверја који су постојали у свим деловима света. Исус је желео да их призор тих ствари наведе да осете своју одговорност према незнабошцима. Током Свог боравка у том крају, настојао је да се повуче од поучавања народа и да се потпуније посвети Својим ученицима.“ Чежња векова, 411.

On July 18, 2020, Christ removed the disciples of September 11, 2001 from the influence of Laodicean Adventism. The first disappointment in the parable of the ten virgins produced a separation of the movement from the assembly of mockers that was in the process of being passed by. This truth was fulfilled in Millerite history on April 19, 1844, and again on July 18, 2020. The history of the tarrying time then began, and it possesses the signature of “Truth” in both the movement of the first and third angels.

Дана 18. јула 2020. године, Христос је уклонио ученике од 11. септембра 2001. године из утицаја лаодикејског адвентизма. Прво разочарање у причи о десет девојака произвело је одвајање покрета од скупа ругача који је био у процесу бивања мимоиђен. Ова истина се испунила у милеритској историји 19. априла 1844. године, а затим поново 18. јула 2020. године. Тада је отпочела историја времена задржавања, и она носи обележје „Истине“ како у покрету првог, тако и у покрету трећег анђела.

The first disappointment is the first of three waymarks, and the history concludes with the Great Disappointment of October 22, 1844, that typifies the “great earthquake” of Revelation chapter eleven. The beginning, first letter of the Hebrew alphabet represents a disappointment, and the ending, twenty-second letter of the Hebrew alphabet also represents a disappointment. The thirteenth letter, representing rebellion, identifies the disappointment of the foolish virgins who manifest their lost condition when the call at Midnight identifies who has and who has not prepared for the crisis. The twenty-two letters of the Hebrew alphabet represent the symbol of the combination of Divinity with humanity that is accomplished within that history, though the Millerite history represents the first Kadesh, and our history today represents the last Kadesh.

Прво разочарање јесте прво од три међаша, а историја се завршава Великим разочарањем од 22. октобра 1844. године, које представља праслику „великог земљотреса“ из једанаесте главе Откривења. Почетак, прво слово хебрејског алфабета, представља разочарање, а свршетак, двадесет друго слово хебрејског алфабета, такође представља разочарање. Тринаесто слово, које представља побуну, означава разочарање лудих девојака, које испољавају своје изгубљено стање када позив у поноћ открива ко се јесте, а ко се није припремио за кризу. Двадесет и два слова хебрејског алфабета представљају симбол сједињења Божанства са човечанством, које се остварује у оквиру те историје, премда милеритска историја представља први Кадис, а наша историја данас представља последњи Кадис.

The two lines are parallel, but one represents the failure of God’s people and the other the victory of God’s people. Just before the cross, Jesus brought His disciples to Panium, just as He has brought His last-day disciples to Panium, and in doing so He allowed a disappointment to remove His last day disciples from the “controlling influence” of Laodicean Adventism, represented by “Judaism” in the history of Matthew chapter sixteen. In doing so, He also simultaneously brought His disciples into a closer contact with heathenism, thus representing the working environment of His last-day disciples who are now living in the full-blown manifestation of satanic power represented by the modern communication systems that are being employed to lead the entire world into receiving the mark of the beast.

Две линије су паралелне, али једна представља неуспех Божјег народа, а друга победу Божјег народа. Непосредно пре крста, Исус је довео Своје ученике у Панијум, као што је и Своје ученике последњих дана довео у Панијум, и тиме је допустио да разочарање уклони Његове ученике последњих дана од „контролишућег утицаја“ лаодикијског адвентизма, представљеног „јудаизмом“ у историји шеснаесте главе Матеја. Чинећи то, Он је истовремено Своје ученике довео и у ближи додир са незнабоштвом, представљајући тако радно окружење Његових ученика последњих дана, који сада живе у потпуно развијеној манифестацији сатанске силе, представљене савременим комуникационим системима који се употребљавају да би се цео свет навео да прими жиг звери.

The history of Caesarea Philippi aligns with the history of the Battle of Panium, and verses thirteen through fifteen. Christ and His disciples, were standing in the shadow of the cross, typifying His last-day disciples standing in the shadow of the Sunday law. There, in verses thirteen through fifteen, which was Caesarea Philippi, and also the Battle of Panium, which is where we stand today, Christ began to teach His disciples about what was about to happen in verse sixteen.

