Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Sixty-Five

Књига пророка Данила — сто шездесет пета

Unveiling the Prophetic Tapestry: From Alexander the Great to Modern Rome

Откривање пророчке таписерије: од Александра Великог до савременог Рима

Author

Jeff Pippenger

Published

March 29, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

We will now consider the history that took place in the aftermath of Alexander the Great’s sudden death, which represents the year 538 unto the time of the end in 1798.

Сада ћемо размотрити историју која се одиграла након изненадне смрти Александра Великог, а која представља раздобље од 538. године до времена краја 1798. године.

> And when he shall stand up, his kingdom shall be broken, and shall be divided toward the four winds of heaven; and not to his posterity, nor according to his dominion which he ruled: for his kingdom shall be plucked up, even for others beside those. And the king of the south shall be strong, and one of his princes; and he shall be strong above him, and have dominion; his dominion shall be a great dominion. And in the end of years they shall join themselves together; for the king’s daughter of the south shall come to the king of the north to make an agreement: but she shall not retain the power of the arm; neither shall he stand, nor his arm: but she shall be given up, and they that brought her, and he that begat her, and he that strengthened her in these times. But out of a branch of her roots shall one stand up in his estate, which shall come with an army, and shall enter into the fortress of the king of the north, and shall deal against them, and shall prevail: And shall also carry captives into Egypt their gods, with their princes, and with their precious vessels of silver and of gold; and he shall continue more years than the king of the north. So the king of the south shall come into his kingdom, and shall return into his own land. Daniel 11:4–9.

> И када устане, царство ће се његово разломити и разделити на четири ветра небеска; али не његовом потомству, нити по власти којом је владао; јер ће се његово царство искоренити и припасти другима, а не онима. И цар јужни осилиће, и један од његових кнезова; и он ће бити силнији од њега, и владаће; власт ће његова бити велика власт. И на крају година они ће се удружити; јер ће кћи цара јужнога доћи к цару северноме да учини погодбу; али неће задржати силу мишице; нити ће он опстати, ни мишица његова; него ће она бити предата, и они који су је довели, и онај који ју је родио, и онај који ју је крепио у она времена. Али изданак из њених корена устаће на његово место; и доћи ће с војском, и ући ће у тврђаву цара севернога, и поступиће против њих, и надвладаће; И одвешће у Мисир и богове њихове у ропство, с кнезовима њиховим и с драгим судовима њиховим, сребрним и златним; и он ће дуже година опстати него цар северни. Тако ће цар јужни доћи у своје царство, и вратиће се у своју земљу. Данило 11:4–9.

Eventually, after Alexander the Great’s kingdom was broken, those who struggled for control of the former kingdom devolved into two primary kingdoms. The one kingdom controlling the south of Alexander’s former empire and the other controlling the north. From that point on in the prophetic narrative they are identified simply as the king of the south and the king of the north. Once the struggle for world dominance has reached the point where it is only portrayed between the king of the north and the south, the symbols of those two kingdoms continue through the entire chapter.

На крају, након што је царство Александра Великог било разбијено, они који су се борили за власт над некадашњим царством свели су се на два главна царства. Једно царство је владало јужним делом некадашњег Александровог царства, а друго северним. Од тог тренутка у пророчком казивању они се једноставно означавају као цар јужни и цар северни. Када борба за светску превласт достигне тачку у којој се приказује само између цара северног и цара јужног, симболи та два царства настављају се кроз цело поглавље.

In verse five, the king of the south is established, and he is strong, but the king of the north is also strong and his kingdom is larger. Then in verse six, the king of the south proposes an alliance with the northern kingdom. The peace treaty is secured by the king of the south giving his daughter to the king of the north, so the king of the north could marry her and ratify their alliance with a family bond. The king of the north agreed, and set aside his wife, and married the princess from the south, and the alliance was initiated.

У петом стиху утврђује се цар јужни, и он је силан, али је и цар северни такође силан, и његово је царство веће. Потом, у шестом стиху, цар јужни предлаже савез са северним царством. Мировни уговор обезбеђује се тиме што цар јужни даје своју кћер цару северном, како би је цар северни узео за жену и породичном везом потврдио њихов савез. Цар северни је пристао, одстранио своју жену и оженио се принцезом са југа, те је савез био успостављен.

