Article

# Elijah - Number Eleven

Илија — број једанаест

The First Mistake

Прва грешка

Author

Jeff Pippenger

Published

October 15, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

The rebellion of Aaron’s golden calf at the beginning of ancient Israel, prophetically aligns with the rebellion of Jeroboam at the beginning of the ten tribes of the northern kingdom of Ephraim. These sacred histories typify the rebellion of Adventism in 1863.

Побуна око Ароновог златног телета на почетку древног Израиља пророчки се подудара са побуном Јеровоама на почетку десет племена северног царства Јефремовог. Ове свете историје представљају праслику побуне адвентизма 1863. године.

There are of course other witnesses to 1863, but Aaron and king Jeroboam provide witnesses that lay over the top of the history of 1863, and all those histories illustrate the movement of the one hundred and forty-four thousand, which is the Protestant horn, not only during the final days of the sixth kingdom of Bible prophecy, but all the way to the close of probation. Those histories also address the parallel history of the Republican horn in the sixth kingdom.

Наравно, постоје и други сведоци за 1863. годину, али Арон и цар Јеровоам пружају сведочанства која леже преко историје 1863. године, а све те историје приказују покрет сто четрдесет и четири хиљаде, који је протестантски рог, не само током последњих дана шестог царства библијског пророштва, него све до завршетка времена милости. Те историје такође обрађују паралелну историју републиканског рога у шестом царству.

It is generally a very difficult truth for those that believe, that the Seventh-day Adventist church is God’s remnant people at the end of the world. That belief is our first mistake. There is no biblical evidence that the Laodicean church represents the people that are lifted up as an ensign during the Sunday law crisis. Our first mistake is accepting the false premise that this is so. The ensign at the end of the world is made up of those who were cast out by the members of the synagogue of Satan.

Уопштено говорећи, за оне који верују, веома је тешка истина да је Црква адвентиста седмога дана Божји остатак на крају света. То уверење је наша прва грешка. Не постоји никакав библијски доказ да лаодикијска црква представља народ који се подиже као застава за време кризе око недељног закона. Наша прва грешка јесте прихватање лажне претпоставке да је то тако. Застава на крају света састоји се од оних које су избацили чланови синагоге сотонине.

> And he shall set up an ensign for the nations, and shall assemble the outcasts of Israel, and gather together the dispersed of Judah from the four corners of the earth. Isaiah 11:12.

> И подигнуће заставу народима, и сабраће изгнане Израиљеве, и скупиће расејане Јудине с четири краја земље. Исаија 11:12.

It is Laodicean Adventists that cast out those that are to be the ensign.

Лаодикијски адвентисти избацују оне који треба да буду застава.

> Hear the word of the Lord, ye that tremble at his word; Your brethren that hated you, that cast you out for my name’s sake, said, Let the Lord be glorified: but he shall appear to your joy, and they shall be ashamed. Isaiah 66:5.

> Чујте реч Господњу, ви који дрхтите од Његове речи; ваша браћа која су вас мрзела, која су вас изгонила ради имена мојега, говорила су: Нека се Господ прослави; али Он ће се јавити на вашу радост, а они ће се постидети. Исаија 66:5.

Those that are the ensign get cast out for the “name” of Christ. The name that produces the hatred is Alpha and Omega, for the principle of Alpha and Omega is what clearly identifies who the Seventh-day Adventist church represents in Bible prophecy. The parable of the ten virgins represents Adventism.

Они који су барјак бивају избачени ради „имена“ Христовог. Име које изазива мржњу јесте Алфа и Омега, јер начело Алфе и Омеге јасно показује кога Црква адвентиста седмог дана представља у библијском пророштву. Парабола о десет девојака представља адвентизам.

> “The parable of the ten virgins of Matthew 25 also illustrates the experience of the Adventist people.” The Great Controversy, 393.

> „Прича о десет девојака из Матеја 25 такође приказује искуство адвентистичког народа.“ Велика борба, 393.

The parable was fulfilled at the beginning of Adventism and it is fulfilled again to the very letter at the end.

Прича се испунила на почетку адвентизма, и поново се испуњава дословно до последњег слова на његовом крају.

> “I am often referred to the parable of the ten virgins, five of whom were wise, and five foolish. This parable has been and will be fulfilled to the very letter, for it has a special application to this time, and, like the third angel’s message, has been fulfilled and will continue to be present truth till the close of time.” Review and Herald, August 19, 1890.

> „Често ми се указује на причу о десет девојака, од којих је пет било мудро, а пет лудо. Ова прича се испунила и испуниће се до последњег слова, јер има посебну примену на ово време и, као и порука трећег анђела, испунила се и наставиће да буде садашња истина до свршетка времена.“ Review and Herald, August 19, 1890.

