Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Sixty-One

Књига пророка Данила — сто шездесет прва

Rome’s Role in Establishing the Vision of Bible Prophecy: A Detailed Examination of Daniel Chapter Eleven

Улога Рима у утврђивању визије библијског пророштва: детаљно разматрање једанаестог поглавља Књиге пророка Данила

Author

Jeff Pippenger

Published

March 27, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

The vision of Daniel chapter eleven, is the main point of reference for all the visions of Bible prophecy, and the vision of chapter eleven is established by the symbol of Rome.

Визија једанаестог поглавља Данила представља главну референтну тачку за све визије библијског пророчанства, а визија једанаестог поглавља утемељена је симболом Рима.

> And in those times there shall many stand up against the king of the south: also the robbers of thy people shall exalt themselves to establish the vision; but they shall fall. Daniel 11:14.

> И у та времена многи ће устати на цара јужнога; и разбојници из твога народа узвисиће се да утврде виђење; али ће пасти. Данило 11:14.

Jones addresses the previous verse as follows:

Џоунс се на следећи начин осврће на претходни стих:

> “When the Amorites had filled up the measure of their iniquity, their place was given to Israel, the people of God. When Israel, following the way of the heathen, filled also the cup of iniquity, God brought up the kingdom of Babylon, and took all away. When Babylon had filled up the cup of its iniquity, the power was transferred to Persia. And when the angel was turned away by the wickedness of the Persians, then the prince of Grecia comes in and sweeps it away.”

> „Када су Амореји напунили меру свога безакоња, њихово место дато је Израиљу, Божјем народу. Када је Израиљ, идући путем незнабожаца, такође напунио чашу безакоња, Бог је подигао Вавилонско царство и све узео. Када је Вавилон напунио чашу свога безакоња, власт је пренета Персији. А када се анђео одвратио због злоће Персијанаца, тада долази кнез Грчке и односи је.“

> “And how long was the power of Grecia to continue? When was it to be broken? ‘When the transgressors were come to the full.’ That nation stands until it has filled up the measure of its iniquity, and then the power is transferred to another kingdom. That power to which it was transferred was the Roman, as we learn from Daniel 11:14. ‘And in those times there shall many stand up against the king of the south; also the robbers of thy people shall exalt themselves to establish the vision; but they shall fall.’ This nation is pointed out as a nation of robbers—the children of robbers, as says the margin of the text.

> „И докле је имала да траје сила Грчке? Када је требало да буде сломљена? ‘Кад преступници наврше меру.’ Тај народ стоји док не испуни меру свога безакоња, а затим се власт преноси на друго царство. Та сила на коју је била пренета била је римска, као што сазнајемо из Данила 11:14. ‘И у она времена подићи ће се многи на цара јужнога; и насилници између твога народа подигнуће се да утврде виђење, али ће пасти.’ Овај народ је означен као народ разбојника — синови разбојника, како каже маргина текста.“

> “These are the ones to whom the kingdom is now given, and what for?—‘The children of robbers shall exalt themselves to establish the vision.’ When this nation comes upon the scene, then there enters that which establishes the vision, that which is one great object of the vision, the one chief landmark in the line of vision which God has given through the prophets for all time.” A. T. Jones, The Columbian Year and the Meaning of the Four Centuries, 6.

> „То су они којима се царство сада даје, и ради чега? — ‘Синови разбојника узвисиће се да утврде виђење.’ Када овај народ ступи на позорницу, тада настаје оно што утврђује виђење, оно што је један велики предмет виђења, једна главна прекретница у току виђења које је Бог кроз пророке дао за сва времена.“ A. T. Jones, The Columbian Year and the Meaning of the Four Centuries, 6.

Jones says when the Roman power “comes upon the scene, then there enters that which establishes the” … “line of vision which God has given through the prophets for all time.” In Miller’s history the Protestants taught, as Laodicea Adventism now does, that the robbers of thy people represent Antiochus Epiphanes, a Seleucid king who ruled from 175 to 164 BC. He was a member of the Seleucid dynasty, which was one of the Greek successor states which came out of the breakup of Alexander the Great’s empire. The disagreement over this issue was so specific in Millerite history, that the identification of Antiochus Epiphanes is represented upon the 1843 pioneer chart.

Džons kaže da kada rimska sila „stupi na pozornicu, tada ulazi ono što uspostavlja” … „liniju viđenja koju je Bog dao preko proroka za sva vremena.” U Milerovoj istoriji protestanti su učili, kao što sada čini laodikijski adventizam, da razbojnici tvoga naroda predstavljaju Antioha Epifana, seleukidskog cara koji je vladao od 175. do 164. godine pre n. e. On je bio pripadnik seleukidske dinastije, koja je bila jedna od grčkih država naslednica nastalih raspadom carstva Aleksandra Velikog. Neslaganje oko ovog pitanja bilo je toliko određeno u mileritskoj istoriji da je poistovećivanje Antioha Epifana prikazano na pionirskoj karti iz 1843. godine.

