Article

# The Revelation of Jesus Christ - Number Sixteen

Откривење Исуса Христа — број шеснаест

The Unveiling of the Seven Thunders: A Prophetic Analysis of Revelation and Hidden History

Откривање Седам Громова: Пророчка анализа Откривења и скривене историје

Author

Jeff Pippenger

Published

November 15, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

We have been setting forth the sequence of prophetic events that are identified by the hidden history of the seven thunders that is represented in Revelation chapters eleven through thirteen. We have not yet reached the point in the development of these events, where we will overlay the history of the horn of Protestantism and the horn of Republicanism. Nor have we yet prepared a platform of understanding to pinpoint the role of Islam in the message of the Midnight Cry. There is, though, a very important truth connected with these events, that identifies what a person must do when they understand the truths that are being unsealed. The blessing of Revelation includes the responsibility of “keeping” those things that are written.

Излагали смо низ пророчких догађаја који су препознати скривеном историјом седам громова, представљеном у Откривењу, поглавља једанаест до тринаест. Још нисмо дошли до тачке у развоју ових догађаја на којој ћемо преклопити историју рога протестантизма и рога републиканизма. Нити смо још припремили основу разумевања да бисмо прецизно одредили улогу ислама у поруци Поноћног вапаја. Ипак, постоји једна веома важна истина повезана с овим догађајима, која показује шта човек мора учинити када разуме истине које се отпечаћују. Благослов Откривења укључује одговорност да се „држи“ онога што је написано.

The line of history that is being unsealed conveys the creative power of God to those who would hear, read and keep those things written therein. It is therefore time to break away from our consideration of Isaiah’s last prophetic narrative, and Revelation chapters eleven through thirteen in order to establish the significance of the “three and a half days” that Elijah and Moses were dead in the street of the information super highway, that runs through the valley of dead dry bones. What we will identify now, is the symbolism of “the wilderness.”

Линија историје која се сада открива преноси стваралачку силу Божју онима који би чули, читали и држали оно што је у њој написано. Стога је време да се удаљимо од нашег разматрања последњег Исаијиног пророчког казивања, и Откривења, поглавља једанаест до тринаест, како бисмо утврдили значај „три и по дана“ током којих су Илија и Мојсије били мртви на улици информационог супераутопута, који пролази кроз долину мртвих сувих костију. Оно што ћемо сада препознати јесте символика „пустиње“.

In the last article we identified four prophetic witnesses of the sequence of events that are established by the hidden history of the seven thunders. The line of the image of Christ, the line of the two witnesses, the line of the image of the beast and the line of the counterfeit king of the north.

У последњем чланку идентификовали смо четири пророчка сведока низа догађаја који су утврђени скривеном историјом седам громова. Линија Христове иконе, линија два сведока, линија иконе звери и линија фалсификованог цара севера.

The second half of the line of the counterfeit king of the north, begins with the empowerment of the papacy in 538. Then the papacy, the spiritual counterfeit king of the north, trampled down spiritual Jerusalem and spiritual Israel for twelve hundred and sixty years.

Друга половина линије лажног цара севера почиње оснажењем папства 538. године. Потом је папство, духовни лажни цар севера, газило духовни Јерусалим и духовни Израиљ хиљаду двеста и шездесет година.

> And they shall fall by the edge of the sword, and shall be led away captive into all nations: and Jerusalem shall be trodden down of the Gentiles, until the times of the Gentiles be fulfilled. Luke 21:24.

> И пашће од оштрице мача, и биће одведени у ропство по свим народима; и Јерусалим ће газити незнабошци док се не испуне времена незнабожаца. Лука 21:24.

John was told to measure both the sanctuary and the host, but he was also told to leave out the courtyard, for it had been given to the Gentiles for twelve hundred and sixty years.

Јовану је било речено да измери и светилиште и војску, али му је такође било заповеђено да изостави трем, јер је био дат незнабошцима на хиљаду двеста и шездесет година.

> And there was given me a reed like unto a rod: and the angel stood, saying, Rise, and measure the temple of God, and the altar, and them that worship therein. But the court which is without the temple leave out, and measure it not; for it is given unto the Gentiles: and the holy city shall they tread under foot forty and two months. Revelation 11:1, 2.

> И даде ми се трска слична штапу; и анђео стаде, говорећи: Устани, и измери храм Божји, и жртвеник, и оне који се у њему клањају. А спољашње двориште храма изостави, и не мери га; јер је дато незнабошцима; и свети град газиће четрдесет и два месеца. Откривење 11:1, 2.

John and Luke testify that the Gentiles “tread under foot” “Jerusalem,” for “forty and two months.” John identifies the duration, and Luke marks the conclusion of the history. These two witnesses are addressing the question of Daniel chapter eight, and verse thirteen.

Јован и Лука сведоче да незнабошци „газе ногама“ „Јерусалим“ током „четрдесет и два месеца“. Јован одређује трајање, а Лука означава завршетак те историје. Ова два сведока говоре о питању из осме главе Данилове, у тринаестом стиху.

> Then I heard one saint speaking, and another saint said unto that certain saint which spake, How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot? Daniel 8:13.