The foolish virgins that wake up and recognize they have no oil are the Laodiceans.

Lude device koje se bude i prepoznaju da nemaju ulja jesu Laodikejci.

> “The state of the Church represented by the foolish virgins, is also spoken of as the Laodicean state.” Review and Herald, August 19, 1890.

> „О стању Цркве које представљају луде девојке такође се говори као о лаодикијском стању.“ Review and Herald, August 19, 1890.

The struggle of the wise virgins, represented also as the Philadelphian church, is with a church that claims to be Jews, but they are not.

Борба мудрих девојака, представљених и као Филаделфијска црква, јесте са црквом која тврди да је јеврејска, али то није.

> Behold, I will make them of the synagogue of Satan, which say they are Jews, and are not, but do lie; behold, I will make them to come and worship before thy feet, and to know that I have loved thee. Revelation 3:9.

> Ево, учинићу да они из синагоге Сатанине, који говоре да су Јевреји, а нису, него лажу; ево, учинићу да дођу и поклоне се пред ногама твојим, и да познају да сам те заволео. Откривење 3:9.

Sister White addresses this verse in the very first publication after the great disappointment.

Сестра Вајт се осврће на овај стих у првој публикацији после великог разочарања.

> “You think, that those who worship before the saint’s feet, (Revelation 3:9), will at last be saved. Here I must differ with you; for God shew me that this class were professed Adventists, who had fallen away, and ‘crucified to themselves the Son of God afresh, and put him to an open shame.’ And in the ‘hour of temptation,’ which is yet to come, to show out every one’s true character, they will know that they are forever lost; and overwhelmed with anguish of spirit, they will bow at the saint’s feet.” Word to the Little Flock, 12.

> „Ти мислиш да ће они који се поклоне пред ногама светих, (Откривење 3:9), на крају бити спасени. Овде се морам разликовати од тебе; јер ми је Бог показао да су ова класа били они који су се изјашњавали као адвентисти, али су отпали, и ‘поново за себе разапели Сина Божјега и изложили га отвореној срамоти.’ А у ‘часу искушења,’ који тек треба да дође, да покаже прави карактер свакога, они ће знати да су заувек изгубљени; и, савладани душевном муком, поклониће се пред ногама светих.“ Word to the Little Flock, 12.

In Isaiah chapter five the song of the vineyard, which Christ later employed is mentioned for the first time.

У петом поглављу Исаије први пут се помиње песма о винограду, коју је Христос касније употребио.

> Now will I sing to my wellbeloved a song of my beloved touching his vineyard. My wellbeloved hath a vineyard in a very fruitful hill: And he fenced it, and gathered out the stones thereof, and planted it with the choicest vine, and built a tower in the midst of it, and also made a winepress therein: and he looked that it should bring forth grapes, and it brought forth wild grapes. And now, O inhabitants of Jerusalem, and men of Judah, judge, I pray you, betwixt me and my vineyard. What could have been done more to my vineyard, that I have not done in it? wherefore, when I looked that it should bring forth grapes, brought it forth wild grapes? Isaiah 5:1–4.

> Сада ћу запевати љубљеноме своме песму љубљенога мога о винограду његову. Љубљени мој има виноград на врло родном брегу; и огради га, и очисти га од камења његова, и засади га најизабранијом лозом, и сазида кулу усред њега, и ископа у њему и кацу; и надаше се да ће родити грожђе, а он роди дивље грожђе. А сада, о становници јерусалимски и људи Јудини, судите, молим вас, између мене и винограда мога. Шта се још могло учинити винограду моме, а да му нисам учинио? Зашто, кад се надах да ће родити грожђе, роди дивље грожђе? Исаија 5:1–4.

The parable whether in the Old Testament or the New identifies God’s church as being rejected by God for refusing to bring forth the fruits they were raised up to produce. In Isaiah five, at the conclusion of the parable, the punishment of the vineyard is identified, while also promising to lift up an ensign to the nations. Clearly the vineyard is not the ensign.

Парабола, било у Старом завету било у Новом, показује да је Божја црква одбачена од Бога зато што је одбила да донесе родове које је била подигнута да произведе. У петом поглављу Исаије, на завршетку параболе, одређује се казна винограду, док се уједно обећава да ће се подићи заставa народима. Јасно је да виноград није застава.

> Therefore is the anger of the Lord kindled against his people, and he hath stretched forth his hand against them, and hath smitten them: and the hills did tremble, and their carcases were torn in the midst of the streets. For all this his anger is not turned away, but his hand is stretched out still. And he will lift up an ensign to the nations from far, and will hiss unto them from the end of the earth: and, behold, they shall come with speed swiftly. Isaiah 5:25, 26.

