Article

# The Book of Joel and The Laodicean Seventh-day Adventist Church - Number Eighteen

Књига пророка Јоила и Лаодикијска црква адвентиста седмог дана — број осамнаест

Number Eighteen

Број осамнаест

Author

Jeff Pippenger

Published

December 25, 2025

Formats

PDF
Word
Song MP3

We are considering the covenant of Abram, and have not yet addressed the element of the prophecy of Abram that has a direct connection with the opening verses of the book of Joel. Abram’s prophecy of 400 years of bondage along with Paul’s 430 years produces the prophetic structure that aligns with the 1290 years of Daniel 12:11. The 1290-year prophecy of verse eleven is the omega prophetic period of Abram and Paul’s 430-year line. This truth is an element of what is unsealed in the latter days that separates the wise and the wicked.

Разматрамо савез с Аврамом, и још увек нисмо обрадили онај елемент Аврамовог пророчанства који је у непосредној вези с уводним стиховима књиге пророка Јоила. Аврамово пророчанство о 400 година ропства, заједно с Павлових 430 година, образује пророчку структуру која се усклађује с 1290 година из Данила 12:11. Пророчанство о 1290 година из једанаестог стиха представља омега пророчки период линије од 430 година код Аврама и Павла. Ова истина је један од елемената онога што се отпечаћује у последњим данима и што раздваја мудре од безбожних.

Connected with the omega prophecy of 430 years was the symbol of “four generations,” identifying a period of probationary time for the nation which held God’s chosen people in bondage. For Moses it was Egypt, for the one hundred and forty-four thousand, who sing the song of Moses, it is the history of the United States from 1798 unto the Sunday law. The United States, represented as the “earth beast” in Revelation thirteen begins as a lamb and ends speaking as a dragon. Joseph, a symbol of the Lamb, represents the period of relative peace in Egypt, until there was a new Pharaoh and the bondage began. Thus, the nation that is judged in the fourth generation, which was Egypt for Moses, is the United States. The remnant is judged at the Sunday law as typified by the plagues that culminated for the Hebrews with blood on their doorpost, and thereafter with the nation of Egypt at the Red Sea. Joseph and Moses represent a good Pharaoh and a bad Pharaoh, which for the United States is first the lamb, and then the dragon.

Са омега-пророчанством о 430 година повезан је симбол „четири нараштаја“, који означава раздобље времена милости за народ који је Божји изабрани народ држао у ропству. За Мојсија то је био Египат; за сто четрдесет и четири хиљаде, који певају Мојсијеву песму, то је историја Сједињених Америчких Држава од 1798. године до недељног закона. Сједињене Америчке Државе, представљене као „звер из земље“ у тринаестом поглављу Откривења, почињу као јагње, а завршавају говорећи као аждаја. Јосиф, симбол Јагњета, представља раздобље релативног мира у Египту, све док није устао нови фараон и ропство отпочело. Стога је народ над којим се суд извршава у четвртом нараштају, а који је за Мојсија био Египат, Сједињене Америчке Државе. Остатак бива осуђен при недељном закону, као што су то предобразиле пошасти које су за Јевреје достигле врхунац крвљу на довратницима, а потом за народ Египта код Црвеног мора. Јосиф и Мојсије представљају доброг фараона и лошег фараона, што за Сједињене Америчке Државе значи најпре јагње, а потом аждају.

Abram’s prophecy of judgment in the fourth generation included the fact that the close of probation is progressive, for within Moses’ fulfillment of Abram’s prophecy; not only did probation close for Egypt, but there was still time left for the Amorites to fill up their cup of probationary time—after Egypt had filled theirs. The Red Sea for Egypt was the Sunday law for the United States, and then “every other country on the globe” will “follow the example” of the United States, as represented by the Amorites post-Egypt close of probation.

Аврамово пророштво о суду у четвртом нараштају укључивало је чињеницу да је завршетак времена милости поступан, јер у Мојсијевом испуњењу Аврамовог пророштва не само да се време милости завршило за Египат, него је још увек преостало времена да Амореји испуне меру свог времена милости — након што је Египат испунио своју. Црвено море за Египат било је недељни закон за Сједињене Државе, а затим ће „свака друга земља на земаљској кугли“ „следити пример“ Сједињених Држава, као што су представљали Амореји након завршетка времена милости за Египат.

The Amorites are one of the ten tribes that identify the world from the river of Egypt to the river of Babylon, in Abram’s covenant, and the Amorites therefore represent the nations of the world, who close their individual probation as nations, after the Sunday law in the United States. The Amorites are the biblical symbol of judgment closing upon the world, and it happens in the third and fourth generation. The Red Sea is the symbol of the close of probation for the United States, and the Amorites represent the nations progressively closing their probation until human probation closes. Therefore, the Amorites are a symbol of the period of the Sunday law crisis at the Red Sea unto the deliverance of the east wind, when the path of deliverance is opened to God’s people.

Амореји су једно од десет племена која, у Аврамовом завету, означавају свет од реке египатске до реке вавилонске, и стога Амореји представљају народе света, који као народи појединачно затварају своје време милости након недељног закона у Сједињеним Државама. Амореји су библијски симбол суда који се затвара над светом, и то се догађа у трећем и четвртом нараштају. Црвено море је симбол затварања времена милости за Сједињене Државе, а Амореји представљају народе који поступно затварају своје време милости све док се не затвори људско време милости. Стога су Амореји симбол раздобља кризе недељног закона од Црвеног мора до избављења источним ветром, када се народу Божјем отвара пут избављења.

But Abram’s prophecy not only addresses the fourth generation in terms of the United States as Egypt, and the world as the Amorites, it more importantly places the generation of God’s people who cross the Red Sea as a “fourth generation.” When we dredge up, what we can dredge up, from the understanding of “four generations” in Abram’s first step of three steps, we will consider the second and third steps of Abraham’s covenant. The second step is chapter seventeen, and the third step is of course—chapter twenty-two.

Али Аврамово пророштво не говори о четвртом нараштају само у смислу Сједињених Држава као Египта, и света као Амореја, него, што је још важније, поставља нараштај Божјег народа који прелази Црвено море као „четврти нараштај“. Када изнесемо на видело оно што се може изнети из разумевања „четири нараштаја“ у Аврамовом првом кораку од три корака, размотрићемо други и трећи корак Аврамовог завета. Други корак је седамнаесто поглавље, а трећи је, наравно — двадесет друго поглавље.

In Daniel chapter twelve, three prophetic periods are identified, and they all represent prophetic time that ceased in 1844. Those three periods are unsealed in the latter days, and those three periods represent the increase of knowledge that befalls God’s people in the latter days. Christ as the man in linen, sets forth the first of the three prophetic periods in verse seven, and in so doing, He aligns Himself with the angel of Revelation ten, who stands not upon the water, but upon the earth and the sea.

У дванаестој глави Данила наведена су три пророчка раздобља, и сва она представљају пророчко време које је престало 1844. године. Та три раздобља бивају запечаћена у последње дане, и та три раздобља представљају умножење знања које задеси Божји народ у последње дане. Христос, као човек обучен у платно, износи прво од три пророчка раздобља у седмом стиху, и чинећи то, Он Себе поистовећује са анђелом из Откривења десете главе, који не стоји на води, него на земљи и мору.

> And the angel which I saw stand upon the sea and upon the earth lifted up his hand to heaven, And sware by him that liveth for ever and ever, who created heaven, and the things that therein are, and the earth, and the things that therein are, and the sea, and the things which are therein, that there should be time no longer. Revelation 10:5, 6.

> И анђео кога видех где стоји на мору и на земљи подиже руку своју к небу, и закле се Оним који живи у векове векова, који створи небо и оно што је на њему, и земљу и оно што је на њој, и море и оно што је у њему, да времена више неће бити. Откривење 10:5, 6.