The reference to Antiochus on the chart represents the only reference to something that is not found in God’s prophetic Word. It is there to refute the false teachings of the Protestants of that period, which is now the false teaching of Laodicean Adventism. Whether William Miller understood the depth of importance in understanding that Rome is the earthly power that establishes the “line of vision which God has given through the prophets for all time,” is doubtful, but it was clear enough to soundly defend the fact that Rome establishes the vision.

Упућивање на Антиоха на карти представља једино упућивање на нешто што се не налази у Божјој пророчкој Речи. Оно је ту да побије лажна учења протестаната тог раздобља, што је сада лажно учење лаодикијског адвентизма. Да ли је Вилијам Милер схватао дубину важности разумевања да је Рим земаљска сила која успоставља „линију визије коју је Бог дао преко пророка за сва времена“, сумњиво је, али је то било довољно јасно да чврсто одбрани чињеницу да Рим успоставља визију.

> Where there is no vision, the people perish: but he that keepeth the law, happy is he. Proverbs 28:14.

> Где нема визије, народ пропада; а блажен је онај који држи закон. Приче 28:14.

Solomon recorded that where there is no vision, the people perish, and the Hebrew word “vision,” in verse fourteen is the same as in Solomon’s proverb. The vision is a life-or-death proposition, and the “vision” is established by the symbol of Rome. The word “vision” in verse fourteen, is the same word for vision in Habakkuk, chapter two.

Соломон је забележио да, где нема визије, народ пропада, а хебрејска реч „визија“ у четрнаестом стиху иста је као и у Соломоновој пословици. Визија је питање живота или смрти, а „визија“ је утврђена симболом Рима. Реч „визија“ у четрнаестом стиху иста је она реч која се за визију употребљава у другој глави Авакума.

> I will stand upon my watch, and set me upon the tower, and will watch to see what he will say unto me, and what I shall answer when I am reproved. And the Lord answered me, and said, Write the vision, and make it plain upon tables, that he may run that readeth it. For the vision is yet for an appointed time, but at the end it shall speak, and not lie: though it tarry, wait for it; because it will surely come, it will not tarry. Habakkuk 2:1–3.

> Стајаћу на стражи својој, и поставићу се на кулу, и пазићу да видим шта ће ми рећи, и шта ћу одговорити када будем укорен. И Господ ми одговори, и рече: Запиши утвару, и учини да буде јасно на плочама, да може трчати који је чита. Јер је утвара још за одређено време, али на крају ће проговорити, и неће слагати; ако и оклева, чекај је; јер ће сигурно доћи, неће закаснити. Авакум 2:1–3.

The word “reproved” in verse one, means “argued with”. William Miller was the watchman that was set upon the tower in the history of the movement of the first and second angels, and when in prophetic symbolism he asked what he should answer in the debate of his history, he was told to write the vision, which is established by the symbol of Rome. In agreement with this fact, when the Millerites produced the 1843 pioneer chart in fulfillment of these three verses of Habakkuk, they gave reference to the very heart of the debate they engaged in. They no doubt, did not understand that their referencing to the foolish argument that Antiochus Epiphanes was the power who established the vision represents the debate of Habakkuk chapter two, but Sister White said that chart was “directed by the hand of the Lord, and should not be altered,” so the reference to the debate on the chart was from God’s hand.

Реч „укорен“ у првом стиху значи „расправљао се с“. Вилијам Милер био је стражар који је био постављен на кулу у историји покрета првог и другог анђела; и када је, у пророчком симболизму, упитао шта треба да одговори у расправи своје историје, било му је речено да запише виђење, које је утврђено симболом Рима. У складу с том чињеницом, када су милерити сачинили пионирску карту из 1843. године, у испуњењу ова три стиха из Авакума, указали су на само средиште расправе у коју су ступили. Они, без сумње, нису разумели да њихово позивање на неразуман аргумент да је Антиох Епифан сила која је утврдила виђење представља расправу из другог поглавља Авакума; али је сестра Вајт рекла да је та карта била „управљена руком Господњом, и не треба да буде мењана“, те је стога позивање на расправу на карти било од Божје руке.