> Зато се гнев Господњи распалио на народ његов, и он је пружио руку своју на њих и ударио их; и горе су задрхтале, а њихови лешеви беху растрзани насред улица. При свему томе гнев његов није се одвратио, него је рука његова још пружена. И подигнуће заставу народима издалека, и довикнуће им с краја земље; и, гле, доћи ће брзо и хитро. Исаија 5:25, 26.

When Jesus later sang the song as a parable His conclusion was just as decisive.

Када је Исус касније испевао песму као причу, Његов закључак био је подједнако одлучан.

> Hear another parable: There was a certain householder, which planted a vineyard, and hedged it round about, and digged a winepress in it, and built a tower, and let it out to husbandmen, and went into a far country: And when the time of the fruit drew near, he sent his servants to the husbandmen, that they might receive the fruits of it. And the husbandmen took his servants, and beat one, and killed another, and stoned another. Again, he sent other servants more than the first: and they did unto them likewise. But last of all he sent unto them his son, saying, They will reverence my son. But when the husbandmen saw the son, they said among themselves, This is the heir; come, let us kill him, and let us seize on his inheritance. And they caught him, and cast him out of the vineyard, and slew him. When the lord therefore of the vineyard cometh, what will he do unto those husbandmen? They say unto him, He will miserably destroy those wicked men, and will let out his vineyard unto other husbandmen, which shall render him the fruits in their seasons. Jesus saith unto them, Did ye never read in the scriptures, The stone which the builders rejected, the same is become the head of the corner: this is the Lord’s doing, and it is marvellous in our eyes? Therefore say I unto you, The kingdom of God shall be taken from you, and given to a nation bringing forth the fruits thereof. And whosoever shall fall on this stone shall be broken: but on whomsoever it shall fall, it will grind him to powder. And when the chief priests and Pharisees had heard his parables, they perceived that he spake of them. Matthew 21:33–45.

> Чујте другу причу: Беше неки домаћин који засади виноград, и огради га унаоколо, и ископа у њему кацу за вино, и сагради кулу, и даде га виноградарима под закуп, па отпутова у далеку земљу. А када се приближило време плодовима, посла своје слуге виноградарима, да приме његове плодове. И виноградари ухватише његове слуге, па једнога избише, другога убише, а трећега каменоваше. Опет посла друге слуге, више него првих, и учинише им исто тако. А најпосле посла им сина свога, говорећи: Постидеће се сина мојега. Али виноградари, видевши сина, рекоше међу собом: Ово је наследник; хајде да га убијемо и да присвојимо његово наследство. И ухватише га, избацише из винограда и убише. Када, дакле, дође господар винограда, шта ће учинити тим виноградарима? Рекоше му: Те зле људе злом смрћу ће погубити, а виноград ће дати под закуп другим виноградарима, који ће му давати плодове у њихово време. Рече им Исус: Зар никада нисте читали у Писмима: Камен који одбацише зидари, тај поста глава од угла; то би од Господа, и дивно је у очима нашим? Зато вам кажем: узеће се од вас царство Божије и даће се народу који доноси његове плодове. И ко падне на овај камен, разбиће се; а на кога он падне, сатрће га у прах. И кад првосвештеници и фарисеји чуше његове приче, разумеше да о њима говори. Матеј 21:33–45.

The Laodicean Seventh-day Adventist church is not the ensign that is lifted up. The vineyard in the last days that has been typified by ancient Israel is the Laodicean Seventh-day Adventist church, but there will be a nation that brings forth the fruit which qualifies as the first fruits, which is what the one hundred and forty-four thousand are.

Лаодикејска црква адвентиста седмога дана није застава која је подигнута. Виноград у последњим данима, који је био предочен древним Израилом, јесте лаодикејска црква адвентиста седмога дана, али ће постојати народ који доноси род који га оспособљава да буде првина, а то је оно што представља сто четрдесет и четири хиљаде.

> These are they which were not defiled with women; for they are virgins. These are they which follow the Lamb whithersoever he goeth. These were redeemed from among men, being the firstfruits unto God and to the Lamb. Revelation 14:4.

> Ово су они који се не оскврнише са женама; јер су девственици. Ово су они који иду за Јагњетом куда год Оно пође. Ови су откупљени између људи, као првенци Богу и Јагњету. Откривење 14:4.

As an ensign they will be employed by the Householder to bring in the final harvest. The Laodicean Seventh-day Adventist church is the vineyard who rejected the foundation stone of Moses’ seven times. From that point on it was a progressive descent into greater and greater darkness. The ensign shall be “a root of Jesse.” The root of Jesse, or David represents the very last truth Jesus presented to the quibbling Jews of His history. It is a symbol of the principle of Alpha and Omega, which the unfaithful husbandmen of both ancient and modern Israel refuse to understand.