In verse seven of chapter twelve the man in linen also swears by Him that lives forever.

У седмом стиху дванаестог поглавља човек обучен у ланено такође се заклиње Оним који живи вавек.

> And I heard the man clothed in linen, which was upon the waters of the river, when he held up his right hand and his left hand unto heaven, and sware by him that liveth forever that it shall be for a time, times, and an half; and when he shall have accomplished to scatter the power of the holy people, all these things shall be finished. Daniel 12:7.

> И чух човека обученог у лан, који беше над водама реке, када подиже десницу своју и левицу своју к небу, и закле се Ониме који живи довека да ће бити за време, времена и по времена; и када доврши расејавање силе светога народа, све ће се ово свршити. Данило 12:7.

We are informed by inspiration that the same line of prophecy located in the book of Daniel is taken up in the book of Revelation, and the Millerite understanding is that these two descriptions are parallel passages of Christ. Christ as the Angel with the little book, identifying the end of the application of prophetic time in 1844 in the book of Revelation, and Christ as the Man in linen in the book of Daniel, identifying that when the Sunday law in the United States arrives, all the marvels of Daniel’s final vision would be finished. Within that sacred history, which precedes and culminates at the Sunday law, God’s people were to be scattered for a period represented by the symbol of 1260. The period of scattering that precedes the Sunday law is set forth in Revelation chapter eleven where Moses and Elijah are slain and are dead in the street for three and a half days, which is a symbol of 1260.

Надахнућем нам је откривено да се иста линија пророштва која се налази у књизи пророка Данила наставља у књизи Откривења, а милеритско разумевање јесте да су ова два описа паралелни одломци о Христу. Христос као Анђео с малом књигом, који у књизи Откривења означава завршетак примене пророчког времена 1844. године, и Христос као Човек обучен у лан у књизи пророка Данила, који означава да ће, када у Сједињеним Америчким Државама наступи закон о недељи, сва чудеса Даниловог последњег виђења бити довршена. Унутар те свете историје, која претходи закону о недељи и достиже свој врхунац у њему, Божји народ требало је да буде расејан за раздобље представљено симболом 1260. Раздобље расејања које претходи закону о недељи изложено је у једанаестом поглављу Откривења, где су Мојсије и Илија убијени и леже мртви на улици три и по дана, што је симбол 1260.

In verse seven, the man in linen identifies that when the scattering of the power of the holy people has finished its three-and-a-half days, the “marvels” that befall God’s people of the latter days shall be finished. We closed the last article with Sister White’s commentary on Zechariah chapter three. The first sentence stated, “Zechariah’s vision of Joshua and the Angel applies with peculiar force to the experience of God’s people in the closing scenes of the great day of atonement.” In the chapter, and in the inspired commentary of Sister White upon the chapter, the one hundred and forty-four thousand are the “men wondered at.” The “wonders” of Daniel’s last vision that are completed by the Sunday law, are the “wonders” associated with the sealing of God’s people.

У седмом стиху, човек обучен у лан изјављује да ће, када се распршивање силе светога народа наврши током своја три и по дана, бити довршена „чудеса“ која задесе Божји народ последњих дана. Претходни чланак завршили смо коментаром Сестре Вајт на треће поглавље Захарије. Прва реченица је гласила: „Захаријино виђење Исуса и Анђела примењује се са нарочитом силом на искуство Божјег народа у завршним призорима великог дана помирења.“ У том поглављу, као и у надахнутом коментару Сестре Вајт на то поглавље, сто четрдесет и четири хиљаде јесу „људи којима се диве“. „Чудеса“ последњег Даниловог виђења, која се недељним законом приводе крају, јесу „чудеса“ повезана са запечаћењем Божјег народа.

Daniel chapter twelve provides the light that seals the one hundred and forty-four thousand in the latter days. That light is represented by three prophetic periods, that were all identified and established as truth in the Millerite history. The three periods are presented in three verses and are three pillars which hold up the structure of truth. The structure of truth is held up with a three-step process. That process of three steps, is represented within the passage of nine verses (4–12), by the three verses which present prophetic time. Those three prophetic periods, when approached from the foundational Millerite understanding, produce three symbolic periods that are defined in agreement with the Millerite understanding, but do not apply the element of time.

Дванаесто поглавље Данила пружа светлост која запечаћује сто четрдесет и четири хиљаде у последњим данима. Та светлост је представљена са три пророчка раздобља, која су сва била препозната и утврђена као истина у милеритској историји. Та три раздобља изложена су у три стиха и представљају три стуба који држе грађевину истине. Грађевина истине одржава се кроз процес од три корака. Тај процес од три корака представљен је, у оквиру одломка од девет стихова (4–12), трима стиховима који износе пророчко време. Та три пророчка раздобља, када им се приступи са становишта темељног милеритског разумевања, производе три симболична раздобља која су одређена у складу с милеритским разумевањем, али не примењују елемент времена.

The three periods are located within the very passage of Scripture that defines ‘the process of prophecy being sealed up—and then unsealed,’ including the classic biblical description of a threefold testing process. The nine verses that begin with Daniel being told to seal up his book, are the very verses where the three periods are set forth, and in those nine verses the purification process that is accomplished when truth is unsealed is expressed as “purified, made white and tried.” The three periods in the three verses are the increase of knowledge, at the time of the end, in the latter days, that represent the final testing and sealing process of God’s covenant people. That history is where the symbolic “marvels” that befall God’s people in the latter days are set forth. Please read this paragraph again.

Три раздобља налазе се у самом одломку Светога писма који одређује „процес запечаћења пророштва — а затим његовог отварања“, укључујући класични библијски опис троструког процеса испитивања. Девет стихова који почињу тиме што се Данилу говори да запечати своју књигу, управо су стихови у којима су изложена та три раздобља, а у тих девет стихова процес очишћења који се извршава када се истина отвори изражен је речима: „очишћени, убељени и окушани“. Три раздобља у три стиха јесу умножавање знања, у време краја, у последње дане, које представља завршни процес испитивања и запечаћења Божјег заветног народа. То је историја у којој су изложена симболична „чудеса“ која сналазе Божји народ у последње дане. Молим вас, прочитајте овај одломак поново.

The three periods, in the three verses in the passage of nine verses, represent the climax of the book of Daniel, and the climax represented there is the climax of the internal prophetic line; it is the story of how a rock gets “cut” out of a mountain, without hands, which is the story of the remnant. That internal line is represented in chapters ten and twelve, and the climax of the external line of prophecy is in the closing verses of chapter eleven, and the first few verses of Daniel twelve.

Три периода, у три стиха у одломку од девет стихова, представљају врхунац књиге пророка Данила, а врхунац који је тамо представљен јесте врхунац унутрашње пророчке линије; то је повест о томе како се камен „одсеца“ од горе, не рукама, што је повест о остатку. Та унутрашња линија представљена је у десетом и дванаестом поглављу, а врхунац спољашње пророчке линије налази се у завршним стиховима једанаестог поглавља и у првих неколико стихова дванаестог поглавља књиге пророка Данила.

Those three periods are also the climax of the visions of both the Ulai and Hiddekel river’s testimony, and the three verses include a prophetic period that represents the climatic fulfillment of the covenant time prophecy that provides both Abram and Paul as witnesses. Jesus, as the Man in linen is in verse seven, walking upon the water. In verse eleven two voices, which are also the voice of Christ, Abram and Paul stand to testify. In verse twelve the history of the sealing of God’s people is represented, for the one hundred and forty-four thousand are virgins, and virgins experience the parable of the ten virgins, and the blessing in verse twelve is upon those who wait. Those who wait in the parable, and who are “blessed,” are those who receive the garment that allows them to enter into the marriage, when the door is closed.

