Article

# The Book of Daniel - Number Forty-Three

Књига пророка Данила – број четрдесет и три

Unveiling the Symbolism of the Abomination of Desolation in Biblical Prophecy

Откривање симболике гадости пустоши у библијском пророчанству

Author

Jeff Pippenger

Published

January 7, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

Paul’s identification of pagan Rome as the power that restrained the papacy from rising to power in the year 538, became the witness that William Miller recognized that established “the daily,” in the book of Daniel as representing paganism. William Miller’s framework was based upon the two desolating powers of paganism followed by papalism. Miller’s most important discovery in support of that framework was Paul’s testimony in 2 Thessalonians, chapter two, where Paul identifies that the restraint upon the papacy, produced by pagan Rome, would be taken away, in order for the “man of sin” to be placed in the temple of God, showing himself that he is God.

Pavlovo poistovećivanje neznabožačkog Rima sa silom koja je sprečavala papstvo da dođe na vlast godine 538. postalo je svedočanstvo po kojem je William Miller prepoznao da „svagdašnja služba“, u knjizi proroka Danila, predstavlja neznaboštvo. Okvir Williama Millera zasnivao se na dve pustošeće sile: neznaboštvu, za kojim je sledilo papstvo. Milerovo najvažnije otkriće u prilog tom okviru bilo je Pavlovo svedočanstvo u 2. Solunjanima, drugom poglavlju, gde Pavle pokazuje da će prepreka papstvu, nastala delovanjem neznabožačkog Rima, biti uklonjena, kako bi „čovek bezakonja“ bio postavljen u hram Božji, pokazujući sebe da je Bog.

In the book of Daniel, the symbol of “the daily” representing paganism is always followed by a symbol of the papacy, whether it be represented as the transgression of desolation or the abomination of desolation. Yet in Christ’s warning to the Christians concerning the siege and destruction of Jerusalem that took place during the three-and-a-half years from 66 to 70 AD, Christ referred to “the abomination of desolation, spoken of by Daniel the prophet” as the sign for the Christians that were in Jerusalem to immediately flee. History identifies that the sign was not the symbol of papal Rome, but of pagan Rome. The sign was to be recognized by the faithful, if they were to avoid the siege and destruction. Is “the abomination of desolation, spoken of by Daniel the prophet,” a symbol of pagan Rome, or papal Rome?

U књизи пророка Данила, симбол „свакодневне“ који представља паганизам увек је праћен симболом папства, било да је представљен као преступ опустошења или као гадост опустошења. Ипак, у Христовом упозорењу хришћанима у вези с опсадом и разорењем Јерусалима, које се збило током три и по године од 66. до 70. године н. е., Христос је указао на „гадост опустошења, о којој говори пророк Данило“ као на знак хришћанима који су били у Јерусалиму да одмах побегну. Историја показује да тај знак није био симбол папског Рима, него паганског Рима. Тај знак је требало да препознају верни, ако су хтели да избегну опсаду и разорење. Да ли је „гадост опустошења, о којој говори пророк Данило“ симбол паганског Рима, или папског Рима?

> When ye therefore shall see the abomination of desolation, spoken of by Daniel the prophet, stand in the holy place, (whoso readeth, let him understand:) Then let them which be in Judaea flee into the mountains: Let him which is on the housetop not come down to take anything out of his house: Neither let him which is in the field return back to take his clothes. And woe unto them that are with child, and to them that give suck in those days! But pray ye that your flight be not in the winter, neither on the sabbath day: For then shall be great tribulation, such as was not since the beginning of the world to this time, no, nor ever shall be. And except those days should be shortened, there should no flesh be saved: but for the elect’s sake those days shall be shortened. Matthew 24:15–22.

> Када, дакле, угледате гнусобу опустошења, о којој је говорио пророк Данило, где стоји на светом месту, (ко чита, нека разуме:) тада нека они који буду у Јудеји беже у горе; ко буде на крову, нека не силази да узме шта из своје куће; нити ко буде у пољу нека се враћа натраг да узме своје хаљине. А тешко труднима и дојиљама у те дане! Него молите се да бег ваш не буде зими, нити у суботу; јер ће тада бити велика невоља какве није било од постања света до сада, нити ће икада бити. И да се не скрате ти дани, нико се не би спасао; али ради изабраних скратиће се ти дани. Матеј 24:15–22.

Sister White comments on how this warning was fulfilled in the history of the destruction of Jerusalem from 66 through 70 AD, and she identifies that the flag, or the standard of the Roman army, was the sign for the Christians still in Jerusalem to flee. So, was the “abomination of desolation, spoken of by Daniel the prophet,” pagan Rome, or was it papal Rome, as Miller based his framework upon?

Sestra Vajt govori o tome kako se ovo upozorenje ispunilo u istoriji razorenja Jerusalima od 66. do 70. godine nove ere, i ona ukazuje da je zastava, odnosno barjak rimske vojske, bio znak hrišćanima koji su još bili u Jerusalimu da beže. Dakle, da li je „gnusoba pustoši, o kojoj govori prorok Danilo“, bila neznabožački Rim, ili je to bio papski Rim, na čemu je Miler zasnovao svoj okvir?