Eventually the southern princess bears a male-child, but ultimately the northern king grew tired of his new wife, and set her aside, as he had done with his first wife, and takes his first wife back, but as soon as the original wife is restored, and has opportunity, she kills the king of the north, his southern bride, her child, and her entire Egyptian entourage. The act of the original wife murdering the southern princess and her child enrages the southern princesses family, and one of her brothers raises up an army and attacks the northern kingdom.

Најзад јужна принцеза рађа мушко дете, али се северни цар најзад уморио од своје нове жене, те ју је одбацио, као што је учинио и са својом првом женом, и поново узео своју прву жену; али чим је првобитна жена била враћена и добила прилику, она убија цара севера, његову јужну невесту, њено дете и целу њену египатску пратњу. Чин првобитне жене, која је убила јужну принцезу и њено дете, разгневљује породицу јужне принцезе, и један од њене браће подиже војску и напада северно царство.

The southern army prevails over the northern king, and the first wife that murdered the northern king, his southern bride and child is then executed. The original wife’s son, who had been installed as the ruling king of the north at the death of his father, is captured and carried back to Egypt by the southern king, along with some Egyptian artifacts and idols that had been taken from the southern kingdom by the northern kingdom in earlier battles. Once in Egypt the captured northern king falls from a horse and dies. Uriah Smith identifies the history as follows.

Јужна војска надвладава северног цара, а затим бива погубљена прва жена која је убила северног цара, као и његова јужна невеста и дете. Син првобитне жене, који је при смрти свога оца био постављен за владајућег цара севера, бива заробљен и одведен натраг у Египат од стране јужног цара, заједно с неким египатским предметима и идолима које је северно царство у ранијим биткама било однело из јужног царства. Када је стигао у Египат, заробљени северни цар пада с коња и умире. Урија Смит овако идентификује ту историју.

> “‘VERSE 6. And in the end of years they shall join themselves together; for the king’s daughter of the south shall come to the king of the north to make an agreement: but she shall not retain the power of the arm; neither shall he stand, nor his arm; but she shall be given up, and they that brought her, and he that begat her, and he that strengthened her in these times.’

> „Стих 6. И на крају година они ће се сјединити; јер ће кћи цара јужнога доћи к цару северноме да склопи споразум; али она неће задржати силу мишице; нити ће он опстати, нити мишица његова; него ће бити предата она, и они који су је довели, и онај који ју је родио, и онај који ју је крепио у та времена.“

> “There were frequent wars between the kings of Egypt and Syria. Especially was this the case with Ptolemy Philadelphus, the second king of Egypt, and Antiochus Theos, third king of Syria. They at length agreed to make peace upon condition that Antiochus Theos should put away his former wife, Laodice, and her two sons, and should marry Berenice, the daughter of Ptolemy Philadelphus. Ptolemy accordingly brought his daughter to Antiochus, bestowing with her an immense dowry.

> „Између царева Египта и Сирије често су се водили ратови. Нарочито је то био случај са Птолемејем Филаделфом, другим царем Египта, и Антиохом Теосом, трећим царем Сирије. Они су најзад пристали да склопе мир под условом да Антиох Теос отпусти своју ранију жену, Лаодику, и њена два сина, те да се ожени Вереником, кћерју Птолемеја Филаделфа. Птолемеј је, сходно томе, довео своју кћер Антиоху, давши с њом неизмерно велики мираз.״

> “‘But she shall not retain the power of the arm;’ that is, her interest and power with Antiochus. And so it proved; for some time shortly after, in a fit of love, Antiochus brought back his former wife, Laodice, and her children, to court again. Then says the prophecy, ‘Neither shall he [Antiochus] stand, nor his arm,’ or seed. Laodice, being restored to favor and power, feared lest, in the fickleness of his temper, Antiochus should again disgrace her, and recall Berenice; and conceiving that nothing short of his death would be an effectual safeguard against such a contingency, she caused him to be poisoned shortly after. Neither did his seed by Berenice succeed him in the kingdom; for Laodice so managed affairs as to secure the throne for her eldest son, Seleucus Callinicus.