Та три раздобља уједно су и врхунац визија сведочанства река Улај и Хидекел, а та три стиха обухватају пророчки период који представља врхунско испуњење пророчанства о заветном времену, које као сведоке пружа и Аврама и Павла. Исус је, као Човек обучен у лан, у седмом стиху, ходећи по води. У једанаестом стиху два гласа, који су такође Христов глас, стоје да сведоче — Аврам и Павле. У дванаестом стиху представљена је историја запечаћења Божјег народа, јер сто четрдесет и четири хиљаде јесу девице, а девице пролазе кроз причу о десет девојака, и благослов у дванаестом стиху почива на онима који чекају. Они који чекају у тој причи, и који су „благословени“, јесу они који примају хаљину која им омогућава да уђу на свадбу, када се врата затворе.

In verse seven, Jesus is walking upon the water, which produces fear, but Peter determines to believe and begins to walk and give God glory, but Peter is often a symbol of both classes, and the glory is turned back to fear, as his hour of judgment arrived. The first period located in verse seven, represents the first angel’s message. Jesus is upon the waters, a symbol of fear and the first angel. Then Jesus identifies a period where He will glorify His people in advance of the judgment of the Sunday law. All three elements of the three angels are within verse seven, for verse seven is the first of three verses that represent the three angels.

U sedmom stihu, Isus hodi po vodi, što izaziva strah, ali Petar odlučuje da veruje i počinje da hodi i da proslavlja Boga; međutim, Petar je često simbol obeju klasa, i slava se vraća u strah, kada je nastupio njegov čas suda. Prvi period, smešten u sedmom stihu, predstavlja poruku prvog anđela. Isus je na vodama, što je simbol straha i prvog anđela. Zatim Isus označava period u kojem će proslaviti svoj narod pre suda nedeljnog zakona. Sva tri elementa trojice anđela nalaze se unutar sedmog stiha, jer je sedmi stih prvi od tri stiha koji predstavljaju trojicu anđela.

Verse eleven provides a ‘doubling’ with its omega testimony to the alpha voices of Abram and Paul. Their “doubled” voices merge to set forth the covenant time prophecy, and verse eleven fulfills the prophecy as the omega, by identifying the prophetic period that concludes with the fall of Babylon in 1798, and thus typifies the fall of Babylon when Michael stands up in the latter days. In verse eleven we have a doubling of prophets, and a period that represents two falls of Babylon, thus representing the second angel’s message that announced that, “Babylon is fallen is fallen.”

Једанаести стих пружа „удвостручење“ својим омега сведочанством алфа гласовима Аврама и Павла. Њихови „удвостручени“ гласови сједињују се да изнесу пророчанство о времену завета, а једанаести стих испуњава то пророчанство као омега, тиме што идентификује пророчки период који се завршава падом Вавилона 1798. године, и тако представља праслику пада Вавилона када Михаило устаје у последње дане. У једанаестом стиху имамо удвостручење пророка, и период који представља два пада Вавилона, представљајући тако поруку другог анђела која је објавила да је „Паде, паде Вавилон.“

Verse seven is the first angel’s message, and verse eleven is the second angel’s message and verse twelve, which is Daniel 12*12 or Daniel 144, is about the distinction between the wise and foolish, which is accomplished in the judgment process that ends with the manifestation of character at the crisis of judgment. Verse twelve is the third angel’s message identifying how the world is divided into two classes, and the counterpart of the third angel’s external portrayal of that very division, is the internal division of the third angel represented in verse twelve. Verse seven, eleven and twelve are the message of the three angels and the verses are the light that is unsealed in the latter days. These three verses unsealing in the latter days aligns with Revelation chapter ten.

Седми стих представља поруку првог анђела, а једанаести стих поруку другог анђела; а дванаести стих, који је Данило 12*12 или Данило 144, говори о разликовању између мудрих и лудих, које се остварује у процесу суда што се окончава испољавањем карактера у кризи суда. Дванаести стих је порука трећег анђела, која показује како је свет подељен у две класе, а пандан спољашњем приказу те исте поделе од стране трећег анђела јесте унутрашња подела трећег анђела представљена у дванаестом стиху. Седми, једанаести и дванаести стих јесу порука трију анђела, а ти стихови су светлост која је запечаћена у последње дане. Откривање ова три стиха у последње дане усклађује се са десетим поглављем Откривења.

Christ as the mighty angel, as well as the Lion of the tribe of Judah in chapter ten, cried as a “lion” and His roar produced seven thunders which were sealed up, as was Daniel chapter ten. They are parallel passages. For this reason, the three periods in chapter twelve, are also the seven thunders of Revelation ten.

Христос као моћни анђео, као и Лав из племена Јудина у десетој глави, повикао је као „лав“, а Његов урлик произвео је седам громова који су били запечаћени, као што је то случај и у десетој глави Даниловој. То су паралелни одломци. Из тог разлога, три периода у дванаестој глави такође су и седам громова из Откривења 10.

The “seven thunders” are simply another expression of Christ as Alpha and Omega, for the primary symbolism of the “seven thunders,’ is that it represents a “delineation of events” which took place from 1798 unto 1844 that is repeated in “future events” that “will be disclosed in their order” in the history of the one hundred and forty-four thousand. The “seven thunders” are therefore a symbol of Alpha and Omega; who is also the beginning and the ending; the first and the last, the foundation and the temple; the cornerstone and the capstone—the seven thunders.

„Седам громова“ су једноставно други израз за Христа као Алфу и Омегу, јер је првенствена симболика „седам громова“ у томе што она представља „оцртавање догађаја“ који су се одиграли од 1798. до 1844. године, а који се понављају у „будућим догађајима“ што „ће бити објављени својим редом“ у историји сто четрдесет и четири хиљаде. „Седам громова“ су, дакле, симбол Алфе и Омеге; који је такође почетак и свршетак; први и последњи, темељ и храм; угаони камен и завршни камен — седам громова.

The light of the three symbolic periods in Daniel twelve must align with the light of the seven thunders, for they are the identical prophetic line. In the first period Christ holds both hands to heaven, as He does with one hand in Revelation ten. In Revelation ten, His hand becomes the symbol of the end of the application of prophetic time, marking the transition from prophetic time periods to simply prophetic periods. That transition of the major prophetic rule employed by the Millerites, was typified by the major transition from literal to spiritual in the time of Christ.

Светлост трију симболичних раздобља у дванаестој глави Данила мора бити усклађена са светлошћу седам громова, јер су они истоветна пророчка линија. У првом раздобљу Христос држи обе руке к небу, као што у десетој глави Откривења чини с једном руком. У десетој глави Откривења, Његова рука постаје симбол завршетка примене пророчког времена, означавајући прелаз са пророчких временских раздобља на једноставно пророчка раздобља. Тај прелаз главног пророчког правила којим су се служили милерити, био је предобразован великим прелазом са дословног на духовно у Христово време.

The apostle Paul was raised up to establish the major prophetic rule connected to the prophetic line of a chosen people. At the very beginning of spiritual Israel, a major prophetic rule is established that redefines the very covenant itself. From then on to be a child of Abraham, it was to be a child of Abraham by faith, not blood. That prophetic principle was put in place primarily through the pen of Paul, who in this regard typified Christ in Revelation chapter ten, changing and ending the prophetic application of time in 1844.

Апостол Павле беше подигнут да успостави главно пророчко правило повезано са пророчком линијом изабраног народа. На самом почетку духовног Израиља успоставља се главно пророчко правило које изнова одређује сам завет. Од тада па надаље, бити дете Авраамово значило је бити дете Авраамово по вери, а не по крви. То пророчко начело било је успостављено првенствено кроз Павлово перо, који је у том погледу представљао Христа у десетој глави Откривења, мењајући и окончавајући пророчку примену времена 1844.