William Miller was led to understand both manifestations of Rome (pagan followed by papal), but he was forced by the history in which he lived, to treat both kingdoms as one kingdom. And of course, they are one kingdom, but they also represent two successive kingdoms. Forced by the prophetic history of 1798, Miller had to address Rome as primarily one kingdom. In 1798, Miller believed Christ’s Second Coming was approximately twenty-five years in the future. He knew full well that papal Rome had received a deadly wound in 1798. For Miller, there were no other earthly kingdoms to follow papal Rome, for Christ was about to return.

Vilim Miler je bio naveden da razume obe pojave Rima (paganski, a zatim papski), ali je, usled istorije u kojoj je živeo, bio primoran da oba carstva posmatra kao jedno carstvo. I, naravno, ona jesu jedno carstvo, ali isto tako predstavljaju i dva uzastopna carstva. Primoran proročkom istorijom 1798. godine, Miler je morao da se bavi Rimom prvenstveno kao jednim carstvom. Godine 1798, Miler je verovao da je Hristov Drugi dolazak približno dvadeset pet godina u budućnosti. On je sasvim dobro znao da je papski Rim 1798. godine zadobio smrtonosnu ranu. Za Milera nije bilo drugih zemaljskih carstava koja bi sledila papski Rim, jer se Hristos upravo spremao da se vrati.

In the history where Miller was located, he understood the statue of chapter two of Daniel, represented four earthly kingdoms, for that was what Daniel testified to.

У историјском периоду у коме се Милер налазио, разумео је да кип из друге главе Данила представља четири земаљска царства, јер је то оно о чему је Данило сведочио.

> And the fourth kingdom shall be strong as iron: forasmuch as iron breaketh in pieces and subdueth all things: and as iron that breaketh all these, shall it break in pieces and bruise. And whereas thou sawest the feet and toes, part of potters’ clay, and part of iron, the kingdom shall be divided; but there shall be in it of the strength of the iron, forasmuch as thou sawest the iron mixed with miry clay. Daniel 2:40, 41.

> И четврто ће царство бити јако као гвожђе; јер као што гвожђе све ломи и савлађује, и као што гвожђе које све то разбија сатире, тако ће и оно све разбити и сатрти. А што си видео стопала и прсте, делом од грнчарске глине, а делом од гвожђа, царство ће бити раздељено; али ће у њему бити нешто од чврстине гвожђа, јер си видео гвожђе помешано с блатњавом глином. Данило 2:40, 41.

Miller understood that there were only four kingdoms, and the fourth and final kingdom was Rome, which he knew from history was pagan Rome followed by papal Rome. The fourth kingdom for Miller, in agreement with Daniel’s word, was “divided,” but for Miller the division only represented a distinction between the literal and spiritual aspects of the kingdom of Rome. He was correct, but his understanding was limited.

Милер је разумео да постоје само четири царства и да је четврто и последње царство био Рим, за који је из историје знао да је најпре био пагански Рим, а затим папски Рим. Четврто царство је за Милера, у сагласности с Даниловом речју, било „раздељено“, али је за Милера та подела представљала само разлику између дословних и духовних аспеката римског царства. Био је у праву, али је његово разумевање било ограничено.

Miller did not see that the division of pagan and papal Rome, was based upon the division that Paul was raised up to identify. Paul (and John the Baptist), identified that at the time period of the cross literal was to transition into spiritual. Without that understanding Miller was forced to accept that Rome was essentially one kingdom that had two phases. And of course, he was correct (but limited). He could not see that spiritual Rome was represented by literal Babylon, for spiritual Rome (the papacy) is also spiritual Babylon.

Милер није увидео да је подела на пагански и папски Рим била заснована на подели коју је Павле био подигнут да препозна. Павле (и Јован Крститељ) препознао је да је у временском раздобљу крста дословно требало да пређе у духовно. Без тог разумевања, Милер је био принуђен да прихвати да је Рим у суштини једно царство које је имало две фазе. И, наравно, био је у праву (али ограничено). Није могао да увиди да је духовни Рим био представљен дословним Вавилоном, јер је духовни Рим (папство) уједно и духовни Вавилон.

Literal Babylon, as the first of four kingdoms in Daniel two, would typify the fourth kingdom, for the first always typifies the last. Pagan Rome had been typified by Babylon, but both pagan Rome and Babylon typified spiritual Rome (the papacy). The papacy therefore was the fifth kingdom, and it was represented by Babylon. This is a basic reason why Sister White compares the captivity of literal Israel in Babylon for seventy years, with the captivity of spiritual Israel in spiritual Babylon for twelve hundred and sixty years.

Дословни Вавилон, као прво од четири царства у Данијелу два, предсказивао би четврто царство, јер прво увек представља последње. Пагански Рим био је предсказан Вавилоном, али су и пагански Рим и Вавилон представљали духовни Рим (папство). Папство је, дакле, било пето царство, и било је представљено Вавилоном. То је основни разлог зашто сестра Вајт упоређује ропство дословног Израиља у Вавилону током седамдесет година са ропством духовног Израиља у духовном Вавилону током хиљаду двеста и шездесет година.