> Тада чух једнога свеца где говори, и други светац рече ономе извесном свецу који говораше: Докле ће трајати виђење о свакодневној жртви и преступу пустошења, да се и светиња и војска предају да буду погажени? Данило 8:13.

The question about the duration that the sanctuary and host were to be trodden under foot, identifies two desolating powers that would accomplish the act of treading down Jerusalem, which in Daniel is represented as the “sanctuary” and also the “host.” The correct foundational understanding of this verse, as expressed by J. N. Andrews, is that the verse identifies two desolating powers, which trampled down both the sanctuary and the host. The first desolating power identified in the verse is paganism, and the second is papalism. The word “host,” is Daniel’s expression for what John identifies as the “worshippers” in the temple, that is in Jerusalem.

Питање о трајању времена током којег су светиња и војска требале бити погажене, указује на две пустошне силе које ће извршити дело гажења Јерусалима, који је у Данилу представљен као „светиња“, а такође и као „војска“. Исправно темељно разумевање овог стиха, како га је изразио J. N. Andrews, јесте да тај стих указује на две пустошне силе, које су погазиле и светињу и војску. Прва пустошна сила означена у том стиху јесте паганизам, а друга папство. Реч „војска“ Данилов је израз за оно што Јован означава као „поклонике“ у храму, то јест у Јерусалиму.

> “THERE ARE TWO ‘DESOLATIONS’ IN DANIEL 8.—This fact is made so plain by Josiah Litch that we present his words:

> „ПОСТОЈЕ ДВЕ „ПУСТОШИ“ У ДАНИЛУ 8. — Ову чињеницу Јосија Лич износи тако јасно да наводимо његове речи:

> “‘The daily sacrifice’ is the present reading of the English text. But no such thing as sacrifice is found in the original. This is acknowledged on all hands. It is a gloss or construction put on it by the translators. The true reading is, ‘the daily and the transgression of desolation,’ daily and transgression being connected together by “and;” the daily desolation and the transgression of desolation. They are two desolating powers, which were to desolate the sanctuary and the host.’—Prophetic Expositions, Volume 1, page 127.

> „’Свагдашња жртва’ јесте садашње читање енглеског текста. Али у изворнику се не налази ништа такво као жртва. То се признаје са свих страна. То је глоса, односно тумачење које су наметнули преводиоци. Право читање гласи: ’свагдашње и преступ опустошења’, при чему су свагдашње и преступ повезани везником „и“; свагдашње опустошење и преступ опустошења. То су две силе које пустоше, а које је требало да опустоше светињу и војску.’—Prophetic Expositions, Volume 1, page 127.

> “It is plain that the sanctuary and the host were to be trodden under foot by the daily and the transgression of desolation. The careful reading of verse 13 settles this point. And this fact establishes another, viz.: that these two desolations are the two grand forms under which Satan has attempted to overthrow the worship and the cause of Jehovah. Mr. Miller’s remarks on the meaning of these two terms, and the course pursued by himself in ascertaining that meaning, is presented under the following head:

> „Јасно је да су Светиња и војска имале бити погажене свакодневном жртвом и преступом опустошења. Пажљиво читање 13. стиха разрешава ово питање. А ова чињеница утврђује и другу, наиме: да су ова два опустошења два велика облика под којима је Сатана настојао да обори богослужење и дело Јеховино. Напомене г. Милера о значењу ова два израза, и поступак којим се сам служио да то значење утврди, изложени су под следећим насловом:“

> “THE TWO DESOLATIONS ARE PAGANISM AND PAPACY

> „DVE PUSTOŠI JESU PAGANIZAM I PAPSTVO“

> “‘I read on, and could find no other case in which it [the daily] was found, but in Daniel. I then [by the aid of a concordance] took those words which stood in connection with it, ‘take way;’ he shall take away, ‘the daily;’ ‘from the time the daily shall be taken away’, etc. I read on, and thought I should find no light on the text; finally, I came to 2 Thessalonians 2:7, 8. ‘For the mystery of iniquity doth already work; only he who now letteth will let, until he be taken out of the way, and then shall that wicked be revealed,’ etc. And when I had come to that text, oh! how clear and glorious the truth appeared! There it is! That is ‘the daily!’ Well now, what does Paul mean by ‘he who now letteth,’ or hindereth? By ‘the man of sin,’ and the ‘wicked,’ popery is meant. Well, what is it which hinders popery from being revealed? Why, it is paganism; well, then, ‘the daily’ must mean paganism.’—Second Advent Manual, page 66.” J. N. Andrews, The Sanctuary and the 2300 Days, 33, 34.

> „Наставио сам да читам и нисам могао да нађем ниједан други случај у коме се оно [свакодневна] појављује, осим у Данилу. Тада сам [уз помоћ конкорданце] узео оне речи које су стајале у вези с тим: ‘одузети’; он ће одузети ‘свакодневну’; ‘од времена кад свакодневна буде одузета’ и тако даље. Читао сам даље и мислио да нећу наћи никакву светлост о том тексту; најзад сам дошао до 2. Солуњанима 2:7, 8. ‘Јер тајна безакоња већ дејствује; само док се уклони онај који сада задржава, и тада ће се открити безаконик’ итд. А када сам дошао до тог текста, о, како се јасно и славно показала истина! Ето је! То је ‘свакодневна’! А сада, шта Павле мисли под ‘оним који сада задржава’, или спречава? Под ‘човеком греха’ и ‘безакоником’ мисли се на папство. Па онда, шта је то што спречава да се папство открије? Па, то је паганство; дакле, ‘свакодневна’ мора значити паганство.“ — Second Advent Manual, страница 66.“ J. N. Andrews, The Sanctuary and the 2300 Days, 33, 34.