The Millerites came to correctly understand that the first disappointment on April 19, 1844 initiated the tarrying time, referenced by Habakkuk and also Matthew’s parable of the ten virgins. They also came to understand that those two prophecies were directly connected with Ezekiel chapter twelve, where Ezekiel identifies a period of time where the effect of every vision will occur. That word “vision”, is the same Hebrew word we are now considering. This is why Jones is correct when he states, “When” Rome “comes upon the scene, then there enters that which establishes the vision, that which is one great object of the vision, the one chief landmark in the line of vision which God has given through the prophets for all time.” Rome establishes the entire vision of God’s prophetic Word, and more specifically it is Rome that the entire structure of chapter eleven is built upon.

Милерити су исправно разумели да је прво разочарање 19. априла 1844. године означило почетак времена одлагања, на које се упућује код Авакума, а такође и у Матејевој причи о десет девојака. Такође су разумели да су та два пророштва непосредно повезана са дванаестим поглављем Језекиља, где Језекиљ указује на временски период у коме ће се испунити дејство сваког виђења. Та реч „виђење“ јесте иста јеврејска реч коју сада разматрамо. Зато је Џонс у праву када каже: „Када“ Рим „ступи на позорницу, тада настаје оно што утврђује виђење, оно што је један велики предмет виђења, једна главна прекретница у линији виђења коју је Бог дао кроз пророке за сва времена.“ Рим утврђује целокупно виђење Божје пророчке Речи, а још одређеније, управо је Рим онај темељ на коме је изграђена читава структура једанаестог поглавља.

When Sister White refers to the final fulfillment of chapter eleven of Daniel and states that “much of the history that has taken place in fulfillment of this prophecy will be repeated,” she is identifying that the histories of chapter eleven that had already been fulfilled typified the final verses of Daniel chapter eleven. The subject of the final verses of chapter eleven is the king of the north, who there represents modern Rome. Therefore, the histories of Daniel chapter eleven, that are repeated, are histories that represent Rome.

Када сестра Вајт упућује на коначно испуњење једанаестог поглавља Данила и изјављује да ће се „већи део историје која се одиграла у испуњењу овог пророчанства поновити“, она указује на то да су историје из једанаестог поглавља, које су већ биле испуњене, представљале праслику завршних стихова једанаестог поглавља Данилове књиге. Предмет завршних стихова једанаестог поглавља јесте цар севера, који ту представља савремени Рим. Стога су историје из једанаестог поглавља Данила, које се понављају, историје које представљају Рим.

In the last six verses of chapter eleven modern Rome (the king of the north), conquers three geographical powers. In verse forty he conquers the king of the south (the former Soviet Union in 1989), the glorious land (the United States at the soon coming Sunday law), and Egypt (the entire world as represented by the United Nations.) In Daniel eleven pagan Rome is represented as conquering three geographical powers in order to capture the then-known world, and then papal Rome is represented as conquering three geographical powers in order to capture the earth.

У последњих шест стихова једанаестог поглавља савремени Рим (цар севера) осваја три географске силе. У четрдесетом стиху он осваја цара југа (бивши Совјетски Савез 1989. године), славну земљу (Сједињене Америчке Државе у ускоро долазећем недељном закону) и Египат (цео свет, представљен Уједињеним нацијама). У Данилу 11 пагански Рим је приказан како осваја три географске силе да би загосподарио тада познатим светом, а затим је папски Рим приказан како осваја три географске силе да би загосподарио земљом.

Pagan Rome is first mentioned in the chapter in verse fourteen, in order to identify it as the symbol that establishes the vision, but its rise to power is not addressed until verse sixteen. Alexander the Great’s kingdom was divided into four parts in fulfillment of God’s prophetic Word, but those four parts quickly consolidated into two primary antagonists that are identified as either the king of the south or the king of the north in the prophetic narrative that continues to the conclusion of the chapter. In verse fourteen the rising power of Rome is mentioned as the power that would establish the vision, but the subjects that are being addressed are the struggles between the remnants of Alexander’s kingdom as represented by the kings of the north and the south.

Незнабожачки Рим се први пут помиње у овом поглављу у четрнаестом стиху, како би био означен као симбол који утврђује виђење, али његов успон на власт није разматран све до шеснаестог стиха. Царство Александра Великог било је подељено на четири дела у испуњењу Божје пророчке Речи, али су се та четири дела убрзо сажела у два главна супарника, који су у пророчком казивању, које се наставља до завршетка поглавља, означени или као цар југа или као цар севера. У четрнаестом стиху помиње се растућа сила Рима као сила која ће утврдити виђење, али предмет о коме се говори јесу борбе између остатака Александровог царства, представљених царем севера и царем југа.