> “God’s church on earth was as verily in captivity during this long period of relentless persecution as were the children of Israel held captive in Babylon during the period of the exile.” Prophets and Kings, 714.

> „Божја црква на земљи била је исто тако заиста у ропству током овог дугог раздобља немилосрдног прогонства као што су и синови Израиљеви били држани у ропству у Вавилону за време изгнанства.“ Prophets and Kings, 714.

Miller therefore had no problem interchanging prophetic fulfillments that more specifically identified pagan Rome, with papal Rome. We will provide examples of this as we continue, but if we understand that Miller viewed pagan and papal Rome as one kingdom, we can understand why Miller would have no problem with Jesus referencing the “abomination of desolation, spoken of by Daniel the prophet,” as a fulfillment of pagan Rome, while still understanding the expression of the “abomination of desolation,” in the book of Daniel as a symbol of papal Rome. Miller could not see the three desolating powers, and for this reason his prophetic framework was limited, though accurate.

Стога Милер није имао никаквих потешкоћа да међусобно замењује пророчка испуњења која су непосредније указивала на незнабожачки Рим, са папским Римом. Наводићемо примере за то како будемо настављали, али ако разумемо да је Милер незнабожачки и папски Рим посматрао као једно царство, можемо разумети зашто Милер није имао никаквих потешкоћа с тим што је Исус упутио на „мрзост опустошења, о којој говори пророк Данило“, као на испуњење незнабожачког Рима, док је истовремено израз „мрзост опустошења“ у књизи пророка Данила и даље разумео као симбол папског Рима. Милер није могао да сагледа три силе које пустоше, и из тог разлога његов пророчки оквир био је ограничен, премда тачан.

But how are we to understand the discrepancy of the historical fulfillment of 66 AD, when pagan Rome placed its standards in the sacred precincts of the temple in fulfillment of Christ’s prediction? Is “the abomination of desolation, spoken of by Daniel the prophet,” a symbol of pagan or papal Rome? The answer to that dilemma is fairly simple when you recognize three desolating powers, instead of two. We should begin with Sister White’s commentary on the fulfillment of Christ’s prediction of the destruction of Jerusalem.

Али како да разумемо неслагање историјског испуњења 66. године н. е., када је незнабожачки Рим поставио своје заставе у свете пределе храма у испуњењу Христовог пророчанства? Да ли је „мрзост опустошења, о којој говори пророк Данило“, симбол незнабожачког или папског Рима? Одговор на ту недоумицу прилично је једноставан када препознате три силе које пустоше, уместо две. Требало би да започнемо коментаром сестре Вајт о испуњењу Христовог пророчанства о разорењу Јерусалима.

> “In the Jews’ crucifixion of Christ was involved the destruction of Jerusalem. The blood shed upon Calvary was the weight that sank them to ruin for this world and for the world to come. So it will be in the great final day, when judgment shall fall upon the rejecters of God’s grace. Christ, their rock of offense, will then appear to them as an avenging mountain. The glory of His countenance, which to the righteous is life, will be to the wicked a consuming fire. Because of love rejected, grace despised, the sinner will be destroyed.

> „У јеврејском распећу Христа било је укључено разорење Јерусалима. Крв проливена на Голготи била је терет који их је сурвао у пропаст за овај свет и за свет који ће доћи. Тако ће бити и у велики последњи дан, када суд буде пао на оне који одбацују Божју благодат. Христос, камен њиховог спотицања, тада ће им се показати као осветничка гора. Слава Његовог лица, која је праведнима живот, безбожнима ће бити огањ који прождире. Због одбачене љубави, презрене благодати, грешник ће бити уништен.“

> “By many illustrations and repeated warnings, Jesus showed what would be the result to the Jews of rejecting the Son of God. In these words He was addressing all in every age who refuse to receive Him as their Redeemer. Every warning is for them. The desecrated temple, the disobedient son, the false husbandmen, the contemptuous builders, have their counterpart in the experience of every sinner. Unless he repent, the doom which they foreshadowed will be his.” The Desire of Ages, 600.

> „Mnogim prikazima i ponovljenim opomenama Isus je pokazao kakav će biti ishod za Jevreje zbog odbacivanja Sina Božjeg. Ovim rečima obraćao se svima u svakom dobu koji odbijaju da Ga prime kao svog Otkupitelja. Svaka opomena namenjena je njima. Oskrnavljeni hram, neposlušni sin, lažni vinogradari, prezrivi neimari, imaju svoj pandan u iskustvu svakog grešnika. Ako se ne pokaje, sudbina koju su oni predoznačavali biće njegova.“ Čežnja vekova, 600.

When Paul identified the transition from literal to spiritual, he identifies that it occurred during the time period of the cross, and it should be noted that the destruction of Jerusalem is directly associated with the cross. The destruction of literal Jerusalem which was first accomplished by literal Babylon was accomplished a last time by literal Rome, for Jesus always represents the end with the beginning. The trampling down of the sanctuary and the host that began with the pagan power of Babylon, ended with the pagan power of Rome.