In fulfillment of the “seven times” of Leviticus twenty-six, paganism trampled down the sanctuary and host for twelve hundred and sixty years, and then papalism did the same work for an additional twelve hundred and sixty years. The papacy had trampled down Jerusalem for twelve hundred and sixty years according to Luke and John, until the papacy received its deadly wound in 1798. Subtracting twelve hundred and sixty years from 1798, arrives at 538. Subtracting twelve hundred and sixty years from 538, arrives at 723 BC, when Assyria, the literal king of the north at that time, took the northern kingdom of Israel into slavery.

У испуњењу „седам времена“ из двадесет шесте главе Левитске књиге, паганизам је газио светилиште и војску хиљаду двеста шездесет година, а затим је папство вршило исто дело током додатних хиљаду двеста шездесет година. Папство је газило Јерусалим хиљаду двеста шездесет година према Луки и Јовану, све док папство није примило своју смртоносну рану 1798. године. Одузимањем хиљаду двеста шездесет година од 1798. године долази се до 538. године. Одузимањем хиљаду двеста шездесет година од 538. године долази се до 723. године пре Христа, када је Асирија, дословни цар севера у то време, одвела северно царство Израиљево у ропство.

John only refers to the twelve hundred and sixty years that the papacy trampled down the sanctuary and the host, but Luke addresses both periods of twelve hundred and sixty years that paganism and papalism trampled down Jerusalem, for he states “until the times of the Gentiles be fulfilled.” Luke identifies the trampling down of Jerusalem as more than a single “time”, for he calls it the fulfillment of the “times” of the Gentiles.

Јован се односи само на хиљаду и двеста шездесет година током којих је папство погазило светињу и војску, али Лука обухвата оба раздобља од по хиљаду и двеста шездесет година током којих су паганизам и папализам газили Јерусалим, јер каже: „док се не испуне времена незнабожаца“. Лука означава гажење Јерусалима као нешто више од једног „времена“, јер га назива испуњењем „времена“ незнабожаца.

Of course, in 1856, Millerite Adventism became Laodicean, and seven years later they rejected the truth of the “seven times” of Leviticus twenty-six, so it is impossible for Adventism to see these simple biblical facts. The fact that I am identifying is that the hidden history of the seven thunders, which identifies three waymarks, and a period of time between the first and second waymark, and then a second period of time between the second and third waymark, is represented within the prophetic line of the counterfeit king of the north.

Наравно, 1856. године милеритски адвентизам постао је Лаодикијски, а седам година касније одбацили су истину о „седам времена“ из Левитске двадесет шест, те је стога немогуће да адвентизам сагледа ове једноставне библијске чињенице. Чињеница коју истичем јесте да је скривена историја седам громова, која означава три оријентира, и временски период између првог и другог оријентира, а затим и други временски период између другог и трећег оријентира, представљена унутар пророчке линије кривотвореног цара севера.

That line started in 723 BC, with the northern kingdom of Israel going into slavery at the hands of the king of Assyria, a literal king of the north. Then in 538, the spiritual king of the north was empowered, and he then trampled down spiritual Jerusalem for another twelve hundred and sixty years, until he received a deadly wound in 1798. From 723 BC, until 538, the powers that held Israel in subjection were always pagan powers.

Та линија је започела 723. године пре Христа, када је северно царство Израела отишло у ропство од руке цара Асирије, дословног цара са севера. Затим је 538. године духовни цар са севера био оснажен, и потом је газио духовни Јерусалим још хиљаду двеста и шездесет година, док није примио смртоносну рану 1798. године. Од 723. године пре Христа до 538. године, силе које су држале Израела у покорности увек су биле паганске силе.

The line of Christ identifies the anointing of the true king of the north at His baptism in the year 27, and twelve hundred and sixty prophetic days later, He was crucified. His disciples were then empowered to present the message of the true king of the north, until the stoning of Stephen in the year 34. The only time Christ did not walk in the entire twelve hundred and sixty days of His ministry, was when he rode into Jerusalem in the triumphal entry. He therefore trod down Jerusalem for twelve hundred and sixty days, as did His disciples after the cross. Both lines, the counterfeit king of the north and Christ, the true king of the north, trod down Jerusalem and the host for twelve hundred and sixty days.

Линија Христа означава помазање правог цара севера при Његовом крштењу године 27, а хиљаду двеста и шездесет пророчких дана касније био је разапет. Његови ученици су потом били оспособљени да износе вест правог цара севера, све до каменовања Стефана године 34. Једини пут када Христос није ходао током читавих хиљаду двеста и шездесет дана Своје службе био је када је, у тријумфалном уласку, ујахао у Јерусалим. Стога је газио Јерусалим хиљаду двеста и шездесет дана, као што су то чинили и Његови ученици после крста. Обе линије, кривотворени цар севера и Христос, прави цар севера, газиле су Јерусалим и војску хиљаду двеста и шездесет дана.