Као знак, они ће бити употребљени од стране Домаћина да саберу последњу жетву. Лаодикејска црква адвентиста седмога дана јесте виноград који је одбацио камен темељац Мојсијевих седам времена. Од те тачке па надаље уследио је постепени пад у све већу и већу таму. Знак ће бити „корен Јесејев“. Корен Јесејев, или Давид, представља управо последњу истину коју је Исус изложио цепидлачним Јеврејима свога времена. То је симбол начела Алфе и Омеге, које неверни виноградари и древног и модерног Израиља одбијају да разумеју.

> And in that day there shall be a root of Jesse, which shall stand for an ensign of the people; to it shall the Gentiles seek: and his rest shall be glorious. Isaiah 11:10.

> И у тај дан биће корен Јесејев, који ће стајати као застава народима; њему ће се незнабошци обраћати, и починак његов биће славан. Исаија 11:10.

Sister White and James White clearly identify that by 1856 the movement had become Laodicea, so when does she identify that it ever accepted the message to the Laodiceans? She never did. Our first mistake is accepting the claim that the Seventh-day Adventist church has been a victorious church as she went through history. It is quite the opposite. If we accept that first mistaken premise, our eyes are closed to prophetic facts that teach otherwise. For instance, Sister White repeatedly identifies that the history of ancient literal Israel illustrates the experience and history of modern spiritual Israel. Often when she references ancient Israel as the example for modern Israel, she simultaneously quotes the apostle Paul’s classic statement of the same fact.

Sestra Vajt i Džejms Vajt jasno utvrđuju da je pokret do 1856. godine postao Laodikeja; stoga, kada ona navodi da je ikada prihvatio poruku Laodikejcima? Nikada. Naša prva greška jeste prihvatanje tvrdnje da je Crkva adventista sedmoga dana bila pobedonosna crkva dok je prolazila kroz istoriju. Istina je sasvim suprotna. Ako prihvatimo tu prvu pogrešnu premisu, naše oči bivaju zatvorene za proročke činjenice koje uče drugačije. Na primer, sestra Vajt više puta ukazuje da istorija drevnoga doslovnog Izraela oslikava iskustvo i istoriju savremenog duhovnog Izraela. Često, kada upućuje na drevni Izrael kao na primer za savremeni Izrael, ona istovremeno navodi klasičnu izjavu apostola Pavla o toj istoj činjenici.

> Now all these things happened unto them for ensamples: and they are written for our admonition, upon whom the ends of the world are come. 1 Corinthians 10:11.

> А све се ово догоди њима за пример, а написано је за поуку нама, на које су дошли свршетци света. 1. Коринћанима 10:11.

The apostle Paul in verse eleven is summarizing the previous ten verses.

Апостол Павле у једанаестом стиху сажима претходних десет стихова.

> Moreover, brethren, I would not that ye should be ignorant, how that all our fathers were under the cloud, and all passed through the sea; And were all baptized unto Moses in the cloud and in the sea; And did all eat the same spiritual meat; And did all drink the same spiritual drink: for they drank of that spiritual Rock that followed them: and that Rock was Christ. But with many of them God was not well pleased: for they were overthrown in the wilderness. Now these things were our examples, to the intent we should not lust after evil things, as they also lusted. Neither be ye idolaters, as were some of them; as it is written, The people sat down to eat and drink, and rose up to play. Neither let us commit fornication, as some of them committed, and fell in one day three and twenty thousand. Neither let us tempt Christ, as some of them also tempted, and were destroyed of serpents. Neither murmur ye, as some of them also murmured, and were destroyed of the destroyer. 1 Corinthians 10:1–10.

> Штавише, браћо, не бих хтео да будете у незнању да су сви оци наши били под облаком, и сви прошли кроз море; и сви се крстили у Мојсија у облаку и у мору; и сви јели исто духовно јело; и сви пили исто духовно пиће; јер су пили од оне духовне Стене која их је пратила; а та Стена беше Христос. Али на многе од њих Бог не беше благонаклон; јер бише оборени у пустињи. А ово бише примери за нас, да не желимо зла као што га и они жељаху. Нити будите идолопоклоници, као неки од њих; као што је написано: Народ седе да једе и пије, па устаде да се игра. Нити да чинимо блуд, као што неки од њих починише, и падоше у један дан двадесет и три хиљаде. Нити да кушамо Христа, као што га и неки од њих кушаху, и изгибоше од змија. Нити ропћите, као што и неки од њих роптаху, и изгибоше од истребитеља. 1. Коринћанима 10:1–10.