Када је Павле указао на прелаз са дословног на духовно, он показује да се то догодило у раздобљу крста, и треба запазити да је разорење Јерусалима непосредно повезано са крстом. Разорење дословног Јерусалима, које је најпре извршио дословни Вавилон, последњи пут је извршио дословни Рим, јер Исус увек представља крај почетком. Гажење светилишта и војске, које је отпочело са паганском силом Вавилона, окончало се са паганском силом Рима.

The spiritual trampling down of spiritual Jerusalem was accomplished by papal Rome and both of those periods of trampling down (literal and spiritual) typify the trampling down of God’s people by the third desolating power, which in terms of Rome is called modern Rome.

Духовно гажење духовног Јерусалима извршио је папски Рим, а оба та периода гажења (дословни и духовни) представљају праслику гажења Божјег народа од стране треће силе пустошења, која се, у односу на Рим, назива савремени Рим.

There are three desolating powers that each persecute God’s people. The dragon of paganism, followed by the sea beast of Catholicism, that is followed by the earth beast of the United States (the false prophet). Paganism was represented by various pagan powers that trampled down literal Israel. Papalism then trampled down spiritual Israel for twelve hundred and sixty years from 538 to 1798. The three-fold union of the dragon, the beast and the false prophet is modern Rome and it also tramples down God’s people during the “hour” of the Sunday law crisis. The three desolating powers of the dragon, the beast and the false prophet are also represented as pagan Rome, papal Rome and modern Rome.

Постоје три пустошне силе, од којих свака прогони Божји народ. Змај паганизма, за којим следи звер из мора католицизма, а за њом звер из земље Сједињених Америчких Држава (лажни пророк). Паганизам је био представљен разним паганским силама које су газиле дословни Израиљ. Затим је папизам газио духовни Израиљ хиљаду двеста шездесет година, од 538. до 1798. године. Троструки савез змаја, звери и лажног пророка јесте савремени Рим, и он такође гази Божји народ током „часа“ кризе недељног закона. Три пустошне силе — змај, звер и лажни пророк — такође су представљене као пагански Рим, папски Рим и савремени Рим.

In terms of Revelation seventeen paganism is the first four kings, the fifth king is the papacy and the sixth, seventh and eighth kings is the three-fold union of modern Rome.

Према седамнаестом поглављу Откривења, паганизам представља прва четири цара; пети цар је папство, а шести, седми и осми цар јесте троструки савез савременог Рима.

> And there are seven kings: five are fallen, and one is, and the other is not yet come; and when he cometh, he must continue a short space. And the beast that was, and is not, even he is the eighth, and is of the seven, and goeth into perdition. Revelation 17:10, 11.

> И има седам царева: пет их је пало, и један јесте, а други још није дошао; и кад дође, треба да остане за кратко време. И звер која беше, и није, и она је осми, и од седморице је, и иде у пропаст. Откривење 17:10, 11.

In terms of Daniel chapter two, paganism is all four kingdoms from literal Babylon to literal Rome. Spiritual Babylon is the papacy (the head of gold), and the three-fold union of the dragon, the beast, and the false prophet (modern Rome), is represented by the three-fold union of spiritual Medo-Persia, spiritual Greece, and spiritual Rome (whose deadly wound is healed).

Према другој глави Књиге пророка Данила, паганизам обухвата сва четири царства, од дословног Вавилона до дословног Рима. Духовни Вавилон је папство (глава од злата), а троструки савез аждаје, звери и лажног пророка (савремени Рим) представљен је троструким савезом духовне Мидо-Персије, духовне Грчке и духовног Рима (чија је смртна рана исцељена).

When Jesus referred to the “abomination of desolation, spoken of by Daniel the prophet,” he was identifying a specific “sign” that Christians must recognize in each of the three Rome’s. Pagan Rome, papal Rome and modern Rome all persecute God’s people. That persecution is represented prophetically as trampling down the sanctuary and host. Jesus provided a warning of the approach of that persecution for each of the three periods of persecutions. When the “sign” of Rome’s authority was placed within the sanctuary, the time to flee Jerusalem had arrived. Jesus was not using Daniel’s expression of the “abomination of desolation,” as a symbol of an earthly power, but as a symbol of the sign that Christians needed to recognize.

Када је Исус упутио на „гадост опустошења, о којој говори пророк Данило“, Он је указивао на одређени „знак“ који хришћани морају препознати у сваком од три Рима. Пагански Рим, папски Рим и савремени Рим сви прогоне Божји народ. То прогонство је пророчки представљено као гажење светиње и војске. Исус је дао упозорење о приближавању тог прогонства за сваки од три периода прогона. Када је „знак“ римске власти био постављен унутар светиње, дошло је време да се бежи из Јерусалима. Исус није користио Данилов израз „гадост опустошења“ као симбол земаљске силе, него као симбол знака који су хришћани морали препознати.