Paganism was a counterfeit of the worship system of the earthly sanctuary service of the literal Jews, and papalism is a counterfeit of the heavenly sanctuary service of the spiritual Jews. Paganism’s twelve hundred and sixty years, was parallel to Christ’s twelve hundred and sixty days, and papalism’s twelve hundred and sixty years, was parallel to the disciples’ twelve hundred and sixty days.

Паганизам је био фалсификат система богослужења земаљске светилишне службе дословних Јевреја, а папизам је фалсификат небеске светилишне службе духовних Јевреја. Паганистичких хиљаду двеста и шездесет година било је паралелно са Христових хиљаду двеста и шездесет дана, а папистичких хиљаду двеста и шездесет година било је паралелно са хиљаду двеста и шездесет дана ученика.

Each of the two lines contain the identical prophetic structure of the hidden history of the seven thunders, that began to be publicly unsealed in July, 2023. The unsealing was accomplished in part by the recognition of the Millerite movement’s first disappointment. Their first disappointment ushered in a period of time, called the “tarrying time” in the parable of the ten virgins. The “tarrying time” ended at the Exeter, New Hampshire camp meeting, when the message of the Midnight Cry had been fully established. The Exeter camp meeting became the second waymark, which then ushered in a period of time where the message of the Midnight Cry was proclaimed, until the third waymark of judgment and the last disappointment arrived.

Свака од две линије садржи истоветну пророчку структуру скривене историје седам громова, која је почела јавно да се отпечаћује у јулу 2023. године. То отпечаћивање било је делимично извршено препознавањем првог разочарања милеритског покрета. Њихово прво разочарање увело је један временски период, назван „време одлагања“ у причи о десет девојака. „Време одлагања“ окончало се на логорском скупу у Ексетеру, Њу Хемпшир, када је вест о Поноћном покличу била у потпуности утврђена. Логорски скуп у Ексетеру постао је други оријентир, који је затим увео период времена у коме је вест о Поноћном покличу била објављивана, све док није дошао трећи оријентир суда и последње разочарање.

The three waymarks were the first disappointment, the Midnight Cry message and the last disappointment. Those three waymarks align with the Hebrew word “truth” which represent the first, thirteenth and last letter of the Hebrew alphabet. The first and the last both being disappointments, represents the signature of Alpha and Omega.

Три путоказа била су прво разочарање, порука Поноћног вапаја и последње разочарање. Та три путоказа усклађују се са хебрејском речју „истина“, која представља прво, тринаесто и последње слово хебрејског алфабета. То што су и прво и последње разочарања представља потпис Алфе и Омеге.

There is no direct representation of twelve hundred and sixty days in the Millerite history, yet the Millerite history is the history of the first movement and therefore typifies the last movement. The history of the first disappointment in the last movement began on July 18, 2020, and it is illustrated in Revelation chapter eleven. In Revelation chapter eleven, the two witnesses are slain, marking the first disappointment in the last movement, that was typified by the first movement.

Не постоји непосредно представљање хиљаду двеста шездесет дана у милеритској историји, ипак је милеритска историја историја првог покрета и стога представља тип последњег покрета. Историја првог разочарања у последњем покрету започела је 18. јула 2020. године, и она је приказана у једанаестом поглављу Откривења. У једанаестом поглављу Откривења, два сведока бивају убијена, означавајући прво разочарање у последњем покрету, које је било типолошки предочено првим покретом.

In Revelation eleven the disappointment ushered in a period of twelve hundred and sixty days that their dead bodies were in the street, thus marking the tarrying time of the parable. At their resurrection they are lifted up as an ensign in the same hour as the judgment of the Sunday law. The history of the two witnesses includes a symbolic period of twelve hundred and sixty days.

У једанаестој глави Откривења разочарање је увело раздобље од хиљаду двеста шездесет дана у којем су њихова мртва тела лежала на улици, означавајући тако време задржавања из приче. При њиховом васкрсењу бивају подигнути као знамење у исти час када и суд над законом о недељи. Историја два сведока обухвата симболичко раздобље од хиљаду двеста шездесет дана.

The details of the movement of the third angel in the hidden history of the seven thunders provides much more specification than the other parallel lines, but the line of the third angel, the line of the true king of the north, and the line of the counterfeit king of the north, all possess the same prophetic characteristics of a beginning point, followed by a period of time that reaches to a middle point, that is followed by a period of time that reaches to judgment at the end-point.

Појединости о кретању трећег анђела у скривеној историји седам громова пружају много већу одређеност него друге паралелне линије, али линија трећег анђела, линија истинског цара севера и линија лажног цара севера, све поседују исте пророчке карактеристике: почетну тачку, за којом следи временски период који допире до средишње тачке, а за тим следи временски период који допире до суда на крајњој тачки.

The twelve hundred and sixty days is a primary element of the hidden history of the seven thunders. The twelve hundred and sixty days is symbolized as a “wilderness” in Revelation chapter twelve.

Хиљаду двеста и шездесет дана јесте основни елемент скривене историје седам громова. Хиљаду двеста и шездесет дана у Откривењу, у дванаестом поглављу, симболизовано је као „пустиња“.