> „Али она неће задржати силу мишице“; то јест, свој утицај и моћ код Антиоха. И тако се и догодило; недуго потом, у налету љубави, Антиох је поново довео на двор своју ранију жену, Лаодику, и њену децу. Затим пророчанство каже: „Нити ће он [Антиох] опстати, нити мишица његова“, односно семе његово. Лаодика, пошто је поново била враћена у милост и власт, уплашила се да би, услед непостојаности његове нарави, Антиох могао поново да је понизи и да опет позове Веренику; и, сматрајући да ништа осим његове смрти не би представљало делотворну заштиту од такве могућности, учинила је да убрзо потом буде отрован. Нити је његово потомство од Веренике наследило царство после њега; јер је Лаодика тако управљала пословима да је обезбедила престо своме најстаријем сину, Селевку Калинику.“

> “But such wickedness could not long remain unpunished, as the prophecy further predicts, and further history proves.

> „Али таква безбожност није могла дуго остати некажњена, као што пророштво даље предсказује, а потоња историја потврђује.“

> “‘VERSE 7. But out of a branch of her roots shall one stand up in his estate, which shall come with an army, and shall enter into the fortress of the king of the north, and shall deal against them, and shall prevail: 8. And shall also carry captives into Egypt their gods, with their princes, and with their precious vessels of silver and of gold; and he shall continue more years than the king of the north. 9. So the king of the south shall come into his kingdom, and shall return into his own land.’

> „‘СТИХ 7. Али ће изданак из њених корена устати на његово место, који ће доћи с војском, и ући ће у тврђаву цара северног, и поступиће против њих, и надвладаће: 8. И одвешће у Египат и њихове богове као заробљенике, с њиховим кнезовима, и с њиховим драгоценим судовима од сребра и од злата; и он ће потрајати више година него цар северни. 9. Тако ће цар јужни доћи у своје царство, и вратиће се у своју земљу.’“

> “This branch out of the same root with Berenice was her brother, Ptolemy Euergetes. He had no sooner succeeded his father, Ptolemy Philadelphus, in the kingdom of Egypt, than, burning to avenge the death of his sister, Berenice, he raised an immense army, and invaded the territory of the king of the north, that is, of Seleucus Callinicus, who, with his mother, Laodice, reigned in Syria. And he prevailed against them, even to the conquering of Syria, Cilicia, the upper parts beyond the Euphrates, and almost all Asia. But hearing that a sedition was raised in Egypt requiring his return home, he plundered the kingdom of Seleucus, took forty thousand talents of silver and precious vessels, and two thousand five hundred images of the gods. Among these were the images which Cambyses had formerly taken from Egypt and carried into Persia. The Egyptians, being wholly given to idolatry, bestowed upon Ptolemy the title of Euergetes, or the Benefactor, as a compliment for his having thus, after many years, restored their captive gods.

> „Овај изданак из истога корена с Вереником беше њен брат, Птолемеј Еуергет. Тек што је наследио свога оца, Птолемеја Филаделфа, на престолу Египта, горећи од жеље да освети смрт своје сестре, Веренике, подиже огромну војску и продре на подручје цара севера, то јест Селеука Калиника, који је са својом мајком Лаодиком владао у Сирији. И надвлада их, чак до освајања Сирије, Киликије, виших крајева с оне стране Еуфрата, и готово целе Азије. Али, чувши да је у Египту подигнута побуна која је захтевала његов повратак кући, опљачка царство Селеуково, узе четрдесет хиљада таланата сребра и скупоцене сасуде, и две хиљаде и пет стотина ликова богова. Међу њима беху и ликови које је Камбиз некада био однео из Египта и пренео у Персију. Египћани, будући потпуно одани идолопоклонству, дадоше Птолемеју назив Еуергет, или Добротвор, као израз похвале што им је тако, после многих година, повратио њихове заробљене богове.“