> “Jesus declared to the listening disciples the judgments that were to fall upon apostate Israel, and especially the retributive vengeance that would come upon them for their rejection and crucifixion of the Messiah. Unmistakable signs would precede the awful climax. The dreaded hour would come suddenly and swiftly. And the Saviour warned His followers: ‘When ye therefore shall see the abomination of desolation, spoken of by Daniel the prophet, stand in the holy place, (whoso readeth, let him understand:) then let them which be in Judea flee into the mountains.’ Matthew 24:15, 16; Luke 21:20, 21. When the idolatrous standards of the Romans should be set up in the holy ground, which extended some furlongs outside the city walls, then the followers of Christ were to find safety in flight. When the warning sign should be seen, those who would escape must make no delay. Throughout the land of Judea, as well as in Jerusalem itself, the signal for flight must be immediately obeyed. He who chanced to be upon the housetop must not go down into his house, even to save his most valued treasures. Those who were working in the fields or vineyards must not take time to return for the outer garment laid aside while they should be toiling in the heat of the day. They must not hesitate a moment, lest they be involved in the general destruction.” The Great Controversy, 25.

> „Исус је ученицима који су Га слушали објавио судове који су имали да падну на отпали Израиљ, а нарочито осветничку одмазду која ће доћи на њих због одбацивања и распећа Месије. Непогрешиви знаци претходили би том страшном врхунцу. Ужасни час дошао би изненада и брзо. А Спаситељ је опоменуо своје следбенике: ‘Кад, дакле, видите мрзост опустошења, о којој говори пророк Данило, где стоји на месту светоме, који чита да разуме; тада који буду у Јудеји нека беже у горе.’ Матеј 24:15, 16; Лука 21:20, 21. Када идолопоклонички барјаци Римљана буду постављени на светом тлу, које се простирало неколико стадија изван градских зидина, тада су Христови следбеници требало да нађу сигурност у бекству. Када се буде видео знак упозорења, они који желе да умакну не смеју нимало оклевати. По свој земљи Јудејској, као и у самом Јерусалиму, знак за бекство морао се одмах послушати. Ко се затекне на крову куће не сме силазити у свој дом, чак ни да спасе своја најдрагоценија блага. Они који буду радили у пољима или виноградима не смеју узимати време да се врате по горњу хаљину, одложену док су се трудили на дневној жези. Не смеју оклевати ни тренутка, да не би били захваћени општим уништењем.” Велика борба, 25.

In the passage Sister White identifies the “abomination of desolation,” as an “unmistakable sign,” that was represented by the “idolatrous standards of the Romans,” which they set “up in the holy ground” of the sanctuary. Jesus was not using the “abomination of desolation” to represent either power of pagan or papal Rome, but as a “sign.” When the “sign” was placed in the holy ground of the temple, the Christians were to flee from Jerusalem “lest they be involved in the general destruction.” Sister White goes further later on in the same passage and identifies that the prophecy of Christ that identified the destruction had more than one fulfillment.

У том одломку сестра Вајт поистовећује „гнусобу пустоши“ са „непогрешивим знаком“, који је био представљен „идолопоклоничким заставама Римљана“, које су они поставили „на светом тлу“ светилишта. Исус није употребио „гнусобу пустоши“ да би представио било коју силу паганског или папског Рима, него као „знак“. Када је „знак“ био постављен на светом тлу храма, хришћани су морали да беже из Јерусалима „да не би били захваћени општим разорењем“. Сестра Вајт касније у истом одломку иде даље и указује да је Христово пророштво, које је означило разорење, имало више од једног испуњења.

> “The Saviour’s prophecy concerning the visitation of judgments upon Jerusalem is to have another fulfillment, of which that terrible desolation was but a faint shadow. In the fate of the chosen city we may behold the doom of a world that has rejected God’s mercy and trampled upon His law. Dark are the records of human misery that earth has witnessed during its long centuries of crime. The heart sickens, and the mind grows faint in contemplation. Terrible have been the results of rejecting the authority of Heaven. But a scene yet darker is presented in the revelations of the future. The records of the past,—the long procession of tumults, conflicts, and revolutions, the ‘battle of the warrior … with confused noise, and garments rolled in blood’ (Isaiah 9:5),—what are these, in contrast with the terrors of that day when the restraining Spirit of God shall be wholly withdrawn from the wicked, no longer to hold in check the outburst of human passion and satanic wrath! The world will then behold, as never before, the results of Satan’s rule.

> „Спаситељево пророчанство о походу судова на Јерусалим има да доживи још једно испуњење, од којега је оно страшно пустошење било само бледа сенка. У судбини изабранога града можемо сагледати пропаст света који је одбацио Божју милост и погазио Његов закон. Мрачни су записи о људској беди којој је земља сведочила током својих дугих векова злочина. Срце се разбољева, а ум малаксава при разматрању тога. Страшне су биле последице одбацивања ауторитета Неба. Али у откривењима будућности приказан је призор још мрачнији. Записи прошлости — дуга поворка буна, сукоба и револуција, „бој ратников … с помешаном виком и хаљинама у крви ваљаним“ (Исаија 9:5) — шта су све то, у поређењу са ужасима онога дана када обуздавајући Дух Божји буде потпуно повучен од безбожника, те више не буде задржавао изливе људске страсти и сатанског гнева! Свет ће тада видети, као никада раније, последице Сатанине владавине.“