Историја Кесарије Филипове поклапа се са историјом Битке код Панијума, као и са стиховима тринаест до петнаест. Христос и Његови ученици стајали су у сенци крста, што представља Његове ученике последњих дана који стоје у сенци недељног закона. Ту, у стиховима тринаест до петнаест, што је била Кесарија Филипова, а такође и Битка код Панијума, где и ми данас стојимо, Христос је почео да поучава Своје ученике о ономе што је у шеснаестом стиху требало да се догоди.

> “He was about to tell them of the suffering that awaited Him. But first He went away alone, and prayed that their hearts might be prepared to receive His words.” The Desire of Ages, 411.

> „Хтео је да им говори о страдању које Га је чекало. Али се најпре удаљио сам и молио се да њихова срца буду припремљена да приме Његове речи.“ Чежња векова, 411.

Before Christ told His disciples of the cross, He first went away, or He tarried, thus marking the tarrying time in the parable and the history from July 18, 2020 to July 2023.

Пре него што је Христос казао Својим ученицима о крсту, најпре је отишао, или је задоцнио, означавајући тиме време одлагања у причи и историји од 18. јула 2020. до јула 2023.

> “Upon joining them, He did not at once communicate that which He desired to impart. Before doing this, He gave them an opportunity of confessing their faith in Him that they might be strengthened for the coming trial.” The Desire of Ages, 411.

> „Када им се придружио, није им одмах саопштио оно што је желео да им пренесе. Пре него што је то учинио, дао им је прилику да исповеде своју веру у Њега, како би били ојачани за предстојећу кушњу.“ Чежња векова, 411.

In July 2023, the Lord began to give opportunity for those involved with the disappointment, to express their faith. He did so by opening up the message of Ezekiel thirty-seven, which was a confirmation of the message of September 11, 2001. It was the thread that tied the sealing time from September 11, 2001 to the soon coming Sunday law together. It did so by placing the disappointment of July 18, 2020 in the structure of truth, for, those who were willing to see, could recognize that every reformatory movement has a theme that runs through their peculiar sacred history.

У јулу 2023. године, Господ је почео да пружа прилику онима који су били укључени у разочарање да изразе своју веру. То је учинио отварајући поруку тридесет седме главе Језекиљеве, која је била потврда поруке од 11. септембра 2001. године. То је била нит која је повезивала време запечаћења од 11. септембра 2001. године са недељним законом који ускоро долази. То је учинио тиме што је разочарање од 18. јула 2020. године поставио у структуру истине, јер су они који су били вољни да виде могли препознати да сваки реформаторски покрет има тему која се провлачи кроз њихову особену свету историју.

In the last days, the message of the third woe arrived on September 11, 2001, then a false message of the third woe was proclaimed that produced a disappointment, but the message that brought them back to life after three and a half days of being dead, dry and scattered bones was the message of the four winds, that is also the third woe.

У последње дане, вест о трећем тешко дошла је 11. септембра 2001. године, затим је била објављена лажна вест о трећем тешко, која је произвела разочарање; али вест која их је вратила у живот после три и по дана мртвих, сувих и расејаних костију била је вест о четири ветра, која је уједно и треће тешко.

The last-day disciples can see, if they choose to see, that the three waymarks of the sealing of the one hundred and forty-four thousand are the same theme at each step, and that at the second step, the rebellion represented by the thirteenth letter of the Hebrew alphabet confirmed the message as “Truth.” A second witness the Lord provided was in the fact that the first disappointment of prior reformatory movements was based upon rebellion against God’s revealed will, whether it was Moses not circumcising his son, or Uzzah touching that ark, or Martha and Mary doubting Jesus’ word concerning the death of Lazarus. The only reform line that did not uphold the fact that the first disappointment was based upon disobedience was the reform movement of the Millerites, but it was also shown at that time that the history of the Millerites possessed internal waymarks that were based upon the truth of the eighth, being of the seven.

Ученици последњих дана могу да виде, ако изаберу да виде, да су три путоказа запечаћења сто четрдесет и четири хиљаде иста тема на сваком кораку, и да је на другом кораку побуна, представљена тринаестим словом хебрејског алфабета, потврдила поруку као „Истину“. Друго сведочанство које је Господ пружио било је у чињеници да је прво разочарање претходних реформних покрета било засновано на побуни против Божје откривене воље, било да је то био Мојсије који није обрезао свога сина, или Оза који је дотакао ковчег, или Марта и Марија које су сумњале у Исусову реч у погледу Лазареве смрти. Једина реформна линија која није потврђивала чињеницу да је прво разочарање било засновано на непослушности био је реформни покрет милерита, али је и у то време било показано да је историја милерита поседовала унутрашње путоказе који су били засновани на истини о осмом, који је од седморице.