> “This, according to Bishop Newton, is Jerome’s account, extracted from ancient historians, but there are authors still extant, he says, who confirm several of the same particulars. Appian informs us that Laodice having killed Antiochus, and after him both Berenice and her child, Ptolemy, the son of Philadelphus, to revenge those murders, invaded Syria, slew Laodice, and proceeded as far as Babylon. From Polybius we learn that Ptolemy, surnamed Euergetes, being greatly incensed at the cruel treatment of his sister, Berenice, marched with an army into Syria, and took the city of Seleucia, which was kept for some years afterward by garrisons of the kings of Egypt. Thus did he enter into the fortress of the king of the north. Polyaenus affirms that Ptolemy made himself master of all the country from Mount Taurus as far as to India, without war or battle; but he ascribes it by mistake to the father instead of the son. Justin asserts that if Ptolemy had not been recalled into Egypt by a domestic sedition, he would have possessed the whole kingdom of Seleucus. The king of the south thus came into the dominion of the king of the north, and returned to his own land, as the prophet had foretold. And he also continued more years than the king of the north; for Seleucus Callinicus died in exile, of a fall from his horse; and Ptolemy Euergetes survived him for four or five years.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 250–252.

> „Ово је, према епископу Њутну, Јеронимов извештај, преузет од древних историчара; али, каже он, још увек постоје сачувани писци који потврђују неколико истих појединости. Апијан нас обавештава да је, пошто је Лаодика убила Антиоха, а после њега и Беренику и њено дете, Птоломеј, син Филаделфов, да би осветио та убиства, упао у Сирију, убио Лаодику и продро све до Вавилона. Од Полибија сазнајемо да је Птоломеј, прозван Еуергет, силно разгневљен због суровог поступања према својој сестри Береники, умарширао с војском у Сирију и заузео град Селеукију, који су још неколико година потом држале посаде египатских царева. Тако је ушао у тврђаву цара севера. Полиен тврди да је Птоломеј завладао свом земљом од горе Таур па све до Индије, без рата и битке; али то он грешком приписује оцу уместо сину. Јустин тврди да би, да Птоломеј није био позван натраг у Египат због унутрашње побуне, загосподарио целим Селеуковим царством. Тако је цар југа дошао у власт цара севера и вратио се у своју земљу, као што је пророк и предсказао. И он је такође поживео више година него цар севера; јер је Селеук Калиник умро у изгнанству, од пада с коња, а Птоломеј Еуергет надживео га је за четири или пет година.“ Урија Смит, Данило и Откривење, 250–252.

A prophetic characteristic of Rome, and therefore the king of the north, is that in order to be established upon the throne, three geographical obstacles must be conquered. The first king of the north in the aftermath of Alexander’s broken kingdom was established by Seleucus Nicator who had served as a general to Ptolemy (the king of the south) for a little while between 316 and 312 BC. Verse five addresses this fact when it states, “And the king of the south shall be strong, and one of his princes; and he shall be strong above him.” Ptolemy was the king of the south, and he had a general (one of his princes), that was destined to become stronger than Ptolemy, and the final phrase of verse five says, “and have dominion; his dominion shall be a great dominion.” Ptolemy’s general Seleucus was to become the first king of the north. But for Seleucus to become the king of the north, he would need to separate from the southern king, and thereafter conquer three geographical areas.

Пророчка одлика Рима, а стога и цара севера, јесте да, да би био утврђен на престолу, три географске препреке морају бити освојене. Први цар севера након распада Александровог разбијеног царства био је утврђен посредством Селеука Никатора, који је извесно време, између 316. и 312. године пре Христа, служио као војсковођа Птоломеју (цару југа). Пети стих упућује на ту чињеницу када каже: „И цар јужни ће осилити, и један од кнезова његових; и осилиће над њим.“ Птоломеј је био цар југа, и имао је војсковођу (једног од својих кнезова) коме је било одређено да постане јачи од Птоломеја, а завршна фраза петог стиха каже: „и владаће; власт ће његова бити велика власт.“ Птоломејев војсковођа Селеук требало је да постане први цар севера. Али да би Селеук постао цар севера, морао је да се одвоји од јужног цара, а потом да освоји три географска подручја.