Paul and Sister White do not use ancient Israel as an example of a victorious and righteous people. Quite the opposite. Paul summarizes those first ten verses, in verse eleven, and then in the next verse states the lesson that the history of ancient Israel is to convey to those who will see.

Павле и сестра Вајт не користе древни Израел као пример победоносног и праведног народа. Управо супротно. Павле сажима тих првих десет стихова у једанаестом стиху, а затим у следећем стиху износи поуку коју историја древног Израела треба да пренесе онима који ће видети.

> Wherefore let him that thinketh he standeth take heed lest he fall. 1 Corinthians 10:12.

> Зато ко мисли да стоји нека пази да не падне. 1. Коринћанима 10:12.

Ancient Israel provides an example of a people that were called of God, led of God, fulfilled the prophecies of God and rebelled against God every step of the way, and ultimately crucified the Creator of heaven and earth! Adventists have no problem admitting these facts about ancient Israel, but rarely do they allow the intended warning to break through their Laodicean blindness. They may quote the passages where Sister White identifies the church as the apple of God’s eye, and it is, but God’s love for His people does not throw a cloak over their actual condition. Those who He loves He rebukes and chastens. As much as God’s church is the apple of God’s eye, Jesus very plainly summarized His relationship with that apple, His apple.

Древни Израиљ пружа пример народа који је био позван од Бога, вођен од Бога, испунио Божја пророштва и бунио се против Бога на сваком кораку, те је на крају разапео Творца неба и земље! Адвентисти немају никаквих потешкоћа да признају ове чињенице о древном Израиљу, али ретко допуштају да намеравана опомена продре кроз њихово лаодикијско слепило. Они могу наводити одломке у којима сестра Вајт поистовећује цркву са зеницом Божјег ока, и она то јесте, али Божја љубав према Његовом народу не покрива плаштом њихово стварно стање. Оне које љуби, Он кори и кара. Колико год да је Божја црква зеница Божјег ока, Исус је сасвим јасно сажео Свој однос према тој зеници, Својој зеници.

> O Jerusalem, Jerusalem, which killest the prophets, and stonest them that are sent unto thee; how often would I have gathered thy children together, as a hen doth gather her brood under her wings, and ye would not! Behold, your house is left unto you desolate: and verily I say unto you, Ye shall not see me, until the time come when ye shall say, Blessed is he that cometh in the name of the Lord. Luke 13:34, 35.

> О Јерусалиме, Јерусалиме, који убијаш пророке и каменујеш оне који су послани к теби; колико пута хтедох да саберем децу твоју заједно, као што кокош сабира своје пилиће под крила своја, а ви не хтедосте! Ево, ваша кућа оставља вам се пуста; и заиста вам кажем: нећете ме видети док не дође време кад ћете рећи: Благословен је Онај који долази у име Господње. Лука 13:34, 35.

The questions should be asked, “Does Jesus truly illustrate the end with the beginning? Does ancient Israel actually illustrate modern Israel?” The problem with ancient Israel throughout their history was that they believed that their heritage proved they were God’s people, and therefore that they could not be anything, but God’s people. That is why in Jeremiah’s day they professed to be the temple of the Lord.

Треба поставити следећа питања: „Да ли Исус заиста приказује крај помоћу почетка? Да ли древни Израиљ заиста представља савремени Израиљ?“ Проблем древног Израиља током целокупне његове историје био је у томе што су веровали да њихово наслеђе доказује да су они Божји народ, и стога да не могу бити ништа друго до Божји народ. Зато су у Јеремијино време тврдили да су храм Господњи.

> The word that came to Jeremiah from the Lord, saying, Stand in the gate of the Lord’s house, and proclaim there this word, and say, Hear the word of the Lord, all ye of Judah, that enter in at these gates to worship the Lord. Thus saith the Lord of hosts, the God of Israel, Amend your ways and your doings, and I will cause you to dwell in this place. Trust ye not in lying words, saying, The temple of the Lord, The temple of the Lord, The temple of the Lord, are these. Jeremiah 7:1–4.

> Реч која дође Јеремији од Господа, говорећи: Стани на вратима дома Господњега, и тамо објави ову реч, и реци: Чујте реч Господњу, сви ви из Јуде, који улазите на ова врата да се поклоните Господу. Овако вели Господ над војскама, Бог Израиљев: Поправите путеве своје и дела своја, и учинићу да пребивате на овоме месту. Не уздајте се у лажљиве речи, говорећи: Храм Господњи, храм Господњи, храм Господњи — то је ово. Јеремија 7:1–4.

This very same delusion was also emphasized by John the Baptist.

Иста та обмана била је наглашена и од стране Јована Крститеља.