In verse fifteen, those two kings are still engaged in their struggle, and the king of the north is prevailing. But in verse sixteen Rome arrives and the verse says, “But he that cometh against him,” meaning that when Rome comes against the northern king who has just been prevailing over the southern king, the king of the north will be unable to stand against Rome. Rome prevails, and in verse sixteen, Rome was also to stand in the glorious land of Judah. In verse seventeen Rome shall “set his face to enter with the strength of his whole kingdom.” He took the northern king who was unable to stand before him, then he took Judah, then he entered into Egypt.

У петнаестом стиху, та два цара су још увек заузета својом борбом, и цар севера надвладава. Али у шеснаестом стиху долази Рим, и стих каже: „Али онај који долази против њега“, што значи да, када Рим дође против северног цара који је управо надвладавао јужног цара, цар севера неће моћи да одоли Риму. Рим надвладава, а у шеснаестом стиху Рим је такође требало да стане у славној земљи Јудиној. У седамнаестом стиху Рим ће „управити лице своје да уђе са силом свега царства свога“. Уклонио је северног цара који није могао да му одоли, затим је заузео Јуду, а потом је ушао у Египат.

> And in those times there shall many stand up against the king of the south: also the robbers of thy people shall exalt themselves to establish the vision; but they shall fall. So the king of the north shall come, and cast up a mount, and take the most fenced cities: and the arms of the south shall not withstand, neither his chosen people, neither shall there be any strength to withstand. But he that cometh against him shall do according to his own will, and none shall stand before him: and he shall stand in the glorious land, which by his hand shall be consumed. He shall also set his face to enter with the strength of his whole kingdom, and upright ones with him; thus shall he do: and he shall give him the daughter of women, corrupting her: but she shall not stand on his side, neither be for him. Daniel 11:14–17.

> И у то време многи ће устати против цара јужнога; и насилници из народа твога узвисиће се да утврде виђење; али ће пасти. Тада ће доћи цар северни, насуће опсадни насип и узеће најутврђеније градове; и мишице југа неће одолети, ни његов изабрани народ, нити ће бити снаге да се одоли. Али онај који дође на њега чиниће по својој вољи, и нико неће моћи стати пред њим; и стајаће у славној земљи, која ће његовом руком бити опустошена. И окренуће своје лице да уђе са силом целога свога царства, и праведни ће бити с њим; тако ће учинити; и даће му кћер жена, да је поквари; али она неће стати на његову страну, нити ће бити за њега. Данило 11:14–17.

The conquering illustrated in these verses is a fulfillment of Daniel chapter eight.

Побеђивање приказано у овим стиховима представља испуњење осмог поглавља Данила.

> And out of one of them came forth a little horn, which waxed exceeding great, toward the south, and toward the east, and toward the pleasant land. Daniel 8:9.

> И из једнога од њих изиђе мали рог, који поста веома велик према југу и према истоку и према красној земљи. Данило 8:9.

The little horn of verse nine is pagan Rome, and verse nine identifies, in agreement with verses fourteen through seventeen of chapter eleven, that pagan Rome would conquer three geographical entities as it took control of the world. Those entities were the south (Egypt), the east (Syria, the king of the north) and the pleasant land (Judah). The history of verses sixteen and seventeen are typifying the historical three-step conquering of modern Rome in verses forty through forty-three, for as Sister White stated, “Much of the history that has taken place in fulfillment of this prophecy will be repeated.”

Мали рог из деветог стиха јесте незнабожачки Рим, а девети стих показује, у сагласности са стиховима четрнаест до седамнаест из једанаестог поглавља, да ће незнабожачки Рим, преузимајући власт над светом, покорити три географска подручја. Та подручја била су југ (Египат), исток (Сирија, цар севера) и красна земља (Јуда). Историја стихова шеснаест и седамнаест представља праслику историјског тростепеног освајања модерног Рима у стиховима четрдесет до четрдесет три, јер, као што је сестра Вајт изјавила: „Већи део историје који се одиграо у испуњењу овог пророштва поновиће се.“

> “Although Egypt could not stand before Antiochus, the king of the north, Antiochus could not stand before the Romans, who now came against him. No kingdoms were longer able to resist this rising power. Syria was conquered, and added to the Roman empire, when Pompey, BC 65, deprived Antiochus Asiaticus of his possessions, and reduced Syria to a Roman province.

> „Иако Египат није могао одолети Антиоху, цару севера, ни сам Антиох није могао одолети Римљанима, који су сада дошли против њега. Ниједно царство више није било у стању да се одупре овој сили у успону. Сирија је била освојена и придодата Римском царству када је Помпеј, 65. године пре Христа, лишио Антиоха Азијатика његових поседа и свео Сирију на римску провинцију.

> “The same power was also to stand in the Holy Land, and consume it. Rome became connected with the people of God, the Jews, by alliance, BC 162, from which date it holds a prominent place in the prophetic calendar. It did not, however, acquire jurisdiction over Judea by actual conquest till BC 63; and then in the following manner.