The fact that the eighth is of the seven is a major element of the Revelation of Jesus Christ which is now being unsealed, and the transition of the Philadelphian Millerite movement unto the Laodicean church was a waymark that identified when the Laodicean movement of the third angel would transition unto the Philadelphian movement of the one hundred and forty-four thousand. Thus, the fact that the first Millerite disappointment was accomplished without their movement manifesting disobedience, provided the contrast for the same waymark in the last days where the Laodicean movement of the third angel would disobey and produce a disappointment, and in so doing would align with the Millerite waymark, and produce the logic to see the movement of the one hundred and forty-four thousand is the eighth, that is of the seven.

Чињеница да је осма од седам представља главни елемент Откривења Исуса Христа које се сада разоткрива, а прелаз филaделфијског милеритског покрета у лаодикејску цркву био је путоказ који је означио када ће лаодикејски покрет трећег анђела прећи у филaделфијски покрет сто четрдесет и четири хиљаде. Стога је чињеница да је прво милеритско разочарање било остварено без испољавања непослушности њиховог покрета пружила супротност за исти тај путоказ у последњим данима, када ће лаодикејски покрет трећег анђела показати непослушност и произвести разочарање, и тиме се ускладити с милеритским путоказом, те произвести логику да се увиди да је покрет сто четрдесет и четири хиљаде осма, која је од седам.

On July 2023, the Lord raised up a “voice in the wilderness” in order to prepare His last-day people for the crisis of the Sunday law, and once He returned from tarrying in prayer unto the disciples, He gave them opportunity to express their faith. In Christ’s day the message was His baptism, the point where Jesus, became Jesus Christ. That waymark aligns with September 11, 2001, and His disciples were asked what men thought, and then asked what the disciples themselves thought about Christ.

У јулу 2023. године, Господ је подигао „глас вапијућег у пустињи“ да припреми Свој народ последњих дана за кризу недељног закона, и пошто се вратио од задржавања у молитви к ученицима, дао им је прилику да изразе своју веру. У Христово време, порука је било Његово крштење, тачка у којој је Исус постао Исус Христос. Тај путоказ се подудара са 11. септембром 2001. године, и Његови ученици били су упитани шта људи мисле, а затим и шта сами ученици мисле о Христу.

> “Upon joining them, He did not at once communicate that which He desired to impart. Before doing this, He gave them an opportunity of confessing their faith in Him that they might be strengthened for the coming trial. He asked, ‘Whom do men say that I the Son of man am?’

> „Када им се придружио, није им одмах саопштио оно што је желео да им пренесе. Пре него што је то учинио, дао им је прилику да исповеде своју веру у Њега, како би били укрепљени за предстојеће искушење. Упитао их је: ‘Шта говоре људи, ко сам ја, Син човечији?’“

> “Sadly the disciples were forced to acknowledge that Israel had failed to recognize their Messiah. Some indeed, when they saw His miracles, had declared Him to be the Son of David. The multitudes that had been fed at Bethsaida had desired to proclaim Him king of Israel. Many were ready to accept Him as a prophet; but they did not believe Him to be the Messiah.” The Desire of Ages, 411.

> „Нажалост, ученици су били приморани да признају да Израиљ није успео да препозна свога Месију. Неки су заиста, када су видели Његова чуда, изјављивали да је Он Син Давидов. Мноштво које је било нахрањено код Витсаиде желело је да Га прогласи царем Израиљевим. Многи су били спремни да Га прихвате као пророка; али нису веровали да је Он Месија.“ Чежња векова, 411.

The majority of Adventism did not believe in the third woe of September 11, 2001. They believed some of the miracles of the prophetic Word that had been presented in the movement, and some understood that the message of September 11, 2001 had elements of truth, but they did not truly believe the claims of September 11, 2001.

Већина адвентизма није веровала у треће тешко пророчко „јао“ од 11. септембра 2001. године. Веровали су у нека од чудеса пророчке Речи која су била изнесена у покрету, и неки су разумели да је порука од 11. септембра 2001. године садржавала елементе истине, али нису истински веровали тврдњама од 11. септембра 2001. године.