> And the woman fled into the wilderness, where she hath a place prepared of God, that they should feed her there a thousand two hundred and threescore days. Revelation 12:6.

> И жена побеже у пустињу, где има место приправљено од Бога, да се тамо храни хиљаду двеста и шездесет дана. Откривење 12:6.

The church fled into the wilderness to escape the treading down of the papal power for twelve hundred and sixty years. Verse fourteen provides another witness.

Црква је побегла у пустињу да би избегла гажење под папском влашћу током хиљаду двеста шездесет година. Четрнаести стих пружа још једно сведочанство.

> And to the woman were given two wings of a great eagle, that she might fly into the wilderness, into her place, where she is nourished for a time, and times, and half a time, from the face of the serpent. Revelation 12:14.

> И жени бише дана два крила великога орла, да одлети у пустињу, на своје место, где се храни време и времена и пола времена, далеко од лица змијина. Откривење 12:14.

The church fled from the persecution of the dragon and the papacy for twelve hundred and sixty years, and therefore the “wilderness” is a symbol of the twelve hundred and sixty days. That number occurs directly seven times in the books of Daniel and Revelation, but it is represented several other ways in the Scriptures. In each case, it represents the “seven times” of Leviticus twenty-six.

Црква је побегла од прогона аждаје и папства током хиљаду двеста шездесет година, и стога је „пустиња“ симбол хиљаду двеста шездесет дана. Тај број се непосредно јавља седам пута у књигама Данила и Откривења, али је у Светом писму представљен и на неколико других начина. У сваком случају, он представља „седам времена“ из Левитске двадесет шест.

Whether it was paganism trampling down the sanctuary and host from 723 BC to the year 538, or the papacy trampling down spiritual Jerusalem and the worshippers therein, it was an illustration of the scattering of God’s people, that was brought about by God’s people breaking the “sabbaths-of-the-land” covenant as represented in Leviticus chapters twenty-five and twenty-six. In chapter twenty-six it is called the quarrel of God’s covenant.

Било да је реч о паганству које је газило Светињу и војску од 723. године пре Христа до 538. године, или о папству које је газило духовни Јерусалим и богомољце у њему, то је било приказ расејавања Божјег народа, до којега је дошло зато што је Божји народ прекршио завет о „суботама земље“, како је представљен у двадесет петом и двадесет шестом поглављу Левитске књиге. У двадесет шестом поглављу то се назива распром Божјег завета.

> And I will bring a sword upon you, that shall avenge the quarrel of my covenant: and when ye are gathered together within your cities, I will send the pestilence among you; and ye shall be delivered into the hand of the enemy. Leviticus 26:25.

> И довешћу на вас мач, који ће осветити свађу због мога завета; и кад се сакупите у својим градовима, послаћу међу вас помор, и бићете предани у руку непријатељу. Левитска 26:25.

The rebellion against God’s covenant brought upon God’s people the slavery and scattering that is represented as the “quarrel of my covenant.” Without understanding the punishment, which Daniel calls Moses’ “curse” and “oath”, that is also called the “quarrel of my covenant,” blinds a person from seeing the deeper meaning of Christ’s work as represented in Daniel chapter nine. A consistent evaluation of God’s people who are in Laodicean blindness in the writings of Ellen White is that they cannot “reason from cause, to effect.” You may profess to understand the twelve hundred and sixty years of the Dark Ages, but if you don’t know the “cause” of that trampling down you are blind.

Побуна против Божјег савеза навукла је на Божји народ ропство и расејање, што је представљено као „парница мога савеза“. Без разумевања те казне, коју Данило назива Мојсијевим „проклетством“ и „заклетвом“, а која се такође назива и „парница мога савеза“, човек остаје заслепљен за дубље значење Христовог дела, како је представљено у деветом поглављу Данилове књиге. Доследна оцена Божјег народа, који се у списима Елен Вајт налази у лаодикијској заслепљености, јесте да они не могу „расуђивати од узрока ка последици“. Можеш исповедати да разумеш хиљаду двеста шездесет година мрачног средњег века, али ако не знаш „узрок“ тог гажења, слеп си.

> And he shall confirm the covenant with many for one week: and in the midst of the week he shall cause the sacrifice and the oblation to cease, and for the overspreading of abominations he shall make it desolate, even until the consummation, and that determined shall be poured upon the desolate. Daniel 9:27.

> И утврдиће завет с многима за једну седмицу; и усред седмице укинуће жртву и принос, и због ширења гадости учиниће да буде пустош, све до свршетка; и оно што је одређено излиће се на пустошника. Данило 9:27.

Christ’s confirmation of the covenant is directly associated with the “quarrel of His covenant.” The duration of the “curse” was twenty-five hundred and twenty years, and the duration of Christ confirming that very same covenant was twenty-five hundred and twenty days. In agreement with the Hebrew word “truth” which provides the structure of the hidden history of the seven thunders, the prophetic week that Christ was to confirm His covenant possessed three waymarks that are represented by the first, thirteenth and last letters of the Hebrew alphabet.