> “But in that day, as in the time of Jerusalem’s destruction, God’s people will be delivered, everyone that shall be found written among the living. Isaiah 4:3. Christ has declared that He will come the second time to gather His faithful ones to Himself: ‘Then shall all the tribes of the earth mourn, and they shall see the Son of man coming in the clouds of heaven with power and great glory. And He shall send His angels with a great sound of a trumpet, and they shall gather together His elect from the four winds, from one end of heaven to the other.’ Matthew 24:30, 31. Then shall they that obey not the gospel be consumed with the spirit of His mouth and be destroyed with the brightness of His coming. 2 Thessalonians 2:8. Like Israel of old the wicked destroy themselves; they fall by their iniquity. By a life of sin, they have placed themselves so out of harmony with God, their natures have become so debased with evil, that the manifestation of His glory is to them a consuming fire.

> „Али у тај дан, као у време уништења Јерусалима, Божји народ ће бити избављен, сваки који се нађе записан међу живима. Исаија 4:3. Христос је објавио да ће доћи по други пут да сабере Своје верне к Себи: ‘Тада ће проплакати сва племена на земљи, и угледаће Сина човечјега где иде на облацима небеским са силом и славом великом. И послаће анђеле Своје с великом трубом, и сабраће изабране Његове од четири ветра, од краја до краја небеса.’ Матеј 24:30, 31. Тада ће они који се не покоравају јеванђељу бити истребљени духом уста Његових и уништени светлошћу Његовог доласка. 2. Солуњанима 2:8. Као некадашњи Израиљ, безбожници сами себе уништавају; падају због свога безакоња. Животом у греху довели су себе у такво нескладје с Богом, њихова природа је толико изопачена злом, да је за њих откривење Његове славе огањ који прождире.“

> “Let men beware lest they neglect the lesson conveyed to them in the words of Christ. As He warned His disciples of Jerusalem’s destruction, giving them a sign of the approaching ruin, that they might make their escape; so He has warned the world of the day of final destruction and has given them tokens of its approach, that all who will may flee from the wrath to come. Jesus declares: ‘There shall be signs in the sun, and in the moon, and in the stars; and upon the earth distress of nations.’ Luke 21:25; Matthew 24:29; Mark 13:24–26; Revelation 6:12–17. Those who behold these harbingers of His coming are to ‘know that it is near, even at the doors.’ Matthew 24:33. ‘Watch ye therefore,’ are His words of admonition. Mark 13:35. They that heed the warning shall not be left in darkness, that that day should overtake them unawares. But to them that will not watch, ‘the day of the Lord so cometh as a thief in the night.’ 1 Thessalonians 5:2–5.” The Great Controversy, 36, 37.

> „Нека се људи чувају да не занемаре поуку која им је пренета у Христовим речима. Као што је Он упозорио Своје ученике на разорење Јерусалима, дајући им знак приближавајуће пропасти, како би могли да побегну; тако је упозорио и свет на дан коначног уништења и дао им знаке његовог приближавања, да би сви који хоће могли побећи од гнева који долази. Исус објављује: ‘И биће знаци на сунцу и месецу и звездама; а на земљи тескоба народима.’ Лука 21:25; Матеј 24:29; Марко 13:24–26; Откривење 6:12–17. Они који виде ове веснике Његовог доласка треба да ‘знају да је близу, пред вратима.’ Матеј 24:33. ‘Стражите, дакле’, јесу Његове речи опомене. Марко 13:35. Они који послушају упозорење неће бити остављени у тами, да их тај дан затекне неспремне. Али онима који неће да бдију, ‘дан Господњи долази као лопов ноћу.’ 1. Солуњанима 5:2–5.” Велика борба, 36, 37.

When Sister White wrote these words there was still to be a future fulfillment of the destruction of Jerusalem. The retributive judgment that is carried out against modern Rome (the dragon, the beast and the false prophet), at the end of the world represents the final fall of spiritual Babylon, but spiritual Babylon (the papacy) already fell once in 1798. The destruction of Jerusalem represents God’s retributive judgment upon an apostate church.

Када је сестра Вајт написала ове речи, још је предстојао будући испуњење разорења Јерусалима. Одмаздни суд који се извршава над савременим Римом (аждаја, звер и лажни пророк), на крају света, представља коначни пад духовног Вавилона, али духовни Вавилон (папство) већ је једном пао 1798. године. Разорење Јерусалима представља Божји одмаздни суд над отпадничком црквом.

The destruction of Jerusalem in the three and a half years from 66 AD to 70 AD typifies the destruction of God’s retributive judgment at the end of the world that is brought upon modern Rome (the dragon, the beast and the false prophet). The siege and destruction of Jerusalem, which was accomplished by paganism from 66 AD unto 70 AD, lasted exactly three and a half years.

Разорење Јерусалима у току три и по године, од 66. до 70. године нове ере, представља праслику уништења Божјим одмаздним судом на крају света, које ће бити извршено над савременим Римом (аждајом, звери и лажним пророком). Опсада и разорење Јерусалима, које је извршило паганство од 66. до 70. године нове ере, трајало је тачно три и по године.