The claim of September 11, 2001 had been typified by the claim of August 11, 1840, and that claim was expressed by Sister White when commenting upon the fulfillment of August 11, 1840. She stated:

Тврдња од 11. септембра 2001. била је предсказана тврдњом од 11. августа 1840, а та тврдња је била изражена од стране сестре Вајт када је коментарисала испуњење 11. августа 1840. године. Она је изјавила:

> “At the very time specified, Turkey, through her ambassadors, accepted the protection of the allied powers of Europe, and thus placed herself under the control of Christian nations. The event exactly fulfilled the prediction. When it became known, multitudes were convinced of the correctness of the principles of prophetic interpretation adopted by Miller and his associates, and a wonderful impetus was given to the advent movement. Men of learning and position united with Miller, both in preaching and in publishing his views, and from 1840 to 1844 the work rapidly extended.” The Great Controversy, 334, 335.

> „Управо у назначено време, Турска је, преко својих посланика, прихватила заштиту савезничких сила Европе и тиме се ставила под власт хришћанских народа. Тај догађај је тачно испунио предсказање. Када је то постало познато, мноштво људи уверило се у исправност начела пророчког тумачења које су усвојили Милер и његови сарадници, и чудесан подстицај био је дат адвентном покрету. Људи од знања и угледа придружили су се Милеру, како у проповедању тако и у објављивању његових гледишта, и од 1840. до 1844. дело се брзо ширило.” Велика борба, 334, 335.

What was confirmed on August 11, 1840 was that Miller’s prophetic views were accurate, and the claim of September 11, 2001 is the confirmation that Future for America’s prophetic views are accurate. The unrepentant multitude in July of 2023 could not and would not accept the premise that the methodology designed by Christ, and entrusted to Future for America is actually the methodology of the latter rain. But then Christ asked His disciples what they, not the multitude thought.

Оно што је потврђено 11. августа 1840. било је да су Милерови пророчки ставови били тачни, а тврдња од 11. септембра 2001. представља потврду да су пророчки ставови организације Future for America тачни. Непокајано мноштво у јулу 2023. није могло нити је хтело да прихвати премису да је методологија коју је Христос осмислио и поверио организацији Future for America заправо методологија позног дажда. Али тада је Христос упитао Своје ученике шта они, а не мноштво, мисле.

> “Jesus now put a second question, relating to the disciples themselves: ‘But whom say ye that I am?’ Peter answered, ‘Thou art the Christ, the Son of the living God.’

> „Исус потом постави друго питање, које се односило на саме ученике: ‘А ви, за кога кажете да сам ја?’ Петар одговори: ‘Ти си Христос, Син Бога живога.’“

> “From the first, Peter had believed Jesus to be the Messiah. Many others who had been convicted by the preaching of John the Baptist, and had accepted Christ, began to doubt as to John’s mission when he was imprisoned and put to death; and they now doubted that Jesus was the Messiah, for whom they had looked so long. Many of the disciples who had ardently expected Jesus to take His place on David’s throne left Him when they perceived that He had no such intention. But Peter and his companions turned not from their allegiance. The vacillating course of those who praised yesterday and condemned today did not destroy the faith of the true follower of the Saviour. Peter declared, ‘Thou art the Christ, the Son of the living God.’ He waited not for kingly honors to crown his Lord, but accepted Him in His humiliation.

> „Од самога почетка, Петар је веровао да је Исус Месија. Многи други који су, осведочени проповедањем Јована Крститеља, прихватили Христа, почели су да сумњају у Јованову мисију када је био утамничен и погубљен; и сада су сумњали да је Исус Месија, кога су тако дуго очекивали. Многи од ученика који су ватрено очекивали да Исус заузме Своје место на Давидовом престолу оставили су Га када су увидели да Он нема такву намеру. Али Петар и његови сапутници нису одступили од своје оданости. Колебљиво држање оних који су јуче хвалили, а данас осуђивали, није уништило веру истинског Спаситељевог следбеника. Петар је изјавио: ‘Ти си Христос, Син Бога живога.’ Он није чекао да царске почасти овенчају његовог Господа, него Га је прихватио у Његовом понижењу.“

> “Peter had expressed the faith of the twelve. Yet the disciples were still far from understanding Christ’s mission. The opposition and misrepresentation of the priests and rulers, while it could not turn them away from Christ, still caused them great perplexity. They did not see their way clearly. The influence of their early training, the teaching of the rabbis, the power of tradition, still intercepted their view of truth. From time to time precious rays of light from Jesus shone upon them, yet often they were like men groping among shadows. But on this day, before they were brought face to face with the great trial of their faith, the Holy Spirit rested upon them in power. For a little time their eyes were turned away from ‘the things which are seen,’ to behold ‘the things which are not seen.’ 2 Corinthians 4:18. Beneath the guise of humanity they discerned the glory of the Son of God.