Христово потврђивање завета непосредно је повезано са „распром Његовог завета“. Трајање „проклетства“ било је две хиљаде пет стотина и двадесет година, а трајање Христовог потврђивања тог истог завета било је две хиљаде пет стотина и двадесет дана. У сагласности са јеврејском речју „истина“, која пружа структуру скривене историје седам громова, пророчка седмица у којој је Христос требало да потврди Свој завет поседовала је три прекретнице, представљене првим, тринаестим и последњим словом јеврејског алфабета.

The first waymark of the week was His baptism, the second waymark was the cross and the last was the death of Stephen. To refuse to see the “seven times” of Leviticus twenty-six, as the heavenly angels led William Miller to see the “seven times,” eliminates the ability to fully see the very prophecy where Christ shed His blood and confirmed the very covenant that His literal ancient people had rejected. Everyone that is ultimately saved will have only a partial and incomplete understanding of “truth.” But no one gets saved that purposely refuses to see the “truth.” There is only one way to the Father, and that is through Jesus, and Jesus is the “truth.”

Прва временска одредница те седмице било је Његово крштење, друга временска одредница био је крст, а последња смрт Стефанова. Одбити да се виде „седам времена“ из Левитске двадесет шест, као што су небески анђели повели Вилијама Милера да види „седам времена“, уклања способност да се у потпуности сагледа управо оно пророштво у којем је Христос пролио Своју крв и потврдио управо онај завет који је Његов дословни древни народ одбацио. Свако ко на крају буде спасен имаће само делимично и непотпуно разумевање „истине“. Али нико се не спасава ко намерно одбија да види „истину“. Постоји само један пут ка Оцу, а то је кроз Исуса, а Исус је „истина“.

This is a worthwhile understanding to ponder, for it speaks to the covenant of Leviticus twenty-five and twenty-six. The “curse” of the “seven times” was brought upon ancient literal Israel through their unwillingness to implement the guidelines of allowing the land to rest, and of fulfilling the Jubilee instructions. It was a sin of omission. The curse was brought upon them for their omitting a work they were commanded to do, rather than because they had directly broken a commandment, such as thou shalt not kill or thou shalt not steal. They simply ignored the guidelines associated with allowing the land to rest. Adventists that simply do not accept the “seven times” (that the angels led William Miller to discover) because for whatever unsanctified reason, simply have never taken the time to truly investigate the truth, and are accomplishing the same type of rebellion of omission by disregarding the very same covenant information that ancient literal Israel disregarded. The beginning illustrates the ending.

Ово је драгоцено разумевање о коме треба размишљати, јер говори о завету у Левитској двадесет петој и двадесет шестој глави. „Проклетство“ „седам времена“ било је наведено на древни дословни Израиљ због њихове неспремности да примене смернице о допуштању земљи да почине и о испуњавању упутстава о Јубилеју. То је био грех пропуштања. Проклетство је дошло на њих зато што су пропустили дело које им је било заповеђено да чине, а не зато што су непосредно прекршили неку заповест, као што су: не убиј или не укради. Они су једноставно занемарили смернице повезане с тим да се земљи допусти да почине. Адвентисти који једноставно не прихватају „седам времена“ (која су анђели навели Вилијама Милера да открије), зато што, из ма ког неосвећеног разлога, једноставно никада нису одвојили време да истински истраже истину, чине исту врсту побуне пропуштањем, занемарујући исте заветне информације које је древни дословни Израиљ занемарио. Почетак илуструје свршетак.

The twelve hundred and sixty days in Revelation twelve that is identified as a “wilderness,” is a symbol of the “seven times.” Both the twelve hundred and sixty days of Christ’s ministry, and the twelve hundred and sixty days of the disciple’s ministry represent the entire week that the covenant was being confirmed. Both the twelve hundred and sixty years that paganism trampled down God’s people, and the twelve hundred and sixty years that papalism trampled down God’s people, represent the entire “seven times” of the curse of Moses.

Хиљаду двеста и шездесет дана у дванаестом поглављу Откривења, који су означени као „пустиња“, представљају симбол „седам времена“. И хиљаду двеста и шездесет дана Христове службе, и хиљаду двеста и шездесет дана службе ученика представљају целу седмицу током које се савез потврђивао. И хиљаду двеста и шездесет година током којих је паганизам газио Божји народ, и хиљаду двеста и шездесет година током којих је папство газило Божји народ, представљају целих „седам времена“ Мојсијевог проклетства.

In Revelation eleven, after twelve hundred and sixty days, the dead bones are brought back to life in order to enter into covenant as the one hundred and forty-four thousand. But in order for them to accomplish that covenant relationship, they are required to fulfill the terms of the covenant, just as Daniel did in chapter nine. The terms of the covenant of the “seven times” contains specific directions for those who find themselves in the land of the enemy. When those who wake up to the reality that they have been scattered desire to return to the Lord, Leviticus twenty-six provides directions for how they are to return.

У једанаестом поглављу Откривења, након хиљаду двеста и шездесет дана, мртве кости бивају враћене у живот како би ступиле у завет као сто четрдесет и четири хиљаде. Али да би оствариле тај заветни однос, од њих се захтева да испуне услове завета, као што је учинио и Данило у деветом поглављу. Услови завета „седам времена“ садрже посебна упутства за оне који се затекну у земљи непријатеља. Када они који се пробуде за стварност да су расејани пожеле да се врате Господу, Левитска двадесет шест пружа упутства о томе како треба да се врате.