The siege and destruction of spiritual Jerusalem which was accomplished by papalism lasted three and a half prophetic years, from 538 unto 1798. Those two illustrations typify the siege and destruction of Jerusalem in the “hour” of the Sunday law crisis that is brought about by modern Rome. The last of the three destructions of Jerusalem is reversed, as represented in the book of Daniel.

Опсада и разорење духовног Јерусалима, које је извршено папством, трајало је три и по пророчке године, од 538. до 1798. Те две илустрације предображавају опсаду и разорење Јерусалима у „часу“ кризе недељног закона коју доноси савремени Рим. Последње од три разорења Јерусалима бива преокренуто, као што је представљено у књизи пророка Данила.

The book of Daniel begins with Babylon conquering and destroying Jerusalem and it ends with Babylon’s destruction and Jerusalem’s victory. In each of the three battles, there was a sign given to Christians that informed them to flee from the coming warfare. In AD 66, it was when the armies of pagan Rome placed their standards (their battle flags) in the sacred ground of the sanctuary. In the year 538, it was when the “man of sin” was revealed, sitting in the temple of God (the Christian church), showing himself that he was God, when he passed a Sunday law at the Counsel of Orleans in that year. Sunday enforcement is what the papacy identifies as the proof of their authority over the Christian world, for they argue (correctly) that there is no support for Sunday worship in God’s Word, and the fact that they instituted Sunday as the day of worship in Christianity is proof that the authority of their pagan traditions and customs are above the Bible.

Књига пророка Данила почиње тиме што Вавилон осваја и разара Јерусалим, а завршава се уништењем Вавилона и победом Јерусалима. У свакој од те три битке дат је знак хришћанима који их је упозоравао да беже од надолазећег рата. Године 66. по Хр., то је било онда када су војске паганског Рима поставиле своје заставе (своје ратне барјаке) на свето тле светилишта. Године 538, то је било када се открио „човек греха“, седећи у храму Божјем (хришћанској цркви), показујући за себе да је Бог, када је те године донео закон о недељи на Сабору у Орлеану. Наметaње држања недеље јесте оно што папство означава као доказ свог ауторитета над хришћанским светом, јер оно тврди (исправно) да у Божјој Речи нема никакве потпоре за светковање недеље, и чињеница да су они установили недељу као дан богослужења у хришћанству представља доказ да је ауторитет њихових паганских предања и обичаја изнад Библије.

In the year 538, Christians were to separate from the Roman church, not simply because it was not truly a Christian church, but also because the sign of papal authority had been placed in the sacred grounds of God’s church. Sister White identifies the separation process of that history that began the period when God’s church fled into the wilderness for twelve hundred and sixty years.

Године 538. хришћани су требали да се одвоје од римске цркве, не само зато што она није била истински хришћанска црква, већ и зато што је знак папске власти био постављен на светом тлу Божје цркве. Сестра Вајт описује процес раздвајања у тој историји, који је означио почетак раздобља у коме је Божја црква побегла у пустињу на хиљаду двеста шездесет година.

> “But there is no union between the Prince of light and the prince of darkness, and there can be no union between their followers. When Christians consented to unite with those who were but half converted from paganism, they entered upon a path which led further and further from the truth. Satan exulted that he had succeeded in deceiving so large a number of the followers of Christ. He then brought his power to bear more fully upon these, and inspired them to persecute those who remained true to God. None understood so well how to oppose the true Christian faith as did those who had once been its defenders; and these apostate Christians, uniting with their half-pagan companions, directed their warfare against the most essential features of the doctrines of Christ.

> „Али нема заједништва између Кнеза светлости и кнеза таме, нити може бити заједништва између њихових следбеника. Када су хришћани пристали да се уједине с онима који су били тек напола обраћени из паганства, ступили су на пут који их је све даље и даље водио од истине. Сотона је ликовао што је успео да превари тако велики број Христових следбеника. Затим је још потпуније испољио своју моћ над њима и надахнуо их да прогоне оне који су остали верни Богу. Нико није тако добро разумео како да се супротстави правој хришћанској вери као они који су некада били њени браниоци; а ти отпали хришћани, ујединивши се са својим напола паганским сапутницима, усмерили су своје ратовање против најсуштинскијих одлика Христове науке.

> “It required a desperate struggle for those who would be faithful to stand firm against the deceptions and abominations which were disguised in sacerdotal garments and introduced into the church. The Bible was not accepted as the standard of faith. The doctrine of religious freedom was termed heresy, and its upholders were hated and proscribed.

> „Била је потребна очајничка борба да би они који су желели да остану верни чврсто одолели обманама и гадостима које су биле прикривене свештеничким рухом и унете у цркву. Библија није била прихваћена као мерило вере. Учење о верској слободи називано је јереси, а његови поборници били су омражени и прогоњени.

> “After a long and severe conflict, the faithful few decided to dissolve all union with the apostate church if she still refused to free herself from falsehood and idolatry. They saw that separation was an absolute necessity if they would obey the word of God. They dared not tolerate errors fatal to their own souls, and set an example which would imperil the faith of their children and children’s children. To secure peace and unity they were ready to make any concession consistent with fidelity to God; but they felt that even peace would be too dearly purchased at the sacrifice of principle. If unity could be secured only by the compromise of truth and righteousness, then let there be difference, and even war.” The Great Controversy, 45.