The covenant with mankind is represented by the rainbow and the Ark of Noah represents a period of time, before and after the flood, when there was no distinctly identified chosen people. The calling of Abraham represented a major and significant change in the prophetic relation of God with mankind. The covenant made with Abraham represented a major shift in line of covenant history, and in doing so it typified the major shift from literal to spiritual in the days of Paul, and from time application to no time application in 1844.

Завет са човечанством представљен је дугом, а Нојева барка представља временски период, пре и после потопа, када није постојао јасно одређен изабрани народ. Позив Аврааму представљао је велику и значајну промену у пророчком односу Бога према човечанству. Завет склопљен с Авраамом представљао је велики преокрет у току заветне историје и тиме је био праслика великог прелаза са дословног на духовно у данима Павла, и са временске примене на примену без времена 1844.

The first shift in God’s covenant with mankind was the Garden, and the pronounced change was the restrictions upon the tree of life and it also produced a change of clothing, from spiritual light to literal lambskin. The next major shift in covenant history is the flood, which Noah represents, as did Adam in the first major covenant shift. Then the shift to a chosen people with Abram, that led to Moses, who introduces the prophetic principles that a day represents a year. That principle is valid until 1844, when there was another major covenant shift. At the great epochs of covenant history there is always a major shift in a principle of God’s prophetic Word. That shift during the history of the one hundred and forty-four thousand is that Alpha Omega is the Truth. Alpha and omega is the principle that the end is always illustrated with the beginning in God’s Word. Attached to that principle of alpha and omega, is the threefold structure of the Hebrew word “truth.”

Прва промена у Божјем завету са човечанством била је врт, а изразита промена била су ограничења у погледу дрвета живота, и она је такође произвела промену одеће, од духовне светлости до дословне јагњеће коже. Следећа велика промена у историји завета јесте потоп, који представља Ноје, као што је Адам представљао прву велику промену у завету. Затим следи прелаз ка изабраном народу са Аврамом, што је довело до Мојсија, који уводи пророчке принципе да један дан представља једну годину. Тај принцип важи до 1844. године, када је настала још једна велика промена у завету. У великим епохама историје завета увек постоји велика промена у неком начелу Божје пророчке Речи. Та промена током историје сто четрдесет и четири хиљаде јесте да је Алфа Омега Истина. Алфа и омега је начело да се крај у Божјој Речи увек приказује почетком. Уз то начело алфе и омеге повезана је трострука структура јеврејске речи „истина“.

The major prophetic shift during the history of the remnant is directly represented in each of the major covenant histories, and so too in other lines of truth. The “key” that is laid upon Eliakim in Isaiah 22:22 is the same key given to Peter at Panium in Matthew sixteen. That key is given to the Philadelphian church, and it was William Miller who was given the key that allowed him to connect with the very day for a year principle that had been recorded by Moses during the history of Moses, which typified the history of the Millerites. Miller’s connection with Moses prophecy was represented by Paul’s connection with Abram’s prophecy. And why shouldn’t Miller connect with Moses, Moses salvation in an ark had connected with Noah salvation in an ark in order to tie both covenants together. The shifts of prophetic application that begin in Eden identify that a major revelation of prophetic light is identified in the history of the final covenant people—the one hundred and forty-four thousand. I contend that the major prophetic shift is represented with the seven thunders, which are directly connected with the three periods in Daniel chapter twelve and these are only recognized when applying the principles of alpha and omega upon a line upon line application that stands upon the three-step structure of truth.

Велики пророчки преокрет током историје остатка непосредно је представљен у свакој од великих историја завета, а тако и у другим линијама истине. „Кључ“ који је положен на Елијакима у Исаији 22:22 јесте исти онај кључ који је дат Петру у Панијуму у Матеју шеснаест. Тај кључ је дат Филаделфијској цркви, а управо је Вилијам Милер био онај коме је дат кључ који му је омогућио да се повеже са начелом дан за годину, које је Мојсије забележио током Мојсијеве историје, а која је била праслика историје милерита. Милерова повезаност са Мојсијевим пророчанством била је представљена Павловом повезаношћу са Аврамовим пророчанством. А зашто Милер не би био повезан са Мојсијем, кад је Мојсијево спасење у ковчегу било повезано са Нојевим спасењем у ковчегу да би оба завета била повезана. Преокрети у пророчкој примени који почињу у Едему показују да је велико откривење пророчке светлости обележено у историји народа коначног завета — сто четрдесет и четири хиљаде. Тврдим да је велики пророчки преокрет представљен са седам громова, који су непосредно повезани са три раздобља у дванаестом поглављу Данила, и да се она препознају једино када се начела алфе и омеге примене у оквиру примене линије на линију, која стоји на тростепеној структури истине.

In the verses that immediately precede the announcement that “time is no longer,” Christ introduced the seven thunders, which, as with the truths of Daniel twelve—were sealed up. The context for the man in linen holding up both hands in chapter twelve is the unsealing of the book of Daniel, and the context for Christ the Lion in Revelation ten is the sealing up of the seven thunders. Sister White aligns the sealing of the seven thunders with the sealing up of Daniel’s book.

У стиховима који непосредно претходе објави да „времена више неће бити“, Христос је увео седам громова, који су, као и истине из Данила дванаест, били запечаћени. Контекст за човека одевеног у лан који у дванаестом поглављу подиже обе руке јесте отпечаћивање књиге пророка Данила, а контекст за Христа, Лава, у Откривењу десет јесте запечаћивање седам громова. Сестра Вајт доводи у везу запечаћивање седам громова са запечаћивањем Данилове књиге.

> “After these seven thunders uttered their voices, the injunction comes to John as to Daniel in regard to the little book: ‘Seal up those things which the seven thunders uttered.’ These relate to future events which will be disclosed in their order.” The Seventh-day Adventist Bible Commentary, volume 7, 971.

> „Након што ових седам громова изговорише своје гласове, Јовану долази заповест, као и Данилу у погледу књижице: ‘Запечати оно што изговорише седам громова.’ Ово се односи на будуће догађаје који ће бити откривени својим редом.“ The Seventh-day Adventist Bible Commentary, volume 7, 971.

The seven thunders are defined by Revelation ten and the Spirit of Prophecy and by the history of the Millerites from 1840 through to 1844, which is repeated in the history of the one hundred and forty-four thousand. In the same passage it states, “The special light given to John which was expressed in the seven thunders was a delineation of events which would transpire under the first and second angels’ messages. It was not best for the people to know these things, for their faith must necessarily be tested. In the order of God most wonderful and advanced truths would be proclaimed.” The Millerites did not understand that they were to be confronted by two disappointments, for their lack of understanding was designed to test them. The Millerites did not suspect any “advanced truths” which is to say, they did not expect any “major prophetic shifts” in covenant history.

Седам громова су одређени Откривењем десетим и Духом пророштва, као и историјом милерита од 1840. до 1844. године, која се понавља у историји сто четрдесет и четири хиљаде. У истом одломку стоји: „Посебна светлост дата Јовану, која је била изражена у седам громова, била је приказ догађаја који ће се одиграти под вестима првог и другог анђела. Није било најбоље да народ зна ове ствари, јер је њихова вера нужно морала бити стављена на пробу. У Божјем поретку биће објављене најчудесније и најузвишеније истине.” Милерити нису разумели да треба да се суоче с два разочарања, јер је њихово неразумевање било одређено да их испита. Милерити нису слутили никакве „узвишеније истине”, то јест, нису очекивали никакве „велике пророчке промене” у историји завета.