The first area conquered by Seleucus was the East in 301 BC. He then conquered the West (that had been held by Cassander’s successor) in 286 BC, and he then took his third territory in the North when he conquered Lysimachus in 281 BC. The king of the north was established on the throne in 281 BC.

Прва област коју је Селеук освојио био је Исток 301. године пре Христа. Потом је 286. године пре Христа освојио Запад (који је био у поседу Касандровог наследника), а затим је заузео и своју трећу област на Северу када је 281. године пре Христа победио Лизимаха. Цар севера био је утврђен на престолу 281. године пре Христа.

The peace treaty that was later formed with the southern king occurred in 252 BC. Six years later in 246 BC, Berenice (the southern princess), her son, and all her entourage were put to death. The southern king thereafter captured Laodice’s son, Seleucus Callinicus and took him back with him to Egypt, where he died falling from a horse. The reign of the first king of the north was from 281 BC until 246 BC, which equates to thirty-five years.

Мировни споразум који је касније склопљен са јужним царем догодио се 252. године пре Христа. Шест година касније, 246. године пре Христа, Вереника (јужна кнегиња), њен син и сва њена пратња били су погубљени. Јужни цар је потом заробио Лаодикиног сина, Селеука Калиника, и одвео га са собом у Египат, где је умро павши с коња. Владавина првог северног цара трајала је од 281. године пре Христа до 246. године пре Христа, што износи тридесет пет година.

The first king of the north in chapter eleven, conquered three geographical obstacles in order to be established upon the throne. Pagan Rome also conquered three geographical obstacles in order to be established upon the throne [See Daniel 8:9], and Papal Rome conquered three geographical obstacles in order to be established upon the throne [See Daniel 7:20]. Modern Rome also conquers three geographical obstacles in order to be established upon the throne [See Daniel 11:40–43].

Први цар севера у једанаестом поглављу савладао је три географске препреке да би се утврдио на престолу. И пагански Рим је, такође, савладао три географске препреке да би се утврдио на престолу [види Данило 8:9], а папски Рим је савладао три географске препреке да би се утврдио на престолу [види Данило 7:20]. И савремени Рим савладава три географске препреке да би се утврдио на престолу [види Данило 11:40–43].

Once established upon the throne, the first king of the north ruled for thirty-five years. Once established upon the throne, pagan Rome ruled for a “time” (three hundred and sixty years). Once established upon the throne, papal Rome ruled for “a time, times and dividing of time” (twelve hundred and sixty years.) Once established upon the throne, modern Rome will rule for a symbolic forty-two months (also noted as “an hour”).

Када је једном био утврђен на престолу, први цар севера владао је тридесет и пет година. Када је једном била утврђена на престолу, паганска римска сила владала је „време“ (триста шездесет година). Када је једном била утврђена на престолу, папска римска сила владала је „време, времена и по времена“ (хиљаду двеста шездесет година). Када једном буде утврђена на престолу, савремени Рим владаће симболичних четрдесет и два месеца (такође означених као „један час“).

Sister White informs us that “much of the history recorded in Daniel chapter eleven is to be repeated.” She then quotes verses thirty-one through thirty-six, and says, “scenes similar to those described in these words will take place.” In those verses papal Rome (the abomination that maketh desolate), is “placed” upon the throne in 538, and then it persecutes God’s people for “many days” (twelve hundred and sixty years), until the first “indignation is accomplished” in 1798. The history of verses thirty-one to thirty-six is repeated in the last six verses of chapter eleven, but the history was also perfectly typified in verses five through nine.

Сестра Вајт нас обавештава да „много од историје забележене у једанаестом поглављу Данила треба да се понови“. Затим наводи стихове тридесет први до тридесет шести и каже: „призори слични онима описаним у овим речима догодиће се.“ У тим стиховима папски Рим (мрзост опустошења) бива „постављен“ на престо 538. године, а затим прогони Божји народ „много дана“ (хиљаду двеста и шездесет година), све док се прва „срдња не наврши“ 1798. године. Историја стихова тридесет првог до тридесет шестог понавља се у последњих шест стихова једанаестог поглавља, али је та историја такође савршено била прасликована у стиховима пет до девет.