> And were baptized of him in Jordan, confessing their sins. But when he saw many of the Pharisees and Sadducees come to his baptism, he said unto them, O generation of vipers, who hath warned you to flee from the wrath to come? Bring forth therefore fruits meet for repentance: And think not to say within yourselves, We have Abraham to our father: for I say unto you, that God is able of these stones to raise up children unto Abraham. And now also the ax is laid unto the root of the trees: therefore every tree which bringeth not forth good fruit is hewn down, and cast into the fire. Matthew 3:6–10.

> И крштаваху се од њега у Јордану, исповедајући грехе своје. А кад виде многе од фарисеја и садукеја где долазе на крштење његово, рече им: Породе аспидини, ко вам каза да бежите од гнева који иде? Родите, дакле, род достојан покајања; и не мислите, нити говорите у себи: Имамо оца Авраама; јер вам кажем да Бог може и од овога камења подигнути децу Аврааму. Јер већ и секира код корена дрвету стоји; свако, дакле, дрво које не рађа добра рода, сече се и у огањ баца. Матеј 3:6–10.

The very same misguided understanding within Adventism that is symbolized by the expression “The temple of the Lord, are we,” and that we are Abraham’s spiritual “seed” is the primary manifestation of the blindness of Laodicea.

То исто погрешно схватање унутар адвентизма, које је симболизовано изразом „Храм Господњи, ми смо“ и тиме да смо Авраамово духовно „семе“, представља главно испољавање слепила Лаодикеје.

> “God sends messengers to tell His people what they must be and do in order to obey His laws of righteousness, which if a man do, he shall also live in them. They are to love God supremely, having no other gods before Him; and they are to love their neighbor as themselves, doing to him as they would wish him to do to them.

> „Бог шаље веснике да кажу Своме народу шта морају бити и чинити да би били послушни Његовим законима праведности, које ако човек извршује, у њима ће и живети. Они треба да љубе Бога изнад свега, немајући других богова осим Њега; и треба да љубе свога ближњега као самога себе, чинећи му оно што би желели да он чини њима.

> “Not one tittle of God’s holy law is to be treated lightly or disrespectfully. Those who transgress a ‘Thus saith the Lord,’ stand under the banner of the prince of darkness, in rebellion against their Maker and their Redeemer. They claim the promises given to the obedient, saying, The temple of the Lord, the temple of the Lord are we, while they dishonor God by misrepresenting His character, by doing the very things He has told them not to do. They set up a standard which God has not given. Their example is misleading, their influence corrupting. They are not lights in the world, for they do not follow the principles of righteousness.

> „Ниједно слово Божјег светог закона не сме се сматрати безначајним нити се према њему сме односити с непоштовањем. Они који преступају ‘Овако вели Господ’, стоје под заставом кнеза таме, у побуни против свога Творца и свога Искупитеља. Они присвајају обећања дата послушнима, говорећи: Храм Господњи, храм Господњи смо ми, док обешчашћују Бога погрешно представљајући Његов карактер, чинећи управо оно што им је рекао да не чине. Они постављају мерило које Бог није дао. Њихов пример заводи, њихов утицај квари. Они нису светлости у свету, јер не следе начела праведности.“

> “Men cannot show greater treachery toward God than by disregarding the light He sends them. Those who do this mislead the ignorant, for they set up false waymarks. They are continually perverting pure principles. . . .

> „Људи не могу показати веће неверство према Богу него тиме што занемарују светлост коју им Он шаље. Они који то чине доводе неуке у заблуду, јер постављају лажне путоказе. Они непрестано изопачују чиста начела....“

> “In the words of Holy Writ we are plainly told why desolation came upon the Jewish nation. They had great light, rich blessings, and wonderful prosperity. But they proved unfaithful to their trust. They did not care faithfully for the Lord’s vineyard, or render Him the fruits thereof. They acted as though there were no God, and therefore calamity overtook them.” Manuscript Releases, volume 14, 343–345.

> „Речима Светога Писма јасно нам се казује зашто је опустошење дошло на јеврејски народ. Имали су велику светлост, богате благослове и чудесан напредак. Али су се показали невернима поверењу које им је било поверено. Нису се верно старали о Господњем винограду, нити су Му приносили његове плодове. Поступали су као да Бога нема, и зато их је задесила невоља.“ Manuscript Releases, volume 14, 343–345.

Israel believed that because they had been chosen by God in the beginning of their history, they would always be His chosen people. Worse yet, they also believed that because they were His chosen people He would honor them, in spite of the fact that they refused to honor Him. Prophetically, they were His chosen people, until they were divorced, but they were never the people God had desired them to be. The righteousness of the chosen people is not determined on who they might think they are. Ancient Israel is the primary example of the Seventh-day Adventist church, but when the false premise is accepted that they represent the one hundred and forty-four thousand at the end of the world, the blindness of Laodicea is manifested, as was ancient Israel’s. Adventism believes and teaches that they are the remnant people of God at the end of the world, in spite of the clear evidence to the contrary.