> „Петар је изразио веру дванаесторице. Ипак, ученици су још увек били далеко од разумевања Христове мисије. Противљење и погрешно представљање од стране свештеника и поглавара, иако их није могло одвратити од Христа, ипак им је задавало велику недоумицу. Нису јасно видели свој пут. Утицај њиховог раног васпитања, учење рабина, сила предања, још увек су заклањали њихов поглед на истину. С времена на време драгоцени зраци светлости од Исуса обасјавали су их, али су често били као људи који лутају међу сенкама. Али овога дана, пре него што су били доведени лицем у лице с великом кушњом своје вере, Свети Дух починуо је на њима у сили. За кратко време њихове очи биле су одвраћене од „онога што се види“, да би посматрале „оно што се не види“. 2. Коринћанима 4:18. Под обличјем човечанства распознали су славу Сина Божјега.

> “Jesus answered Peter, saying, ‘Blessed art thou, Simon Bar-jona: for flesh and blood hath not revealed it unto thee, but My Father which is in heaven.’” The Desire of Ages, 412.

> „Исус одговори Петру, говорећи: ‘Благо теби, Симоне, сине Јонин: јер ти то није открило тело и крв, него Отац Мој који је на небесима.’“ Копнеж векова, 412.

Peter’s confession in identifying that Christ is the son of God, spoke directly to the testing question of that history. The time had come for the Messiah to appear, as set forth by God’s prophetic Word, and only those who accepted that truth would be included with those represented by Peter’s statement. Peter represents those who accept the message established on September 11, 2001, and that confess that Jesus is the Son of God. “Peter had expressed the faith of the twelve,” and the twelve he represented were the one hundred and forty-four thousand. For this reason, Christ changed Peter’s name from Simon Bar-jona unto Peter in the passage.

Петрово исповедање, у којем је препознао да је Христос Син Божји, непосредно је говорило на испитно питање те историје. Дошло је време да се Месија појави, као што је утврђено Божјом пророчком Речју, и само они који су прихватили ту истину били би убројани међу оне које представља Петрова изјава. Петар представља оне који прихватају поруку успостављену 11. септембра 2001. године и који исповедају да је Исус Син Божји. „Петар је изразио веру дванаесторице“, а дванаесторица које је он представљао били су сто четрдесет и четири хиљаде. Из тог разлога, Христос је у том одломку променио Петрово име из Симон Бар-Јона у Петар.

“Simon” means “he who hears,” and “bar” means “son of,” and Jonah means “dove.” Simon represented those who heard the message of the dove, which represented the truths associated with the baptism of Jesus, when He became the Christ, anointed with power, as was symbolically represented by the descent of the Holy Spirit in the form of a dove.

„Симон“ значи „онај који чује“, а „бар“ значи „син од“, а Јона значи „голуб“. Симон је представљао оне који су чули поруку голуба, која је представљала истине повезане с Исусовим крштењем, када је Он постао Христос, помазан силом, као што је то било симболички представљено силаском Светога Духа у обличју голуба.

The reform lines parallel each other and John represents the Millerites, who on August 11, 1840, ate the little book. Jeremiah aligns with that event, and when he ate the little book, he was then called by God’s name.

Реформске линије теку упоредо, а Јован представља милерите, који су 11. августа 1840. појели малу књигу. Јеремија се поравнава с тим догађајем, и када је појео малу књигу, тада је био назван Божјим именом.

> Thy words were found, and I did eat them; and thy word was unto me the joy and rejoicing of mine heart: for I am called by thy name, O Lord God of hosts. Jeremiah 15:16.

> Нађох речи Твоје, и поједох их; и реч Твоја беше ми радост и весеље срцу мојему, јер сам назван именом Твојим, Господе Боже над војскама. Јеремија 15:16.

When the Lord entered into covenant with Abram, He changed his name to Abraham, as He did with Sarai and Jacob. The changing of a name represents a covenant relationship, and at the waymark where the Divine symbol descends God’s people are to eat the message, enter into covenant, and their name is then changed. As a representative of the disciples of Christ’s time, Simon Bar-jona represented those who “heard” the message of the “dove.”