The establishment of Seleucus as king of the north in 281 BC, aligns with the year 538. Both represent the enthronement of the king of the north at the conclusion of the conquering of three geographical obstacles. The period of papal rule is expressed in several ways; twelve hundred and sixty days, forty-two months, time, times and dividing of time, a space, and three and a half years. Seleucus’ rule was for thirty-five years, and a tenth, or a tithe, of thirty-five, is three and a half. A tenth of thirty-five years is also expressed as “three-point-five” (3.5) years. “Three and a half” is a symbol of the period of papal rule.

Успостављање Селеука као цара севера 281. године пре Христа, подудара се са 538. годином. Обе представљају устоличење цара севера по окончању освајања три географске препреке. Период папске владавине изражава се на више начина: хиљаду двеста и шездесет дана, четрдесет и два месеца, време, времена и пола времена, једно раздобље, и три и по године. Селеукова владавина трајала је тридесет и пет година, а десетина, или десетак, од тридесет и пет јесте три и по. Десетина од тридесет и пет година такође се изражава као „три запета пет“ (3.5) година. „Три и по“ је симбол периода папске владавине.

The papacy received its deadly wound in 1798 when the king of the south, Napoleon Bonaparte (meaning the “fortunate son”), sent his general to take the pope captive. A year later in 1799 the pope died in exile, as did the first king of the north who had also been taken into captivity by the king of the south. Seleucus Callinicus died by falling off a horse while captive in Egypt. The pope is the one who rode upon the beast. The beast represented the political system that the pope employed to accomplish his satanic works. That beast was slain in 1798, and the pope who had ridden upon and reigned over the beast died a year later. Seleucus Callinicus died falling off a horse (the beast he rode upon.) The captivity of the papacy in 1798 and 1799, was perfectly typified by the captivity of the first king of the north.

Папство је задобило своју смртну рану 1798. године, када је цар југа, Наполеон Бонапарта (што значи „срећни син“), послао свога генерала да одведе папу у ропство. Годину дана касније, 1799. године, папа је умро у изгнанству, као што је умро и први цар севера, који је такође био одведен у ропство од стране цара југа. Селеук Калиник је умро падом с коња док је био у ропству у Египту. Папа је онај који је јахао звер. Звер је представљала политички систем којим се папа служио да извршава своја сатанска дела. Та звер је била убијена 1798. године, а папа који је јахао на звери и владао над њом умро је годину дана касније. Селеук Калиник је умро павши с коња (звери коју је јахао). Ропство папства 1798. и 1799. године било је савршено предсказано ропством првог цара севера.

What brought the wrath of the king of the south upon the northern king was a broken peace treaty, represented by the setting aside of Berenice (the southern bride) and her subsequent death at the hands of Laodice. Napoleon had entered into a peace treaty between Revolutionary France and the papal states in 1797. The treaty was named after the town of Tolentino in Ancona, Italy, where the treaty had been signed. It officially ended in February, 1798 when France took the pope captive. The reason why the treaty was disannulled was France’s effort to spread its Revolution.

Оно што је навукло гнев цара југа на северног цара био је прекршени мировни уговор, представљен одбацивањем Беренике (јужне невесте) и њеном потоњом смрћу од руку Лаодике. Наполеон је 1797. године ступио у мировни уговор између Револуционарне Француске и папских држава. Уговор је назван по граду Толентину у Анкони, у Италији, где је био потписан. Званично је престао да важи у фебруару 1798. године, када је Француска одвела папу у заробљеништво. Разлог због којег је уговор био раскинут био је настојање Француске да шири своју Револуцију.

Napoleon’s General Duphot, was in Rome in 1797 as part of the French expeditionary force sent by the Directory, the ruling government of France at the time. The purpose of the French expedition to Italy, which included General Duphot’s presence in Rome, was to support the Roman Republic, a short-lived client state established by French revolutionary forces in the Italian Peninsula. The French were actively involved in supporting revolutionary movements and spreading revolutionary ideals across Europe during this period. In Italy, they sought to overthrow monarchies and establish republics modeled after the French Republic.