> „Иста сила је такође требало да стане у Светој земљи и да је прождре. Рим је ступио у везу са Божјим народом, Јеврејима, савезом, 162. године пре Христа, од ког датума заузима истакнуто место у пророчком календару. Он, међутим, није стекао власт над Јудејом стварним освајањем све до 63. године пре Христа; а потом на следећи начин.“

> “On Pompey’s return from his expedition against Mithridates, king of Pontus, two competitors, Hyrcanus and Aristobulus, were struggling for the crown of Judea. Their cause came before Pompey, who soon perceived the injustice of the claims of Aristobulus, but wished to defer decision in the matter till after his long-desired expedition into Arabia, promising then to return, and settle their affairs as should seem just and proper. Aristobulus, fathoming Pompey’s real sentiments, hastened back to Judea, armed his subjects, and prepared for a vigorous defense, determined, at all hazards, to keep the crown, which he foresaw would be adjudicated to another. Pompey closely followed the fugitive. As he approached Jerusalem, Aristobulus, beginning to repent of his course, came out to meet him, and endeavored to accommodate matters by promising entire submission and large sums of money. Pompey, accepting this offer, sent Gabinius, at the head of a detachment of soldiers, to receive the money. But when that lieutenant-general arrived at Jerusalem, he found the gates shut against him, and was told from the top of the walls that the city would not stand to the agreement.

> „По Помпејевом повратку са његовог похода против Митридата, цара Понта, два супарника, Хиркан и Аристобул, борила су се за престо Јудеје. Њихов спор изнесен је пред Помпеја, који је убрзо увидео неправедност Аристобулових претензија, али је желео да одложи одлуку у том питању до после свог одавно жељеног похода у Арабију, обећавајући да ће се потом вратити и уредити њихове послове онако како буде изгледало праведно и прикладно. Аристобул, проникнувши у Помпејева стварна осећања, пожури натраг у Јудеју, наоружа своје поданике и припреми се за снажну одбрану, решен да, по сваку цену, задржи круну за коју је предвидео да ће бити досуђена другоме. Помпеј је помно пратио бегунца. Када се приближио Јерусалиму, Аристобул, почевши да се каје због свога поступка, изађе му у сусрет и настоја да уреди ствар обећавајући потпуну покорност и велике суме новца. Помпеј, прихвативши ту понуду, посла Габинија, на челу једног одреда војника, да прими новац. Али када је тај генерал-лајтнант стигао у Јерусалим, затекао је капије затворене пред собом, и са врха зидина му је речено да град неће остати при том споразуму.“

> “Pompey, not to be deceived in this way with impunity, put Aristobulus, whom he had retained with him, in irons, and immediately marched against Jerusalem with his whole army. The partisans of Aristobulus were for defending the place; those of Hyrcanus, for opening the gates. The latter being in the majority, and prevailing, Pompey was given free entrance into the city. Whereupon the adherents of Aristobulus retired to the mountain of the temple, as fully determined to defend that place as Pompey was to reduce it. At the end of three months a breach was made in the wall sufficient for an assault, and the place was carried at the point of the sword. In the terrible slaughter that ensued, twelve thousand persons were slain. It was an affecting sight, observes the historian, to see the priests, engaged at the time in divine service, with calm hand and steady purpose pursue their accustomed work, apparently unconscious of the wild tumult, though all around them their friends were given to the slaughter, and though often their own blood mingled with that of their sacrifices.

> „Помпеј, не да би дозволио да на такав начин буде обманут некажњено, стави у окове Аристобула, кога је задржао код себе, и одмах пође на Јерусалим са свом својом војском. Присталице Аристобулове биле су за одбрану града; Хирканове — за отварање врата. Како су ови потоњи били у већини и надвладали, Помпеју је био омогућен слободан улазак у град. Потом се Аристобулови приврженици повукоше на храмску гору, с потпуном решеношћу да бране то место, као што је и Помпеј био решен да га покори. На крају три месеца у зиду је начињен пролом довољан за јуриш, и место је освојено оштрицом мача. У страшном покољу који је уследио, дванаест хиљада људи било је побијено. Био је то потресан призор, примећује историчар, видети свештенике, заузете у то време божанском службом, како мирном руком и постојаном намером настављају своје уобичајено дело, привидно несвесни дивљег метежа, иако су свуда око њих њихови пријатељи били предавани клању, и иако се често и њихова сопствена крв мешала с крвљу њихових жртава.“

> “Having put an end to the war, Pompey demolished the walls of Jerusalem, transferred several cities from the jurisdiction of Judea to that of Syria, and imposed tribute on the Jews. Thus for the first time was Jerusalem placed by conquest in the hands of that power which was to hold the ‘glorious land’ in its iron grasp till it had utterly consumed it.