Када је Господ ступио у завет са Аврамом, променио је његово име у Авраам, као што је учинио и са Сарајом и Јаковом. Промена имена представља заветни однос, и на путоказу на којем се Божански симбол спушта, Божји народ треба да једе поруку, да ступи у завет, и тада се њихово име мења. Као представник ученика из Христовог времена, Симон Вар-Јона представљао је оне који су „чули“ поруку „голуба“.

When he gave testimony that he recognized that at that waymark Jesus became the Christ, and that He was the Son of God, and all which that entails, Christ then changed his name to Peter. He had expressed the message that Christ’s covenant people of that history accepted, and in so doing he also typified the one hundred and forty-four thousand of the last days.

Када је посведочио да је препознао да је на тој прекретници Исус постао Христос, и да је Он био Син Божји, и све што то обухвата, Христос је тада променио његово име у Петар. Он је изразио поруку коју је заветни народ Христов у тој историји прихватио, и чинећи то, он је такође представљао сто четрдесет и четири хиљаде последњих дана.

The letter “P” is the sixteenth letter in the English alphabet, and the letter “E” is the fifth letter in the alphabet, and the letter “T” is the twentieth letter, the letter “E” is repeated, and the name ends with the letter “R” which is the eighteenth letter. Sixteen “times” five, “times” twenty, “times” five, “times” eighteen equals one hundred and forty-four thousand. The Wonderful Linguist spoke to Peter in Hebrew, and the New Testament was written in the Greek, and the translators of the King James Version produced the New Testament in English.

Слово „P” је шеснаесто слово у енглеском алфабету, а слово „E” је пето слово у алфабету, а слово „T” је двадесето слово, слово „E” се понавља, и име се завршава словом „R”, које је осамнаесто слово. Шеснаест „пута” пет, „пута” двадесет, „пута” пет, „пута” осамнаест једнако је сто четрдесет и четири хиљаде. Дивни Лингвиста говорио је Петру на хебрејском, а Нови завет је написан на грчком, и преводиоци Верзије краља Јакова објавили су Нови завет на енглеском.

In spite of the three steps of differing languages, Christ, who is the Son of God, the Wonderful Linguist, and the Wonderful Numberer, placed an illustration of the sealing of the one hundred and forty-four thousand in Matthew chapter sixteen, that aligns with the Battle of Panium, and His visit to Caesarea Philippi. He did so by employing His control of language and numbers, for He is both Palmoni (the Wonderful Numberer), and the Word (the Wonderful Linguist).

Упркос трима корацима различитих језика, Христос, који је Син Божји, Чудесни Лингвиста и Чудесни Бројилац, поставио је у шеснаестом поглављу Јеванђеља по Матеју приказ запечаћења сто четрдесет и четири хиљаде, који је у складу са Битком код Панијума и Његовом посетом Кесарији Филиповој. То је учинио употребивши Своју власт над језиком и бројевима, јер је Он и Палмони (Чудесни Бројилац), и Реч (Чудесни Лингвиста).

We will continue this study in the next article.

Наставићемо ово проучавање у следећем чланку.

> “Nearly two thousand years ago, a voice of mysterious import was heard in heaven, from the throne of God, ‘Lo, I come.’ ‘Sacrifice and offering Thou wouldest not, but a body hast Thou prepared Me…. Lo, I come (in the volume of the Book it is written of Me,) to do Thy will, O God.’ Hebrews 10:5–7. In these words is announced the fulfillment of the purpose that had been hidden from eternal ages. Christ was about to visit our world, and to become incarnate. He says, ‘A body hast Thou prepared Me.’ Had He appeared with the glory that was His with the Father before the world was, we could not have endured the light of His presence. That we might behold it and not be destroyed, the manifestation of His glory was shrouded. His divinity was veiled with humanity,—the invisible glory in the visible human form.

> „Пре скоро две хиљаде година, на небу се чуо глас тајанственог значаја, са Божјег престола: ‘Ево, долазим.’ ‘Жртву и принос ниси хтео, него си Ми тело припремио…. Ево, долазим (у свитку књиге написано је за Мене) да чиним вољу Твоју, Боже.’ Јеврејима 10:5–7. У овим речима објављено је испуњење намере која је била скривена од вечних векова. Христос је ускоро требало да посети наш свет и да се оваплоти. Он каже: ‘Тело си Ми припремио.’ Да се појавио у слави коју је имао код Оца пре постања света, ми не бисмо могли поднети светлост Његове присутности. Да бисмо је могли посматрати, а да не будемо уништени, пројава Његове славе била је застрта. Његово божанство било је покривено човештвом — невидљива слава у видљивом људском обличју.“