Наполеонов генерал Дифо налазио се у Риму 1797. године као део француских експедиционих снага које је послао Директоријум, тадашња владајућа власт Француске. Сврха француске експедиције у Италији, у оквиру које је и генерал Дифо боравио у Риму, била је да подржи Римску републику, краткотрајну зависну државу коју су на Апенинском полуострву успоставиле француске револуционарне снаге. Французи су у том раздобљу активно учествовали у подршци револуционарним покретима и ширењу револуционарних идеала широм Европе. У Италији су настојали да збаце монархије и успоставе републике по узору на Француску републику.

Duphot’s presence and actions in Rome provoked opposition from conservative factions, including supporters of the Papal States and local aristocrats. In December, 1797, during a confrontation between French troops and supporters of the Papal States, General Duphot was assassinated, and thus the pretense for Napoleon to send General Berthier to take the pope captive the next year was established. A broken peace treaty between the kings of the south and north provided the motivation in both histories for the king of the north being taken captive by the king of the south.

Присуство и поступци Дифоа у Риму изазвали су противљење конзервативних кругова, укључујући присталице Папске државе и локалне аристократе. У децембру 1797. године, током сукоба између француских трупа и присталица Папске државе, генерал Дифо је убијен, те је тако створен изговор да Наполеон следеће године пошаље генерала Бертијеа да папу одведе у заробљеништво. Прекршени мировни уговор између царева југа и севера пружио је повод у оба историјска случаја да цар севера буде одведен у заробљеништво од стране цара југа.

Verse eight says, “shall also carry captives into Egypt their gods, with their princes, and with their precious vessels of silver and of gold.” When Ptolemy returned to Egypt in fulfillment of this verse, the Egyptians gave him the title of “Euergetes” (the Benefactor), as a compliment for his work in returning their idols and artifacts that had previously taken from them by the king of the north. In 1798, the plundering of Rome by the French took place. On one day alone the historians record that five hundred horse-drawn vehicles, under a strong military guard, was seen leaving the city.

Осми стих каже: „И богове њихове, с кнезовима њиховим и с драгоценим судовима њиховим од сребра и од злата, однеће у ропство у Египат.“ Када се Птолемеј вратио у Египат, у испуњењу овога стиха, Египћани су му дали титулу „Еуергет“ (Добротвор), као похвалу за његово дело враћања њихових идола и предмета који су им раније били одузети од стране цара севера. Године 1798. догодило се француско пљачкање Рима. Само у једном дану, историчари бележе да је виђено како пет стотина запрежних кола, под јаком војном стражом, напушта град.

The procession contained an immense number of antique sculptures and Renaissance paintings that France was appropriating in accordance with the broken peace treaty of Tolentino. Those artworks included the Laocoon group, the Belvedere Apollo, the Dying Gaul, Cupid and Psyche, Ariadne on Naxos, the Medici Venus, and the colossal figures of the Tiber and the Nile; tapestries and paintings by Raphael, including the Transfiguration, the Madonna di Foligno, the Madonna della Sedia, Titian’s Santa Conversazione; and many other works. It was not till several years after that, these stolen treasures were exhibited in the Musee Napoleonian in the Louvre, which was opened in 1807. As Ptolemy was celebrated for returning the Egyptians treasures, the treasures carried from Rome were placed in the portion of the museum named after Napoleon.

Поворка је обухватала неизмерно велики број античких скулптура и ренесансних слика које је Француска присвајала у складу са прекршеним мировним уговором у Толентину. Та уметничка дела укључивала су групу Лаокоон, Аполона Белведерског, Умирућег Гала, Купидона и Психу, Аријадну на Наксу, Венеру Медичијеву и колосалне фигуре Тибра и Нила; таписерије и слике Рафаела, укључујући Преображење, Мадону ди Фолињо, Мадону дела Седија, Тицијанову Santa Conversazione; и многа друга дела. Тек неколико година потом, ово украдено благо било је изложено у Музеју Наполеоновом у Лувру, који је отворен 1807. године. Као што је Птоломеј био прослављен због враћања египатских ризница, тако су блага однета из Рима била положена у део музеја назван по Наполеону.