> „Пошто је окончао рат, Помпеј је срушио зидине Јерусалима, пренео неколико градова из јурисдикције Јудеје под јурисдикцију Сирије и наметнуо Јеврејима данак. Тако је Јерусалим по први пут освајањем доспео у руке оне силе која је требало да „дивну земљу“ држи у свом гвозденом стиску док је не би сасвим прогутала.

> “‘VERSE 17. He shall also set his face to enter with the strength of his whole kingdom, and upright ones with him; thus shall he do: and he shall give him the daughter of women, corrupting her: but she shall not stand on his side, neither be for him.’

> „Стих 17. И окренуће лице своје да уђе са силом свега царства свога, и праведни ће бити с њим; тако ће учинити: и даће му кћер женску, да је поквари; али она неће остати на његовој страни, нити ће бити за њега.“

> “Bishop Newton furnishes another reading for this verse, which seems more clearly to express the sense, as follows: ‘He shall also set his face to enter by force the whole kingdom.’ Verse 16 brought us down to the conquest of Syria and Judea by the Romans. Rome had previously conquered Macedon and Thrace. Egypt was now all that remained of the ‘whole kingdom’ of Alexander, not brought into subjection to the Roman power, which power now set its face to enter by force into that country.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 258–260.

> „Епископ Њутн доноси друго читање овога стиха, које, како изгледа, јасније изражава смисао, и гласи овако: ‘Он ће такође управити своје лице да силом уђе у цело царство.’ Стих 16 довео нас је до освајања Сирије и Јудеје од стране Римљана. Рим је раније већ покорио Македонију и Тракију. Египат је сада био све што је преостало од Александровог ‘целог царства’, а што још није било подвргнуто римској власти, те је та сила сада управила своје лице да силом уђе у ту земљу.” Урија Смит, Daniel and the Revelation, 258–260.

We have already noted, more than once in these articles, how verse thirty and thirty-one of Daniel eleven align with verses forty and forty-one, and the history of verses thirty and thirty-one also aligns with the plucking up of three horns.

Већ смо, више него једном у овим чланцима, запазили како се тридесети и тридесет први стих једанаесте главе Књиге пророка Данила подударају са четрдесетим и четрдесет првим стихом, а историја тридесетог и тридесет првог стиха такође се подудара са ишчупавањем три рога.

> I considered the horns, and, behold, there came up among them another little horn, before whom there were three of the first horns plucked up by the roots: and, behold, in this horn were eyes like the eyes of man, and a mouth speaking great things. … And of the ten horns that were in his head, and of the other which came up, and before whom three fell; even of that horn that had eyes, and a mouth that spake very great things, whose look was more stout than his fellows. Daniel 7:8, 20.

> Посматрах рогове, и гле, међу њима изиђе други, мали рог, пред којим се три од првих рогова ишчупаше с кореном; и гле, на том рогу беху очи као очи човечије, и уста која говораху велике ствари. … И о десет рогова што му беху на глави, и о другом који изиђе, пред којим три падоше; о оном рогу који имаше очи, и уста која говораху врло велике ствари, и чији изглед беше силнији од изгледа његових другова. Данило 7:8, 20.

Just as Daniel chapter eight, verse nine, represents the three geographical areas of conquering that established pagan Rome on the throne, so too, the plucking up of the horns (representing the Heruli, Ostrogoths and Vandals) represented the three geographical areas of conquering that established papal Rome on the throne. Both those histories align with verses forty to forty-three of Daniel eleven, and the plucking up of the three horns aligns with the history of verses thirty and thirty-one.

Као што Данило 8, 9. стих, представља три географска подручја освајања којима је пагански Рим био утврђен на престолу, тако је и чупање рогова (који представљају Херуле, Остроготе и Вандале) представљало три географска подручја освајања којима је папски Рим био утврђен на престолу. Обе те историје подударају се са стиховима четрдесет до четрдесет три у Данилу 11, а чупање три рога подудара се са историјом стихова тридесет и тридесет један.

> “‘VERSE 8. I considered the horns, and, behold, there came up among them another little horn, before whom there were three of the first horns plucked up by the roots; and, behold, in this horn were eyes like the eyes of man, and a mouth speaking great things.’