Израиљ је веровао да ће, пошто су били изабрани од Бога на почетку своје историје, увек бити Његов изабрани народ. Још горе, веровали су и да ће их, зато што су Његов изабрани народ, Он поштовати, упркос чињеници да су они одбијали да поштују Њега. У пророчком смислу, били су Његов изабрани народ све док нису били разведени, али никада нису били народ какав је Бог желео да буду. Праведност изабраног народа не одређује се према томе ко они можда мисле да јесу. Древни Израиљ је првенствени пример Цркве адвентиста седмог дана, али када се прихвати лажна премиса да они представљају сто четрдесет и четири хиљаде на крају света, тада се испољава слепило Лаодикије, као што се испољило и код древног Израиља. Адвентизам верује и учи да су они Божји народ остатка на крају света, упркос јасним доказима који говоре супротно.

The nearer we get to the close of probation the more serious and straight the message to the Laodicean people must become. If that false premise is not set aside for the truth, then the examples of Aaron, Jeroboam and 1863 are hidden under the cloak of tradition and custom. It is too near to the close of probation, to hide under that cloak any longer.

Што се више приближавамо завршетку времена милости, то порука лаодикијском народу мора постајати озбиљнија и непосреднија. Ако се та лажна премиса не одбаци ради истине, онда су примери Арона, Јеровоама и 1863. године сакривени под плаштом предања и обичаја. Сувише смо близу завршетку времена милости да бисмо се још дуже скривали под тим плаштом.

> And this is the condemnation, that light is come into the world, and men loved darkness rather than light, because their deeds were evil. For every one that doeth evil hateth the light, neither cometh to the light, lest his deeds should be reproved. John 3:19, 20.

> А ово је осуда: светлост је дошла на свет, а људи су више заволели таму него светлост, јер дела њихова беху зла. Јер сваки који чини зло мрзи светлост и не долази к светлости, да се не разоткрију дела његова. Јован 3:19, 20.

The history of the apostasies of Adventism has been tracked in God’s prophetic Word. It is a prophetic reality. The first proof of this is ancient Israel. Ancient Israel is a history of continued and escalating apostasy, and yet the Bible and Spirit of Prophecy teach that ancient Israel typifies modern Israel. Sad as this is, it has never been more important to understand this truth as at this present time. What is being unsealed with the Revelation of Jesus Christ is the fact that Adventism’s history as the Protestant horn runs parallel with the history of the Republican horn. Both horns provide a second witness for each other, and to refuse to correctly see one of the witnesses, simultaneously prevents the other witness from being recognized.

Историја отпадништава у адвентизму забележена је у Божјој пророчкој Речи. То је пророчка стварност. Први доказ за то јесте древни Израиљ. Древни Израиљ је историја непрестаног и све већег отпадништва, а ипак Библија и Дух пророштва уче да древни Израиљ представља праслику модерног Израиља. Колико год ово било жалосно, никада није било важније него сада, у ово садашње време, разумети ову истину. Оно што се открива са Откривењем Исуса Христа јесте чињеница да историја адвентизма као протестантског рога тече упоредо са историјом републиканског рога. Оба рога пружају један другоме другог сведока, и одбијање да се један од сведока исправно сагледа истовремено онемогућава да и други сведок буде препознат.

The lines of Aaron, Jeroboam and 1863 identify the beginning of modern spiritual Israel, and in so doing they also identify the beginning of the Republican horn. The third angel’s message is a warning against receiving the mark of the beast. It is the United States that first passes a Sunday law and then forces the entire world to do the same.

Линије Арона, Јеровоама и 1863. године означавају почетак савременог духовног Израиља, и тиме уједно означавају и почетак републиканског рога. Вест трећег анђела јесте упозорење против примања жига звери. Управо Сједињене Државе најпре доносе недељни закон, а затим приморавају читав свет да учини исто.

> “Foreign nations will follow the example of the United States. Though she leads out, yet the same crisis will come upon our people in all parts of the world.” Testimonies, volume 6, 395.

> „Страни народи следиће пример Сједињених Држава. Иако она предњачи, ипак ће иста криза доћи на наш народ у свим деловима света.“ Testimonies, том 6, 395.

The prophetic truths connected with the Sunday law crisis cannot be separated from the work of the United States. The earth beast of Revelation thirteen is the sixth kingdom of Bible prophecy, that reigns for seventy prophetic years according to Isaiah twenty-three. It is the earth beast that has two horns. The truths associated with the relationship of those two horns are now being unsealed, but only to those who choose to understand that Jesus accomplishes the unsealing of the Revelation of Jesus Christ by employing the beginning of a thing to illustrate the end of a thing.