> And they that are left of you shall pine away in their iniquity in your enemies’ lands; and also in the iniquities of their fathers shall they pine away with them. If they shall confess their iniquity, and the iniquity of their fathers, with their trespass which they trespassed against me, and that also they have walked contrary unto me; And that I also have walked contrary unto them, and have brought them into the land of their enemies; if then their uncircumcised hearts be humbled, and they then accept of the punishment of their iniquity: Then will I remember my covenant with Jacob, and also my covenant with Isaac, and also my covenant with Abraham will I remember; and I will remember the land. Leviticus 26:39–42.

> А они од вас који преостану чамиће у безакоњу своме у земљама непријатеља ваших; и такође ће чамити с њима у безакоњима отаца својих. Ако признају безакоње своје и безакоње отаца својих, са преступом својим којим су ми згрешили, и што су и ходили насупрот мени; и да сам и ја ходио насупрот њима, и довео их у земљу непријатеља њихових; ако се тада понизи необрезано срце њихово, и они тада прихвате казну за безакоње своје: тада ћу се опоменути завета свога с Јаковом, и завета свога с Исаком, и завета свога с Авраамом опоменућу се; и земље ћу се опоменути. Левитска 26:39–42.

The expression “pine away” in the Scriptures means to be dissolved, corrupted and consumed away. To pine away is to deteriorate into dead dry bones. And the instruction identifies death, for it represents those that awaken to their condition as being “in your enemies land.”

Израз „изнемогавати” у Светом писму значи распадати се, кварити се и ишчезавати. Изнемогавати значи пропадати све док се не постане мртве суве кости. А упутство указује на смрт, јер представља оне који се буде ка спознаји свога стања као оне који су „у земљи својих непријатеља.”

> The last enemy that shall be destroyed is death. 1 Corinthians 15:26.

> Последњи непријатељ који ће бити уништен јесте смрт. 1. Коринћанима 15:26.

July 18, 2020, the first disappointment in the movement of the third angel took place. It has been typified by all the other first disappointments in the sacred prophetic reform lines. Ezekiel chapter thirty-seven identifies God’s people in the last days as having been dissolved, corrupted and consumed away until they were simply a valley of dead dry bones. They are in the enemy’s land, which is the land of death. In Revelation eleven, the two witnesses were slain and left in the street. All the prophets agree with each other. Moses is therefore speaking to those that are dead in the street that runs through Ezekiel’s valley. In their disappointed condition they are given instruction through Jeremiah.

Дана 18. јула 2020. године, догодило се прво разочарање у покрету трећег анђела. Оно је било предочено свим осталим првим разочарањима у светим пророчким реформним линијама. Тридесет седмо поглавље Језекиља поистовећује Божји народ у последњим данима као народ који је био расут, искварен и сасвим ишчезао, тако да је постао једноставно долина мртвих сувих костију. Они се налазе у земљи непријатеља, која је земља смрти. У Откривењу једанаест, два сведока беху убијена и остављена на улици. Сви се пророци слажу један с другим. Стога Мојсије говори онима који су мртви на улици што пролази кроз Језекиљеву долину. У свом разочараном стању, њима се даје поука кроз Јеремију.

> Therefore thus saith the Lord, If thou return, then will I bring thee again, and thou shalt stand before me: and if thou take forth the precious from the vile, thou shalt be as my mouth: let them return unto thee; but return not thou unto them. Jeremiah 15:19.

> Стога овако говори Господ: Ако се обратиш, вратићу те, и стајаћеш преда мном; и ако издвојиш драгоцено од ништавнога, бићеш као уста моја; нека се они врате к теби, али се ти не враћај к њима. Јеремија 15:19.

Jeremiah is informed that if he desires to speak for God, he must return, and in so doing he must separate the precious from the vile. The context of the passage identifies that the vile are those that he is not to return unto. When he is represented in the passage as being in his disappointed state, he identifies that he was alone.

Јеремији се ставља до знања да, ако жели да говори у име Бога, мора да се врати, и чинећи тако мора да одвоји драгоцено од ништавног. Контекст одломка показује да су ништавни они којима он не треба да се врати. Када је у том одломку представљен у свом стању разочарања, он истиче да је био сам.

> I sat not in the assembly of the mockers, nor rejoiced; I sat alone because of thy hand: for thou hast filled me with indignation. Jeremiah 15:17.

> Не седох у збору подсмевача, нити се радовах; седех сам због руке твоје, јер си ме испунио негодовањем. Јеремија 15:17.

Jeremiah was not seated in the “assembly of mockers,” for he was seated alone. He was not to return to the vile, who are the assembly of mockers. In 1863, Adventism began its return to the “assembly of mockers” when it returned to the biblical methodology of the daughters of Babylon in order to reject Moses’ “seven times.” But Jeremiah is more specifically speaking of the last days, than the Millerite history. When those in the valley of dead bones awaken to the fact that they are in the enemies’ land, they are never to return to those that rejoiced over their death in the street. That group can return unto Jeremiah, but he cannot return unto them.