Even though “it was not best for the” Millerite “people to know these things,” the one hundred and forty-four thousand are tested with the same history, but not by innocently misunderstanding the history, but for not understanding a history you are required to know. It is the same test, only reversed. John in Revelation ten, is first and foremost representing the one hundred and forty-four thousand and only secondarily, the Millerite movement of the first and second angels. This is recognized when you see John informed in advance of his eating the little book that it would be sweet and then bitter. It was not best for the Millerites to know what that meant, but John represents a people who know in advance what happens when the Millerites ate the little book.

Иако „није било најбоље за“ милеритски „народ да зна ове ствари“, сто четрдесет и четири хиљаде бивају испитани истом историјом, али не тиме што невино погрешно разумеју историју, него тиме што не разумеју историју коју су дужни да знају. То је исти испит, само обрнут. Јован у Откривењу десет, пре свега представља сто четрдесет и четири хиљаде, а тек другостепено милеритски покрет првог и другог анђела. То се препознаје када се види да је Јован унапред обавештен, пре него што је појео књижицу, да ће она бити слатка, а потом горка. Није било најбоље да милерити знају шта је то значило, али Јован представља народ који унапред зна шта се догодило када су милерити појели књижицу.

> And I went unto the angel, and said unto him, Give me the little book. And he said unto me, Take it, and eat it up; and it shall make thy belly bitter, but it shall be in thy mouth sweet as honey. And I took the little book out of the angel’s hand, and ate it up; and it was in my mouth sweet as honey: and as soon as I had eaten it, my belly was bitter. Revelation 10:9, 10.

> И отидох к анђелу, и рекох му: Дај ми ту књижицу. И рече ми: Узми је и поједи је; и загорчаће ти трбух, али ће ти у устима бити слатка као мед. И узех књижицу из руке анђелове, и поједох је; и беше ми у устима слатка као мед; а чим је поједох, трбух ми загорча. Откривење 10:9, 10.

John is told in advance of the bitter-sweet experience of 1840 unto 1844, the history represented in chapter ten. That experience represented so clearly in verses nine and ten is also distinctly identified in verses two through four.

Јовану је унапред речено о горко-слатком искуству од 1840. до 1844. године, о историји представљеној у десетој глави. То искуство, тако јасно приказано у деветом и десетом стиху, такође је јасно препознатљиво у стиховима од другог до четвртог.

> And he had in his hand a little book open: and he set his right foot upon the sea, and his left foot on the earth, And cried with a loud voice, as when a lion roareth: and when he had cried, seven thunders uttered their voices. And when the seven thunders had uttered their voices, I was about to write: and I heard a voice from heaven saying unto me, Seal up those things which the seven thunders uttered, and write them not. Revelation 10:2–4.

> И у својој руци имаше књижицу отворену; и стави своју десну ногу на море, а леву на земљу, И повика гласом великим, као кад лав риче; и кад повика, седам громова изговорише своје гласове. И кад седам громова изговорише своје гласове, хтедох да пишем; и чух глас с неба где ми говори: Запечати оно што изговорише седам громова, и то не пиши. Откривење 10:2–4.

The “seven thunders” represent “a delineation of events” that would transpire under the first and second angels, and also “future events which will be disclosed in their order.” The “seven thunders” represent the truth that the history of the Millerites is repeated in the history of the one hundred and forty-four thousand, and the truths which were unsealed at the time of the end in 1798 and onward, represent an unsealing of truth in the latter days of God’s people. Jesus in Revelation ten, aligns with Jesus in Daniel twelve. In both passages the sealing and unsealing of testing truth in the latter days is set forth.

„Седам громова“ представљају „приказ догађаја“ који би се одиграли под првим и другим анђелом, а такође и „будуће догађаје који ће бити откривени својим редом“. „Седам громова“ представљају истину да се историја милерита понавља у историји сто четрдесет и четири хиљаде, а истине које су биле распечаћене у време краја, од 1798. године па надаље, представљају распечаћивање истине у последњим данима Божјег народа. Исус у Откривењу десет усклађен је са Исусом у Данилу дванаест. У оба одломка излаже се запечаћивање и распечаћивање истине пробе у последњим данима.

Some might argue that Jesus is speaking in verse seven, but that Gabriel is speaking to Daniel in verses eleven and twelve, but it can also be understood that Jesus is speaking in all three passages. In either side of the issue, it is the voice of Christ that speaks through Daniel and the three prophetic periods in chapter twelve are the words of Christ, and He sets forth the three periods in the structure of truth. All three periods are sealed up, making them one threefold symbol.

Неки би могли тврдити да у седмом стиху говори Исус, а да у једанаестом и дванаестом стиху Данилу говори Гаврило; међутим, може се разумети и да Исус говори у сва три одломка. С које год стране да се ово питање посматра, глас је Христов тај који говори кроз Данила, а три пророчка периода у дванаестом поглављу јесу Христове речи, и Он износи та три периода у устројству истине. Сва три периода су запечаћена, чинећи један троструки симбол.

Verse seven addresses the finishing of the wonders, identifying the final work of Christ in the Most Holy Place as He blots out the sins of, and seals the one hundred and forty-four thousand. The first verse identifies the “wonders” and the last of the three verses also identifies the “wonders” as those who are blessed for waiting and experiencing a first disappointment. The period in the middle identifies the rebellion of mankind during the Sunday law crisis, while also identifying the period that leads to the Sunday law as a period of preparation for the one hundred and forty-four thousand. All the verses are directly identifying “what shall befall” Daniel’s people “in the latter days.” All three verses speak to the theme of the purification of the one hundred and forty-four thousand. The first period aligns with the third period and the middle period represents the rebellion of the entire world as they march to Armageddon.

Седми стих говори о довршењу чудеса, указујући на завршно Христово дело у Светињи над светињама, док Он брише грехе сто четрдесет и четири хиљаде и запечаћује их. Први стих поистовећује „чудеса“, а последњи од та три стиха такође поистовећује „чудеса“ са онима који су благословени зато што чекају и доживљавају прво разочарање. Раздобље у средини указује на побуну човечанства током кризе недељног закона, а истовремено означава и раздобље које води ка недељном закону као раздобље припреме за сто четрдесет и четири хиљаде. Сви ти стихови непосредно указују на „оно што ће задесити“ Данилов народ „у последње дане“. Сва три стиха говоре о теми очишћења сто четрдесет и четири хиљаде. Прво раздобље одговара трећем раздобљу, а средње раздобље представља побуну целога света док они корачају ка Армагедону.

If those three periods are also the seven thunders, then the three verses must identify “future events, which will be [disclosed] in their order,” and those “future events” would align with the “delineation of events that transpired under the first and second angels” from 1840 to 1844. There are several truths which this movement has accepted that are distinctly different that the pioneer understanding, yet all those truths agree with the pioneer understanding. There has been a major prophetic shift from the Millerites to now. The day for a year principle is the classic example, but there are others. An example of a major prophetic shift is represented in connection with the seven thunders.

Ако су та три раздобља уједно и седам громова, онда та три стиха морају означавати „будуће догађаје, који ће бити [објављени] својим редом“, а ти „будући догађаји“ били би у складу са „излагањем догађаја који су се збили под првим и другим анђелом“ од 1840. до 1844. године. Постоји неколико истина које је овај покрет прихватио, а које се јасно разликују од пионирског разумевања, ипак се све те истине слажу са пионирским разумевањем. Дошло је до великог пророчког помака од милерита до данас. Начело дан за годину представља класичан пример, али постоје и други. Пример великог пророчког помака представљен је у вези са седам громова.

After John was told in the last verse of chapter ten that he must prophesy again, thus emphasizing that the history of chapter ten represented both the movement of the Millerites and the one hundred and forty-four thousand, he was given a rod to measure the temple, but he was told to leave off the courtyard.