> „‘СТИХ 8. Посматрах рогове, и гле, међу њима израсте други мали рог, пред којим бише ишчупана с кореном три од првих рогова; и гле, на том рогу беху очи као очи човечије, и уста која говораху велике ствари.’“

> “Daniel considered the horns. Indications of a strange movement appeared among them. A little horn (at first little, but afterward more stout than its fellows) thrust itself up among them. It was not content quietly to find a place of its own, and fill it; it must thrust aside some of the others, and usurp their places. Three kingdoms were plucked up before it. This little horn, as we shall have occasion to notice more fully hereafter, was the papacy. The three horns plucked up before it were the Heruli, the Ostrogoths, and the Vandals. And the reason why they were plucked up was because they were opposed to the teaching and claims of the papal hierarchy, and hence to the supremacy in the church of the bishop of Rome.

> „Danilo je posmatrao rogove. Među njima su se pojavili znaci neobičnog kretanja. Jedan mali rog (isprva mali, ali potom jači od svojih drugova) progurao se među njima. Nije se zadovoljio time da mirno pronađe svoje mesto i da ga zauzme, nego je morao da potisne neke od ostalih i prisvoji njihova mesta. Tri carstva bila su iščupana pred njim. Taj mali rog, kao što ćemo kasnije imati prilike da potpunije zapazimo, bio je papstvo. Tri roga iščupana pred njim bili su Heruli, Ostrogoti i Vandali. A razlog što su bili iščupani bio je taj što su se protivili učenju i pretenzijama papske hijerarhije, pa stoga i prevlasti rimskog episkopa u crkvi.“

> “And ‘in this horn were eyes like the eyes of man, and a mouth speaking great things,’ the eyes, a fit emblem of the shrewdness, penetration, cunning, and foresight of the papal hierarchy; and the mouth speaking great things, a fit symbol of the arrogant claims of the bishops of Rome.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 132–134.

> „И на том рогу беху очи као очи човечје, и уста која говораху велике ствари“ — очи су прикладан знак проницљивости, проникнућа, лукавства и далековидости папске хијерархије; а уста која говоре велике ствари јесу прикладан симбол охолих претензија римских епископа.“ Урија Смит, Данило и Откривење, 132–134.

It is Rome that establishes the vision of Bible prophecy, and especially the vision of Daniel chapter eleven. In that chapter much of the prophetic history that had been fulfilled before the Millerite movement was to be repeated in the last six verses of Daniel eleven. The conquering of three geographical obstacles that established both pagan and papal Rome upon the throne is represented in chapter eleven, and those two representations typify the time when modern Rome is again established upon the throne. It is Rome that establishes the vision, and Paul identifies that papal Rome is revealed in its time.

Рим је тај који успоставља визију библијског пророштва, а нарочито визију из једанаестог поглавља Данила. У том поглављу велики део пророчке историје, који се испунио пре милеритског покрета, требало је да буде поновљен у последњих шест стихова једанаестог поглавља Данила. Освајање трију географских препрека, којим су и пагански и папски Рим били утврђени на престолу, представљено је у једанаестом поглављу, а та два приказа представљају предобразац времена када ће савремени Рим поново бити утврђен на престолу. Рим је тај који успоставља визију, а Павле поистовећује да се папски Рим открива у своје време.

> Let no man deceive you by any means: for that day shall not come, except there come a falling away first, and that man of sin be revealed, the son of perdition; Who opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshipped; so that he as God sitteth in the temple of God, showing himself that he is God. Remember ye not, that, when I was yet with you, I told you these things? And now ye know what withholdeth that he might be revealed in his time. 2 Thessalonians 2:3–6.

> Да вас нико не превари ни на који начин; јер тај дан неће доћи док најпре не дође отпад, и не открије се човек греха, син погибли; који се противи и уздиже изнад свега што се назива Богом или чему се указује поштовање; тако да он, као Бог, седи у храму Божјем, показујући себе да је Бог. Зар се не сећате да сам вам ово говорио још док сам био код вас? И сада знате шта га задржава да би се открио у своје време. 2. Солуњанима 2:3–6.

The papacy took the throne as the fifth kingdom of Bible prophecy in the year 538, and many who consider verse six, would no doubt assume that Paul means that “the Papacy would be revealed in 538.” This may be correct, but it is at minimum a secondary truth of what Paul was identifying. Paul, like all prophets is speaking more about the last days, than his own time period. He was referring to how the papacy would be revealed prophetically, for as a prophet he was in agreement with all the other prophets. Line upon line, those who have not the vision perish, and those who have not the vision, have not the vision because they do not know what establishes the vision. Knowing that Rome establishes the vision is a life-or-death understanding. Paul, in agreement with the other prophets is identifying that what reveals papal Rome, who is the Rome of the last days is “his time.” The prophetic “time” associated with Rome, is what reveals what and who Rome is.