> “This great purpose had been shadowed forth in types and symbols. The burning bush, in which Christ appeared to Moses, revealed God. The symbol chosen for the representation of the Deity was a lowly shrub, that seemingly had no attractions. This enshrined the Infinite. The all-merciful God shrouded His glory in a most humble type, that Moses could look upon it and live. So in the pillar of cloud by day and the pillar of fire by night, God communicated with Israel, revealing to men His will, and imparting to them His grace. God’s glory was subdued, and His majesty veiled, that the weak vision of finite men might behold it. So Christ was to come in ‘the body of our humiliation’ (Philippians 3:21, R. V.), ‘in the likeness of men.’ In the eyes of the world He possessed no beauty that they should desire Him; yet He was the incarnate God, the light of heaven and earth. His glory was veiled, His greatness and majesty were hidden, that He might draw near to sorrowful, tempted men.

> „Ова велика намера била је унапред осенчена прасликама и симболима. Горући грм, у коме се Христос јавио Мојсију, открио је Бога. Симбол изабран да представи Божанство био је понизан жбун, који наизглед није имао никакве привлачности. У њему је био обитаван Бесконачни. Свемилостиви Бог заклонио је Своју славу у најсмиренијем обличју, да би Мојсије могао да га гледа и остане жив. Тако је и у стубу од облака дању и стубу од огња ноћу Бог општио с Израиљем, откривајући људима Своју вољу и дарујући им Своју благодат. Божја слава била је ублажена, а Његово величанство заклоњено, да би слаб вид ограничених људи могао да је посматра. Тако је Христос требало да дође „у телу нашег понижења“ (Филипљанима 3:21), „у обличју људи“. У очима света није имао лепоте да би га пожелели; ипак, Он је био оваплоћени Бог, светлост неба и земље. Његова слава била је заклоњена, Његова величина и величанство сакривени, да би могао да се приближи жалосним, кушаним људима.“

> “God commanded Moses for Israel, ‘Let them make Me a sanctuary; that I may dwell among them’ (Exodus 25:8), and He abode in the sanctuary, in the midst of His people. Through all their weary wandering in the desert, the symbol of His presence was with them. So Christ set up His tabernacle in the midst of our human encampment. He pitched His tent by the side of the tents of men, that He might dwell among us, and make us familiar with His divine character and life. ‘The Word became flesh, and tabernacled among us (and we beheld His glory, glory as of the Only Begotten from the Father), full of grace and truth.’ John 1:14, R. V., margin.

> „Бог је заповедио Мојсију за Израиља: ‘Нека Ми начине светињу, да пребивам међу њима’ (2. Мојсијева 25:8), и Он је пребивао у светињи, усред Свога народа. Током свег њиховог тегобног лутања по пустињи, симбол Његовог присуства био је с њима. Тако је и Христос поставио Свој шатор усред нашег људског станишта. Разапео је Свој шатор поред шатора људи, да би могао пребивати међу нама и учинити нас приснима са Својим божанским карактером и животом. ‘И Реч постаде тело, и настани се међу нама (и видесмо славу Његову, славу као Јединороднога од Оца), пуну благодати и истине.’ Јован 1:14, R. V., маргина.“

> “Since Jesus came to dwell with us, we know that God is acquainted with our trials, and sympathizes with our griefs. Every son and daughter of Adam may understand that our Creator is the friend of sinners. For in every doctrine of grace, every promise of joy, every deed of love, every divine attraction presented in the Saviour’s life on earth, we see ‘God with us.’

> „Откако је Исус дошао да пребива с нама, знамо да је Бог упознат с нашим кушњама и саосећа са нашим жалостима. Сваки син и свака кћи Адамова могу разумети да је наш Творац пријатељ грешника. Јер у свакој науци о благодати, сваком обећању радости, сваком делу љубави, свакој божанској привлачности показаној у Спаситељевом животу на земљи, ми видимо ‘Бога с нама.’“