Пошто је Јовану у последњем стиху десетог поглавља било речено да му ваља опет пророковати, чиме је наглашено да историја десетог поглавља представља и покрет милерита и сто четрдесет и четири хиљаде, дат му је штап да измери храм, али му је било речено да изостави двориште.

> And there was given me a reed like unto a rod: and the angel stood, saying, Rise, and measure the temple of God, and the altar, and them that worship therein. But the court which is without the temple leave out, and measure it not; for it is given unto the Gentiles: and the holy city shall they tread under foot forty and two months. Revelation 11:1, 2.

> И дана ми беше трска слична штапу; и анђео стаде, говорећи: Устани и измери храм Божји, и жртвеник, и оне који се у њему клањају. А двориште што је изван храма изостави, и не мери га, јер је дано незнабошцима; и свети град газиће четрдесет и два месеца. Откривење 11:1, 2.

When measuring the temple in post-1844, John is told to leave off the Gentiles who are represented as the courtyard. This illustration in 1844 was identifying that God had just chosen a new covenant bride, and a distinction was then made with His bride and the courtyard. Sister White is clear that the courtyard represents the Gentiles and the temple is God’s chosen people, just read the chapter, The Outer Court, in the Desire of Ages.

Када је реч о мерењу храма након 1844. године, Јовану је речено да изостави незнабошце, који су представљени као трем. Овај приказ из 1844. године указивао је на то да је Бог управо изабрао нову заветну невесту, и тада је начињена разлика између Његове невесте и трема. Сестра Вајт јасно каже да трем представља незнабошце, а храм Божји изабрани народ; само прочитајте поглавље „Спољашње двориште“ у Чежњи векова.

John is illustrating the Millerites, who had just become God’s chosen people in 1844. A distinction was placed between the Millerites, who had just experienced the bitter-sweet message and the rest of the professed Christian world, represented as Gentiles.

Јован приказује милерите, који су тек 1844. године постали Божји изабрани народ. Постављена је разлика између милерита, који су управо искусили горко-слатку вест, и остатка тобожњег хришћанског света, представљеног као незнабошци.

The foundation was laid from 1840 until the first disappointment, and the temple was finished during the proclamation of the Midnight Cry. Then came the great disappointment and John is told to rise and measure, but leave off the Gentiles. John is illustrating the opening of the judgment, and for this reason inspiration applies the measuring of John in the verses as the symbol of the investigative judgment. What we have just set forth about John as a symbol of measuring is in agreement with typical Adventist understanding, but in this movement, there was a major shift of understanding the symbol.

Темељ је био положен од 1840. године до првог разочарања, а храм је био довршен током објављивања Поноћног вапаја. Потом је дошло велико разочарање, и Јовану је речено да устане и измери, али да изостави незнабошце. Јован приказује отварање суда, и из тог разлога надахнуће примењује Јованово мерење у тим стиховима као симбол истражног суда. Оно што смо управо изложили о Јовану као симболу мерења у сагласности је са уобичајеним адвентистичким разумевањем, али је у овом покрету дошло до великог помака у разумевању тог симбола.

In agreement with Millerite understanding, we came to see that within the history of the Millerites as represented by John in chapter ten, was also a prediction of a parallel movement that would become the one hundred and forty-four thousand. We recognized if you took the measurements of the Millerite history, and left off the time of the Gentiles, you could see the very temple John was measuring.

У складу са милеритским разумевањем, дошли смо до увиђања да се у оквиру историје милерита, како је представљена Јованом у десетој глави, налазило и пророштво о једном упоредном покрету који ће постати сто четрдесет и четири хиљаде. Увидели смо да, ако узмете мерила милеритске историје и изоставите време незнабожаца, можете видети управо онај храм који је Јован мерио.

We came to see one 2520-year time prophecy ending in 1798 and the other in 1844, thus revealing a forty-six-year period that Christ built the Millerite temple. John identified the courtyard as Gentiles and there is a prophetic “times of the Gentiles.”

Дошли смо до тога да видимо како се једно временско пророштво од 2520 година завршава 1798, а друго 1844. године, откривајући тако период од четрдесет шест година током којег је Христос саградио милеритски храм. Јован је предворје поистоветио са незнабошцима, и постоји пророчко „време незнабожаца“.

> And they shall fall by the edge of the sword, and shall be led away captive into all nations: and Jerusalem shall be trodden down of the Gentiles, until the times of the Gentiles be fulfilled. Luke 21:24.

> И пашће од оштрице мача, и биће одведени у ропство по свим народима; и Јерусалим ће газити незнабошци док се не наврше времена незнабожаца. Лука 21:24.

The “times” of the Gentiles is plural, and represent the two periods that both literal and spiritual Israel was trampled down. The last of the two trampling downs of paganism followed by papalism, ended in 1798. In spite of what may be claimed, the “times of the Gentiles” ended in 1798, with the arrival of the first angel. John was to start measuring in 1798, and nothing before. He was placed in the history of 1844, so to leave off the period that ended in 1798, was to leave off the courtyard, and in so doing you reveal the forty-six years when the Millerite temple was raised up by the Messenger of the Covenant. Many associated truths are derived from this application, but I am simply using this as an example of light which is different than pioneer understanding, but it is light that does not contradict the original truths, but no longer applies time.

„Времена“ незнабожаца су у множини и представљају два раздобља у којима су и дословни и духовни Израиљ били погажени. Последње од та два гажења, паганства праћеног папством, окончало се 1798. године. Упркос свему што се може тврдити, „времена незнабожаца“ завршила су се 1798. године, са доласком првог анђела. Јован је требало да отпочне мерење 1798. године, и ништа пре тога. Он је био постављен у историји 1844. године, тако да изоставити раздобље које се завршило 1798. године значи изоставити предворје, а чинећи то откривате четрдесет и шест година током којих је Милеритски храм био подигнут од стране Гласника завета. Многе повезане истине произлазе из ове примене, али ја ово једноставно користим као пример светлости која се разликује од пионирског разумевања, али је то светлост која не противречи изворним истинама, него више не примењује време.

That particular truth was recognized before 9/11, but was really established deeply post-9/11. The truth of John measuring the temple cannot be separated from the seven thunders, for it is the very same passage. There is a truth about the application of the seven thunders that was sealed up until the period where the “wonders” of Daniel chapter twelve are accomplished. The application of the “seven thunders” that was unsealed post-July 2023 aligns perfectly, or should I say it complements the three verses of Daniel twelve in a profound way.

Та нарочита истина била је препозната пре 11. септембра, али је заиста дубоко утврђена после 11. септембра. Истина о Јовану који мери храм не може се одвојити од седам громова, јер је то управо исти одломак. Постоји истина о примени седам громова која је била запечаћена све до раздобља у коме се „чудеса“ из дванаесте главе Данила довршавају. Примена „седам громова“ која је била отпечаћена после јула 2023. савршено се подудара, или боље рећи допуњује, три стиха дванаесте главе Данилове на дубок начин.

Sister White employs the word complement, not the word compliment to describe the relation of the books of Daniel and Revelation. Complement, which means “to bring to perfection,” is what the two prophetic books do for one another. The seven thunders, when unsealed in Daniel chapter twelve post-July 2023, bring the message therein to perfection. What opens up the seven thunders is the principle of alpha and omega in conjunction with the structure of truth.

Sestra Vajt upotrebljava reč complement, a ne reč compliment, da bi opisala odnos između knjiga proroka Danila i Otkrivenja. Complement, što znači „dovesti do savršenstva“, jeste ono što te dve proročke knjige čine jedna za drugu. Sedam gromova, kada budu zapečaćeni u Danilu, dvanaesta glava, posle jula 2023, dovode poruku koja se u njoj nalazi do savršenstva. Ono što otvara sedam gromova jeste načelo alfe i omege u sprezi sa strukturom istine.