Пророчке истине повезане са кризом недељног закона не могу се одвојити од деловања Сједињених Држава. Звер из земље из тринаесте главе Откривења јесте шесто царство библијског пророштва, које влада седамдесет пророчких година према Исаији двадесет и три. Та звер из земље има два рога. Истине повезане са односом та два рога сада се отпечаћују, али само онима који изаберу да разумеју да Исус остварује распечаћивање Откривења Исуса Христа тиме што користи почетак једне ствари да би приказао крај једне ствари.

The United States began as the sixth kingdom of Bible prophecy in 1798, and over the next sixty-five years, the two horns that would go through history together were placed into a setting that could be recognized, but only by those who are willing to see. The sixty-five years that are set forth in Isaiah chapter seven, began in 742 BC and ended in 677 BC. From 1798 until 1863 those years were repeated. Those sixty-five years identify a process of crisis in both horns.

Сједињене Државе су отпочеле као шесто царство библијског пророчанства 1798. године, а током наредних шездесет и пет година, два рога која ће заједно пролазити кроз историју била су постављена у оквир који се могао препознати, али само од оних који су вољни да виде. Шездесет и пет година које су изложене у седмом поглављу Исаије започеле су 742. године пре Христа и завршиле се 677. године пре Христа. Од 1798. до 1863. године те године су се поновиле. Тих шездесет и пет година означава процес кризе у оба рога.

By 1863, the beginning period of the prophetic “days of one king” of Isaiah twenty-three had concluded, and in so doing it established the prophetic waymarks of the ending period of “the days of one king.” The ending of Isaiah twenty-three’s symbolic seventy is illustrated by the first sixty-five years. 1863 until the time of the end in 1989, is the period of the Laodicean Adventist church, that began from the Millerite movement and ends at the movement of the one hundred and forty-four thousand. In order to understand the period at the end, we must understand the period at the beginning. Adventism cannot do this, for its beginning is marked by its rejection of the oath of Moses, which identifies the very sixty-five years which represents Adventism’s and the United States’ beginning and ending.

До 1863. године, почетни период пророчких „дана једнога цара“ из Исаије двадесет и треће био је окончан, и тиме су били успостављени пророчки путокази завршног периода „дана једнога цара“. Завршетак симболичних седамдесет година из Исаије двадесет и треће приказан је првих шездесет и пет година. Период од 1863. године до времена свршетка 1989. године јесте раздобље лаодикијске адвентистичке цркве, које је отпочело милеритским покретом и завршава се покретом сто четрдесет и четири хиљаде. Да бисмо разумели период на крају, морамо разумети период на почетку. Адвентизам то не може учинити, јер је његов почетак обележен одбацивањем Мојсијеве заклетве, која указује на самих шездесет и пет година које представљају почетак и завршетак адвентизма и Сједињених Држава.

For this reason, and this is a reason of high importance, this article has attempted to establish one prophetic fact that is now being unsealed by the Lion of the tribe of Judah. The fact is that if you are unwilling to recognize that the Seventh-day Adventist church has always been in the Laodicean condition, then you are logically unable to rightly divide the history of Adventism, and without rightly dividing the history of Adventism you are incapable of rightly identifying the horn of Republicanism.

Из тог разлога, а то је разлог од велике важности, овај чланак је настојао да утврди једну пророчку чињеницу коју сада отпечаћује Лав из племена Јудина. Та чињеница је да, ако нисте вољни да признате да је Црква адвентиста седмог дана одувек била у лаодикијском стању, онда логички нисте у стању да правилно разлучите историју адвентизма, а без правилног разлучивања историје адвентизма нисте способни да исправно идентификујете рог републиканизма.

> For if after they have escaped the pollutions of the world through the knowledge of the Lord and Saviour Jesus Christ, they are again entangled therein, and overcome, the latter end is worse with them than the beginning. For it had been better for them not to have known the way of righteousness, than, after they have known it, to turn from the holy commandment delivered unto them. But it is happened unto them according to the true proverb, The dog is turned to his own vomit again; and the sow that was washed to her wallowing in the mire. 2 Peter 2:20–22.

> Јер ако, пошто су познањем Господа и Спаситеља Исуса Христа избегли прљавштине света, опет у њих буду уплетени и надвладани, потоње им бива горе од првога. Јер би им боље било да нису познали пут правде, него кад су га познали да се одврате од свете заповести која им је предана. Али им се догодило по истинитој пословици: Пас се враћа на своју бљувотину; и опрана крмача у каљање у блату. 2 Петрова 2:20–22.

Back to Articles