> „После дугог и жестоког сукоба, верна мањина одлучила је да раскине сваку заједницу са отпадничком црквом ако она и даље буде одбијала да се ослободи лажи и идолопоклонства. Видели су да је одвајање апсолутна нужност ако желе да буду послушни Божјој речи. Нису се усуђивали да трпе заблуде погубне за сопствене душе, нити да дају пример који би угрозио веру своје деце и деце своје деце. Да би сачували мир и јединство, били су спремни да учине сваки уступак који је у складу са верношћу Богу; али су осећали да би чак и мир био прескупо плаћен жртвовањем начела. Ако би се јединство могло обезбедити само компромисом истине и праведности, онда нека буде разлике, па и рата.“ Велика борба, 45.

We will continue these thoughts in the next article.

Наставићемо ове мисли у следећем чланку.

> “Eternity stretches before us. The curtain is about to be lifted. We who occupy this solemn, responsible position, what are we doing, what are we thinking about, that we cling to our selfish love of ease, while souls are perishing around us? Have our hearts become utterly callous? Cannot we feel or understand that we have a work to do for the salvation of others? Brethren, are you of the class who having eyes see not, and having ears hear not? Is it in vain that God has given you a knowledge of His will? Is it in vain that He has sent you warning after warning? Do you believe the declarations of eternal truth concerning what is about to come upon the earth, do you believe that God’s judgments are hanging over the people, and can you still sit at ease, indolent, careless, pleasure loving?

> „Вечност се простире пред нама. Завеса ће ускоро бити подигнута. Ми који заузимамо овај свечани, одговорни положај, шта чинимо, о чему размишљамо, када се држимо своје себичне љубави према удобности, док душе око нас пропадају? Да ли су наша срца постала сасвим неосетљива? Зар не можемо да осетимо или разумемо да имамо дело које треба да обавимо ради спасења других? Браћо, да ли припадате оној врсти која, имајући очи, не види, и имајући уши, не чује? Да ли вам је Бог узалуд дао познање своје воље? Да ли вам је узалуд слао опомену за опоменом? Верујете ли изјавама вечне истине о ономе што ће ускоро доћи на земљу, верујете ли да судови Божји висе над народом, а можете ли и даље седети у безбрижности, лењи, немарни, љубитељи уживања?“

> “It is no time now for God’s people to be fixing their affections or laying up their treasure in the world. The time is not far distant, when, like the early disciples, we shall be forced to seek a refuge in desolate and solitary places. As the siege of Jerusalem by the Roman armies was the signal for flight to the Judean Christians, so the assumption of power on the part of our nation in the decree enforcing the papal sabbath will be a warning to us. It will then be time to leave the large cities, preparatory to leaving the smaller ones for retired homes in secluded places among the mountains. And now, instead of seeking expensive dwellings here, we should be preparing to move to a better country, even a heavenly. Instead of spending our means in self-gratification, we should be studying to economize. Every talent lent of God should be used to His glory in giving the warning to the world. God has a work for His colaborers to do in the cities. Our missions must be sustained; new missions must be opened. To carry forward this work successfully will require no small outlay. Houses of worship are needed, where the people may be invited to hear the truths for this time. For this very purpose, God has entrusted a capital to His stewards. Let not your property be tied up in worldly enterprises, so that this work shall be hindered. Get your means where you can handle it for the benefit of the cause of God. Send your treasures before you into heaven.” Testimonies, volume 5, 464.

> „Сада није време да Божји народ усмерава своја осећања или сабира своје благо у овоме свету. Није далеко време када ћемо, као и рани ученици, бити присиљени да потражимо уточиште на пустим и усамљеним местима. Као што је опсада Јерусалима од стране римских војски била знак за бекство јудејским хришћанима, тако ће и преузимање власти од стране нашег народа у одлуци којом се намеће папска субота бити опомена нама. Тада ће бити време да се напусте велики градови, као припрема за напуштање мањих, ради повлачења у повучене домове на скровитим местима међу планинама. И сада, уместо да овде тражимо скупа пребивалишта, треба да се припремамо за пресељење у бољу земљу, то јест небеску. Уместо да трошимо своја средства на угађање себи, треба да се учимо штедњи. Сваки талант позајмљен од Бога треба да буде употребљен Њему на славу у давању опомене свету. Бог има посао за Своје сараднике у градовима. Наше мисије морају бити подржаване; нове мисије морају бити отваране. Да би се ово дело успешно унапредило, биће потребни нимало мали издаци. Потребни су домови богослужења, где народ може бити позван да чује истине за ово време. Управо за ту сврху, Бог је поверио капитал Својим управитељима. Не дајте да ваша имовина буде везана у световним предузећима, тако да ово дело буде ометено. Ставите своја средства тамо где њима можете располагати на добробит дела Божјег. Пошаљите своја блага пред собом на небо.“ Testimonies, volume 5, 464.

Back to Articles