The “times” of the Gentiles was fulfilled in 1798, and represents two periods’ of 1260 years when paganism and then papalism trampled down the sanctuary and the host. When measuring the temple, we are to leave off the courtyard, and the courtyard stretches to 1798, but post-1844, time is no longer. Today the 1260 years simply represent a period of time that identifies the distinction between the temple and the courtyard. For this reason, from July 18, 2020 unto July of 2023 the trampling down was accomplished. To measure the temple today, in conjunction with the seven thunders that represent a delineation of events that transpired under the first and second angels’ messages, is the work assigned to John. “Our great work” is to “combine” the messages of the three angels, thus identifying a prophetic work that had not been done in prior covenant history, and is very rarely done even now. When we leave off the courtyard representing the times of the Gentiles, we are leaving off the 1260 years of papal persecution that ended at the time of the end in 1798.

„Времена“ незнабожаца испунила су се 1798. године и представљају два периода од по 1260 година током којих су најпре паганизам, а затим папство, газили светињу и војску. Када меримо храм, треба да изоставимо двориште, а двориште се протеже до 1798. године; међутим, после 1844. времена више нема. Данас 1260 година једноставно представљају временски период који одређује разлику између храма и дворишта. Из тог разлога, од 18. јула 2020. до јула 2023. гажење је било извршено. Мерити храм данас, у вези са седам громова који представљају разграничење догађаја који су се одиграли под вестима првог и другог анђела, дело је поверено Јовану. „Наше велико дело“ јесте да „сјединимо“ вести тројице анђела, и тако утврдимо пророчки рад који није био извршен у ранијој заветној историји, а веома се ретко врши чак и сада. Када изостављамо двориште које представља времена незнабожаца, ми изостављамо 1260 година папског прогонства које су се окончале у време краја, 1798. године.

The temple that was erected over forty-six years in Millerite history identifies a temple that is erected from July of 2023, until just before the Sunday law. That history is the period of the seven thunders “future events,” that “will be”, not might be, “disclosed in their order.”

Храм који је у милеритској историји подизан четрдесет и шест година означава храм који се подиже од јула 2023. године, па све до непосредно пре недељног закона. Та историја је раздобље седам громова, „будућих догађаја“, који ће, а не можда хоће, бити „објављени својим редом“.

When we combine the history of the first angel, with that of the second, we find the history begins with an alpha disappointment and ends with an omega disappointment. When we align the prophetic waymarks in the history of the first angel from 1840 unto April 19, 1844, with the waymarks of the second angel who arrived at that time and continued until the arrival of the third on October 22, 1844—we have two periods that both begin and end with the arrival of an angel. The history of the first unto the second illustrates the history of the second to the third.

Када сјединимо историју првог анђела са историјом другог, налазимо да та историја почиње алфа-разочарањем и завршава се омега-разочарањем. Када ускладимо пророчке међаше у историји првог анђела од 1840. до 19. априла 1844. са међашима другог анђела, који је дошао у то време и наставио до доласка трећег 22. октобра 1844. — имамо два раздобља која и почињу и завршавају се доласком анђела. Историја од првог до другог илуструје историју од другог до трећег.

A prophetic witness that this is a valid application is found in the alpha and omega of the application. Two parallel lines applied together and the beginning and the ending of both lines identifies the arrival of an angel. Then when they are combined line upon line together into one line, the beginning marks the first disappointment and the ending marks the great disappointment. A further proof is found in the principles of alpha and omega that identifies the end as greater than the beginning. An alpha disappointment that ends with the great omega disappointment identifies the lesser and greater element of alpha and omega.

Пророчко сведочанство да је ово ваљана примена налази се у алфи и омеги те примене. Две упоредне линије, примењене заједно, и почетак и свршетак обеју линија, означавају долазак једног анђела. Затим, када се оне споје, ред на ред, у једну линију, почетак означава прво разочарање, а свршетак означава велико разочарање. Даљи доказ налази се у начелима алфе и омеге, која показују да је крај већи од почетка. Разочарање алфе, које се завршава великим разочарањем омеге, означава мањи и већи елемент алфе и омеге.

When we begin at April 19, 1844, (the arrival of the second angel that leads to the arrival of the third on October 22, 1844); and we then also begin the second line on August 11, 1840, which ends at April 19, 1844, we find the disappointment of April 19, 1844 is both the alpha and omega of the prophetic line which is produced by combining the prophetic line of the first and second angels.

Када започнемо од 19. априла 1844. године (доласка другог анђела који води до доласка трећег 22. октобра 1844. године); а затим такође започнемо другу линију 11. августа 1840. године, која се завршава 19. априла 1844. године, налазимо да је разочарање од 19. априла 1844. године и алфа и омега пророчке линије која настаје спајањем пророчке линије првог и другог анђела.

At the end of the period, you have the third angel arriving along with the second angel, thus typifying 9/11, and the two voices of the mighty angel of Revelation chapter eighteen. The two voices are both the second and third angel’s messages, and those two angels touched each other on October 22, 1844, and they meet again when the two histories are brought together line upon line. Brought together in this fashion they represent the history of the first disappointment unto the great disappointment, and the waymark in the middle of that history in the time of the Millerites was the Exeter camp meeting where two classes of worshippers were manifested, representing the rebellion of the foolish virgins in the parable, and identifying the middle waymark as rebellion.

На крају тог раздобља, имате трећег анђела који долази заједно с другим анђелом, чиме се тако предочава 11. септембар, као и два гласа моћног анђела из осамнаесте главе Откривења. Та два гласа јесу и вест другог и трећег анђела, а та два анђела дотакла су се 22. октобра 1844. године, и поново се састају када се две историје доводе заједно, ред на ред. Тако доведене заједно, оне представљају историју од првог разочарања до великог разочарања, а знамен на средини те историје у време милерита био је логорски састанак у Ексетеру, где су се показале две класе богослужитеља, представљајући побуну лудих девојака у причи, и тиме поистовећујући средишњи знамен као побуну.

The seven thunders represent the history of the first and second angel’s messages combined line upon line, which then identifies a history from the first disappointment to the great disappointment in the history of the one-hundred and forty-four thousand. The understanding of what that history represents prophetically aligns identically with the message represented in Daniel twelve as being sealed up until the time of the end.

Седам громова представљају историју порука првог и другог анђела, сједињених ред по ред, што потом поистовећује историју од првог разочарања до великог разочарања у историји сто четрдесет и четири хиљаде. Разумевање онога што та историја пророчки представља у потпуности се подудара са поруком представљеном у дванаестој глави Данила као запечаћеном до времена свршетка.

We will continue this study in the next article, but I will leave the portion of Daniels last vision which only addresses Daniel’s illustration of God’s people in the latter days. Note in the context of the rule of first mention, that in verse one Daniel is in a class who understands the vision. The first thing mentioned in the vision is an illustration of Daniel as the wise who understand, and the last nine verses are all about the wise who understand on the twenty-second day.

Наставићемо ово проучавање у следећем чланку, али ћу оставити део Данилове последње визије који се односи једино на Данилов приказ Божјег народа у последњим данима. Запазите, у контексту правила првог спомињања, да је у првом стиху Данило у групи оних који разумеју визију. Прво што се у визији спомиње јесте приказ Данила као једнога од мудрих који разумеју, а последњих девет стихова у целини говоре о мудрима који разумеју у двадесет и други дан.

> In the third year of Cyrus king of Persia a thing was revealed unto Daniel, whose name was called Belteshazzar; and the thing was true, but the time appointed was long: and he understood the thing, and had understanding of the vision.