Јеремија није седео у „збору подсмевача“, јер је седео сам. Није требало да се врати к гаднима, који су збор подсмевача. Године 1863. адвентизам је започео свој повратак у „збор подсмевача“ када се вратио библијској методологији кћери Вавилона да би одбацио Мојсијевих „седам времена“. Али Јеремија говори, прецизније, о последњим данима, а не о милеритској историји. Када се они у долини мртвих костију пробуде за чињеницу да се налазе у земљи непријатеља, никада се не смеју вратити онима који су се радовали над њиховом смрћу на улици. Та група може да се врати к Јеремији, али он не може да се врати к њима.

But if they are to return, they also must fulfill the directions given by Moses that are directly associated with the “seven times.” Those that are dead in the street in Revelation eleven, are dead for three and a half days, which prophetically is the “wilderness.”

Али ако треба да се врате, онда и они морају испунити упутства која је дао Мојсије, а која су непосредно повезана са „седам времена“. Они који су мртви на улици у Откривењу једанаест, мртви су три и по дана, што је, у пророчком смислу, „пустиња“.

This is why the initial awakening of the dead is accomplished by a message that causes the bones to be formed together, but they are not yet alive. It takes the message of the four winds, which is the sealing message, to turn them into a mighty army. The first message that brings them together comes from a “voice.”

Зато се почетно буђење мртвих остварује посредством поруке која чини да се кости саставе, али оне још нису живе. Потребна је порука о четири ветра, која је порука запечаћења, да их претвори у силну војску. Прва порука која их окупља долази од „гласа“.

> Comfort ye, comfort ye my people, saith your God. Speak ye comfortably to Jerusalem, and cry unto her, that her warfare is accomplished, that her iniquity is pardoned: for she hath received of the Lord’s hand double for all her sins. The voice of him that crieth in the wilderness, Prepare ye the way of the Lord, make straight in the desert a highway for our God. Every valley shall be exalted, and every mountain and hill shall be made low: and the crooked shall be made straight, and the rough places plain. Isaiah 40:1–4.

> Тешите, тешите народ мој, говори Бог ваш. Говорите к срцу Јерусалиму, и вичите му да се навршило војевање његово, да му је безакоње опроштено; јер је из руке Господње примио двоструко за све грехе своје. Глас онога који виче у пустињи: Приправите пут Господњи, поравните у пустињи друм Богу нашему. Свака долина нека се узвиси, и свака гора и хумка нека се снизи; и што је криво нека се исправи, и неравна места нека постану равна. Исаија 40:1–4.

The voice comes from the wilderness, which is a symbol of the scattering of the “seven times.” That voice is in the wilderness, for Ezekiel was also taken to the valley of dead bones. He was testifying from the very valley, not from a distance.

Глас долази из пустиње, која је символ расејања „седам времена“. Тај глас је у пустињи, јер је и Језекиљ био одведен у долину сувих костију. Он је сведочио из саме те долине, а не издалека.

> The hand of the Lord was upon me, and carried me out in the spirit of the Lord, and set me down in the midst of the valley which was full of bones. Ezekiel 37:1.

> Рука Господња беше на мени, и изведе ме Духом Господњим, и постави ме усред долине која беше пуна костију. Језекиљ 37:1.

The valley is the wilderness of three and a half days. The promise of the voice is that Jerusalem’s iniquity is pardoned and that her warfare is finished. The promise is representing the sealing of the one hundred and forty-four thousand that is accomplished in the last days. But the pardoning of her iniquity is associated with her receiving “double” for all her sins. The remedy offered by Moses requires a confession of not only their iniquities, but also the iniquities of their fathers. If they will fulfill that command, their iniquity will be pardoned.

Долина је пустиња од три и по дана. Обећање гласа јесте да је безакоње Јерусалима опроштено и да је његова војна завршена. То обећање представља печаћење сто четрдесет и четири хиљаде, које се извршава у последњим данима. Али опроштење његовог безакоња повезано је с тим да је примио „двоструко“ за све своје грехе. Лек који је понудио Мојсије захтева признање не само њихових безакоња, него и безакоња њихових отаца. Ако буду испунили ту заповест, њихово безакоње биће опроштено.

We will continue these truths in the next article.

Наставићемо са овим истинама у следећем чланку.

> Yea, all Israel have transgressed thy law, even by departing, that they might not obey thy voice; therefore the curse is poured upon us, and the oath that is written in the law of Moses the servant of God, because we have sinned against him. And he hath confirmed his words, which he spake against us, and against our judges that judged us, by bringing upon us a great evil: for under the whole heaven hath not been done as hath been done upon Jerusalem. As it is written in the law of Moses, all this evil is come upon us: yet made we not our prayer before the Lord our God, that we might turn from our iniquities, and understand thy truth. Daniel 9:11–13.

> Да, сав Израиљ преступи закон твој, одступивши да не слуша гласа твојега; зато се изли на нас проклетство и заклетва која је написана у закону Мојсија, слуге Божјег, јер сагрешисмо Њему. И потврди Он речи своје, које изрече против нас и против судија наших који нам судише, пустивши на нас велико зло; јер под целим небом не би учињено као што би учињено над Јерусалимом. Како је написано у закону Мојсијевом, све ово зло дође на нас; али се не мољасмо Господу Богу својему да бисмо се одвратили од безакоња својих и разумели истину твоју. Данило 9:11–13.

Back to Articles