> “Satan represents God’s law of love as a law of selfishness. He declares that it is impossible for us to obey its precepts. The fall of our first parents, with all the woe that has resulted, he charges upon the Creator, leading men to look upon God as the author of sin, and suffering, and death. Jesus was to unveil this deception. As one of us He was to give an example of obedience. For this He took upon Himself our nature, and passed through our experiences. ‘In all things it behooved Him to be made like unto His brethren.’ Hebrews 2:17. If we had to bear anything which Jesus did not endure, then upon this point Satan would represent the power of God as insufficient for us. Therefore Jesus was ‘in all points tempted like as we are.’ Hebrews 4:15. He endured every trial to which we are subject. And He exercised in His own behalf no power that is not freely offered to us. As man, He met temptation, and overcame in the strength given Him from God. He says, ‘I delight to do Thy will, O My God: yea, Thy law is within My heart.’ Psalm 40:8. As He went about doing good, and healing all who were afflicted by Satan, He made plain to men the character of God’s law and the nature of His service. His life testifies that it is possible for us also to obey the law of God.

> „Сотона представља Божји закон љубави као закон себичности. Он тврди да је за нас немогуће да се покоравамо његовим прописима. Пад наших прародитеља, са свом муком која је из њега произашла, он приписује Створитељу, наводећи људе да гледају на Бога као на узрочника греха, страдања и смрти. Исус је требало да раскринка ову обману. Као један од нас, Он је требало да пружи пример послушности. Ради тога је узео на Себе нашу природу и прошао кроз наша искуства. „У свему је требало да буде уподобљен браћи.“ Јеврејима 2:17. Када бисмо ми морали да поднесемо било шта што Исус није претрпео, онда би у тој тачки Сотона представио Божју силу као недовољну за нас. Зато је Исус био „у свему искушан као и ми.“ Јеврејима 4:15. Он је поднео свако искушење коме смо ми изложени. И у своју корист није употребио никакву силу која се и нама не нуди слободно. Као човек, суочио се са искушењем и победио снагом која Му је била дата од Бога. Он каже: „Хоћу чинити вољу Твоју, Боже Мој; и закон је Твој у срцу Моме.“ Псалам 40:8. Идући и чинећи добро, и исцељујући све које је Сотона мучио, Он је људима јасно откривао карактер Божјег закона и природу Његове службе. Његов живот сведочи да је и нама могуће да држимо Божји закон.“

> “By His humanity, Christ touched humanity; by His divinity, He lays hold upon the throne of God. As the Son of man, He gave us an example of obedience; as the Son of God, He gives us power to obey. It was Christ who from the bush on Mount Horeb spoke to Moses saying, ‘I AM THAT I AM…. Thus shalt thou say unto the children of Israel, I AM hath sent me unto you.’ Exodus 3:14. This was the pledge of Israel’s deliverance. So when He came ‘in the likeness of men,’ He declared Himself the I AM. The Child of Bethlehem, the meek and lowly Saviour, is God ‘manifest in the flesh.’ 1 Timothy 3:16. And to us He says: ‘I AM the Good Shepherd.’ ‘I AM the living Bread.’ ‘I AM the Way, the Truth, and the Life.’ ‘All power is given unto Me in heaven and in earth.’ John 10:11; 6:51; 14:6; Matthew 28:18. I AM the assurance of every promise. I AM; be not afraid. ‘God with us’ is the surety of our deliverance from sin, the assurance of our power to obey the law of heaven.” The Desire of Ages, 23, 24.

> „Својом људском природом Христос је дотакао човечанство; својим божанством Он се хвата за престо Божји. Као Син човечји, дао нам је пример послушности; као Син Божји, даје нам силу да будемо послушни. Христос је био Онај који је из жбуна на гори Хориву говорио Мојсију, говорећи: ‘ЈА САМ ОНАЈ ШТО ЈЕСТЕ…. Тако ћеш казати синовима Израиљевим: ОНАЈ ШТО ЈЕСТЕ посла ме к вама.’ 2. Мојсијева 3:14. То је било јемство избављења Израиља. Тако, када је дошао ‘у обличју човечијем’, објавио је себе као ЈА САМ. Дете из Витлејема, кротки и понизни Спаситељ, јесте Бог ‘који се јави у телу.’ 1. Тимотеју 3:16. И нама Он каже: ‘ЈА САМ пастир добри.’ ‘ЈА САМ хлеб живи.’ ‘ЈА САМ пут, истина и живот.’ ‘Даде ми се свака власт на небу и на земљи.’ Јован 10:11; 6:51; 14:6; Матеј 28:18. ЈА САМ је јемство сваког обећања. ЈА САМ; не бојте се. ‘Бог с нама’ јесте залог нашег избављења од греха, уверење да имамо силу да будемо послушни закону неба.“ Чежња векова, 23, 24.

Back to Articles