> Треће године Кира, цара персијског, откри се ствар Данилу, коме беше дато име Валтасар; и ствар беше истинита, али време одређено беше дуго; и он разуме ствар, и имаде разумевање виђења.

> In those days I Daniel was mourning three full weeks. I ate no pleasant bread, neither came flesh nor wine in my mouth, neither did I anoint myself at all, till three whole weeks were fulfilled. And in the four and twentieth day of the first month, as I was by the side of the great river, which is Hiddekel; Then I lifted up mine eyes, and looked, and behold

> У те дане ја, Данило, туговах пуне три седмице. Не једох угоднога хлеба, нити месо ни вино уђе у уста моја, нити се уопште помазах, док се не навршише пуне три седмице. А двадесет и четвртога дана првога месеца, кад бејах крај велике реке, која је Хидекел, тада подигох очи своје и погледах, и гле,

> a certain man clothed in linen, whose loins were girded with fine gold of Uphaz: His body also was like the beryl, and his face as the appearance of lightning, and his eyes as lamps of fire, and his arms and his feet like in colour to polished brass, and the voice of his words like the voice of a multitude.

> неки човек обучен у лан, чија бедра беху опасана чистим златом из Уфаза; и тело му беше као хрисолит, и лице му као појава муње, и очи му као огњене светиљке, и мишице његове и ноге његове по боји као углачана бронза, и глас речи његових као глас мноштва.

> And I Daniel alone saw the vision: for the men that were with me saw not the vision; but a great quaking fell upon them, so that they fled to hide themselves. Therefore I was left alone, and saw this great vision, and there remained no strength in me: for my comeliness was turned in me into corruption, and I retained no strength.

> И ја, Данило, сам видех виђење; а људи који бејаху са мном не видеше виђење; али велики страх спопаде их, те побегоше да се сакрију. Зато остадох сам, и видех ово велико виђење, и не оста снаге у мени; јер се лепота моја у мени претвори у изнемоглост, и не задржах снаге.

> Yet heard I the voice of his words: and when I heard the voice of his words, then was I in a deep sleep on my face, and my face toward the ground. And, behold, an hand touched me, which set me upon my knees and upon the palms of my hands. And he said unto me,

> И још слушах глас речи његове; и кад чух глас речи његове, падох у дубок сан лицем к земљи, и лице ми беше окренуто ка земљи. И гле, рука ме дотаче, и подиже ме на колена моја и на дланове руку мојих. И рече ми,

> O Daniel, a man greatly beloved, understand the words that I speak unto thee, and stand upright: for unto thee am I now sent.

> О Данило, мили човече, разуми речи које ти говорим, и усправи се; јер сам сада к теби послан.

> And when he had spoken this word unto me, I stood trembling. Then said he unto me,

> И када ми изговори те речи, стадох дрхтећи. Тада ми рече,

> Fear not, Daniel: for from the first day that thou didst set thine heart to understand, and to chasten thyself before thy God, thy words were heard, and I am come for thy words. But the prince of the kingdom of Persia withstood me one and twenty days: but, lo, Michael, one of the chief princes, came to help me; and I remained there with the kings of Persia.

> Не бој се, Даниле; јер од првога дана када си управио срце своје да разумеш и да се понизиш пред Богом својим, речи твоје беху услишене, и ја дођох ради твојих речи. Али кнез царства персијскога противљаше ми се двадесет и један дан; али, гле, Михаило, један од првих кнезова, дође да ми помогне; и ја остадох онде код царева персијских.

> Now I am come to make thee understand what shall befall thy people in the latter days: for yet the vision is for many days.

> Сада дођох да ти дам да разумеш шта ће задесити твој народ у последње дане; јер је виђење још за многе дане.

> And when he had spoken such words unto me, I set my face toward the ground, and I became dumb. And, behold, one like the similitude of the sons of men touched my lips: then I opened my mouth, and spake, and said unto him that stood before me,

> А кад ми изговори такве речи, оборих лице своје к земљи и онемехнух. И гле, неко налик на синове човечије дотаче се усана мојих; тада отворих уста своја, проговорих и рекох ономе који стајаше преда мном,

> O my lord, by the vision my sorrows are turned upon me, and I have retained no strength. For how can the servant of this my lord talk with this my lord?

> Gospode moj, zbog viđenja obuzeše me muke moje, i ne zadržah snage. Jer kako bi sluga gospodara svojega mogao govoriti s gospodarem svojim?

> for as for me, straightway there remained no strength in me, neither is there breath left in me. Then there came again and touched me one like the appearance of a man, and he strengthened me, And said,

> јер што се мене тиче, одмах ми не остаде снаге, нити остаде даха у мени. Тада опет дође и дотаче ме неко налик по обличју човеку, и укрепи ме, И рече,

> O man greatly beloved, fear not: peace be unto thee, be strong, yea, be strong. And when he had spoken unto me, I was strengthened, and said, Let my lord speak; for thou hast strengthened me. …

> О човече љубазни, не бој се: мир теби; буди јак, да, буди јак. И кад ми је проговорио, укрепих се и рекох: Нека говори господар мој; јер си ме укрепио. …

> But thou, O Daniel, shut up the words, and seal the book, even to the time of the end: many shall run to and fro, and knowledge shall be increased.

> А ти, Даниле, затвори ове речи и запечати књигу до времена свршетка: многи ће тамо-амо ходити, и знање ће се умножити.

> Then I Daniel looked, and, behold, there stood other two, the one on this side of the bank of the river, and the other on that side of the bank of the river. And one said to the man clothed in linen, which was upon the waters of the river, How long shall it be to the end of these wonders?

> Тада ја Данило погледах, и гле, стајаху друга двојица, један с ове стране обале реке, а други с оне стране обале реке. И један рече човеку обученом у ланене хаљине, који беше над водама реке: Докле ће бити до свршетка ових чудеса?

> And I heard the man clothed in linen, which was upon the waters of the river, when he held up his right hand and his left hand unto heaven, and sware by him that liveth for ever that it shall be for a time, times, and an half; and when he shall have accomplished to scatter the power of the holy people, all these things shall be finished.

> И чух човека обученог у лан, који беше над водама реке, кад подиже своју десну руку и своју леву руку ка небу, и закле се Оним који живи довека да ће то бити за време, времена и по времена; и кад доврши расејавање силе светога народа, све ће се ово свршити.

> And I heard, but I understood not: then said I, O my Lord, what shall be the end of these things?

> И чух, али не разумех; тада рекох: Господару мој, какав ће бити свршетак ових ствари?

> And he said, Go thy way, Daniel: for the words are closed up and sealed till the time of the end. Many shall be purified, and made white, and tried; but the wicked shall do wickedly: and none of the wicked shall understand; but the wise shall understand.

> И рече: Иди својим путем, Данило; јер су ове речи затворене и запечаћене до времена свршетка. Многи ће се очистити, и убелити, и бити окушани; а безбожници ће безбожно чинити; и нико од безбожника неће разумети; али ће разумни разумети.

> And from the time that the daily sacrifice shall be taken away, and the abomination that maketh desolate set up, there shall be a thousand two hundred and ninety days.

> И од времена кад се укине свагдашња жртва и постави гадост опустошења, биће хиљаду двеста и деведесет дана.

> Blessed is he that waiteth, and cometh to the thousand three hundred and five and thirty days.

> Блажен је онај који чека и доспе до хиљаду три стотине и тридесет и пет дана.

> But go thou thy way till the end be: for thou shalt rest, and stand in thy lot at the end of the days. Daniel 10:1–18; 12:4–13.

> А ти иди својим путем до краја; јер ћеш починути, и стајати у свом уделу на крају дана. Данило 10:1–18; 12:4–13.

Back to Articles