Папство је заузело престо као пето царство библијског пророштва 538. године, и многи који разматрају шести стих, без сумње би претпоставили да Павле мисли да ће „Папство бити откривено 538. године“. То може бити тачно, али је у најмању руку споредна истина онога што је Павле означавао. Павле, као и сви пророци, говори више о последњим данима него о сопственом временском раздобљу. Он је указивао на то како ће папство бити пророчки откривено, јер је као пророк био у сагласности са свим осталим пророцима. Ред на ред, они који немају виђење, гину; а они који немају виђење, немају га зато што не знају шта утемељује виђење. Знати да Рим утемељује виђење јесте разумевање од животне или смртне важности. Павле, у сагласности с осталим пророцима, показује да је оно што открива папски Рим, који је Рим последњих дана, „његово време“. Пророчко „време“ повезано са Римом јесте оно што открива шта је и ко је Рим.

We will continue this study in the next article.

Наставићемо ово проучавање у следећем чланку.

> “The apostle Paul, in his second letter to the Thessalonians, foretold the great apostasy which would result in the establishment of the papal power. He declared that the day of Christ should not come, ‘except there come a falling away first, and that man of sin be revealed, the son of perdition; who opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshiped; so that he as God sitteth in the temple of God, showing himself that he is God.’ And furthermore, the apostle warns his brethren that ‘the mystery of iniquity doth already work.’ 2 Thessalonians 2:3, 4, 7. Even at that early date he saw, creeping into the church, errors that would prepare the way for the development of the papacy.

> „Апостол Павле је у својој другој посланици Солуњанима прорекао велики отпад који ће довести до успостављања папске власти. Он је изјавио да дан Христов неће доћи, ‘док најпре не дође отпад, и не открије се човек греха, син погибли; који се противи и подиже изнад свега што се зове Бог, или се поштује, тако да ће он сести у храм Божји као Бог, показујући себе да је Бог.’ И поврх тога, апостол упозорава своју браћу да ‘тајна безакоња већ дејствује.’ 2. Солуњанима 2:3, 4, 7. Већ у том раном добу видео је како се у цркву увлаче заблуде које ће припремити пут за развој папства.“

> “Little by little, at first in stealth and silence, and then more openly as it increased in strength and gained control of the minds of men, ‘the mystery of iniquity’ carried forward its deceptive and blasphemous work. Almost imperceptibly the customs of heathenism found their way into the Christian church. The spirit of compromise and conformity was restrained for a time by the fierce persecutions which the church endured under paganism. But as persecution ceased, and Christianity entered the courts and palaces of kings, she laid aside the humble simplicity of Christ and His apostles for the pomp and pride of pagan priests and rulers; and in place of the requirements of God, she substituted human theories and traditions. The nominal conversion of Constantine, in the early part of the fourth century, caused great rejoicing; and the world, cloaked with a form of righteousness, walked into the church. Now the work of corruption rapidly progressed. Paganism, while appearing to be vanquished, became the conqueror. Her spirit controlled the church. Her doctrines, ceremonies, and superstitions were incorporated into the faith and worship of the professed followers of Christ.

> „Мало-помало, испрва потајно и у тишини, а затим све отвореније како је јачала и овладавала умовима људи, ‘тајна безакоња’ настављала је своје обмањујуће и богохулно дело. Готово неприметно, обичаји незнабоштва нашли су свој пут у хришћанску цркву. Дух компромиса и прилагођавања био је за извесно време обуздаван жестоким прогонствима која је црква подносила под паганством. Али када су прогонства престала и хришћанство ушло у дворове и палате царева, она је одложила смирену једноставност Христа и Његових апостола ради раскоши и охолости паганских свештеника и владара; и уместо Божјих захтева, увела је људске теорије и предања. Привидно обраћење Константина, почетком четвртог века, изазвало је велико радовање; и свет, заогрнут привидом праведности, ушао је у цркву. Сада је дело кварења брзо напредовало. Паганство, иако је изгледало као да је побеђено, постало је победник. Његов дух је управљао црквом. Његове науке, обреди и сујеверја били су уткании у веру и богослужење оних који су се називали Христовим следбеницима.“

> “This compromise between paganism and Christianity resulted in the development of ‘the man of sin’ foretold in prophecy as opposing and exalting himself above God. That gigantic system of false religion is a masterpiece of Satan’s power—a monument of his efforts to seat himself upon the throne to rule the earth according to his will.” The Great Controversy, 49, 50.

> „Овај компромис између паганства и хришћанства довео је до развоја ‘човека греха’, који је у пророштву унапред објављен као онај који се противи Богу и уздиже себе изнад Бога. Тај огромни систем лажне религије ремек-дело је Сотонине силе — споменик његових настојања да себе постави на престо како би владао земљом по својој вољи.” Велика борба, 49, 50.

Back to Articles