Verses five through nine, are a perfect parallel to the history beginning in the year 538 and ending in 1798 and 1799. They align with verses thirty-one to thirty-six, which is represented in the last six verses of the chapter, which describe the final empowerment of modern Rome as it conquers three obstacles, and ultimately comes to its end with none to help. Verse ten then addresses the history of 1989.

Стихови од петог до деветог представљају савршену паралелу историји која започиње 538. године и завршава се 1798. и 1799. године. Они се подударају са стиховима од тридесет првог до тридесет шестог, што је представљено у последњих шест стихова поглавља, који описују коначно оснаживање савременог Рима док он савладава три препреке и, на крају, долази своме крају, а никога нема да му помогне. Стих десети затим говори о историји 1989. године.

> But his sons shall be stirred up, and shall assemble a multitude of great forces: and one shall certainly come, and overflow, and pass through: then shall he return, and be stirred up, even to his fortress. Daniel 11:10.

> А његови синови ће се подићи и сабраће мноштво великих сила; и један ће заиста доћи, и преплавити, и проћи; потом ће се вратити, и подићи се, све до своје тврђаве. Данило 11:10.

The historical fulfillment of verse ten typifies 1989, when the papacy, in secret alliance with Ronald Reagan, “overflowed” and “passed through” the Soviet Union, leaving only its fortress (Russia), as the Soviet Union (USSR) dissolved in the wake of Perestroika.

Историјско испуњење десетог стиха представља праслику 1989. године, када је папство, у тајном савезу с Роналдом Реганом, „преплавило“ и „прошло кроз“ Совјетски Савез, оставивши само његову тврђаву (Русију), док се Совјетски Савез (СССР) распадао у јеку Перестројке.

> And at the time of the end shall the king of the south push at him: and the king of the north shall come against him like a whirlwind, with chariots, and with horsemen, and with many ships; and he shall enter into the countries, and shall overflow and pass over. Daniel 11:40.

> И у време краја цар југа судариће се с њим; и цар севера навалиће на њега као вихор, с колима, и с коњаницима, и с многим лађама; и ући ће у земље, и поплавиће их и проћи. Данило 11:40.

The history of verse ten represents a retaliation against the conquering of the king of the north by the king of the south in 246 BC, and typifies a retaliation against the conquering of the king of the north by the king of the south in 1798. Verse forty began with the time of the end in 1798 when the king of the south (atheistic France) delivered the deadly wound to the king of the north (the papal power), and was fulfilled with the collapse of the Soviet Union at the time of the end in 1989. The time of the end in 1798 is represented in verse forty by the phrase, “And at the time of the end shall the king of the south push at him.” The “colon” (:) that separates the last part of the verse, marks the next “time of the end” in 1989. “And the king of the north shall come against him like a whirlwind, with chariots, and with horsemen, and with many ships; and he shall enter into the countries, and shall overflow and pass over.”

Историја десетог стиха представља одмазду за освајање цара севера од стране цара југа 246. године пре Христа, и предочава одмазду за освајање цара севера од стране цара југа 1798. године. Четрдесети стих отпочео је временом краја 1798. године, када је цар југа (атеистичка Француска) задао смртоносну рану цару севера (папској сили), и испунио се распадом Совјетског Савеза у време краја 1989. године. Време краја 1798. године представљено је у четрдесетом стиху изразом: „И у време краја цар југа ће га напасти.“ „Двотачка“ (:) која раздваја последњи део стиха, означава следеће „време краја“ 1989. године. „И цар севера навалиће на њега као вихор, с колима, и с коњаницима, и с многим лађама; и ући ће у земље, и преплавиће их и проћи ће.“

We will continue this study in the next article.

Наставићемо ово проучавање у следећем чланку.

> “Every nation that has come upon the stage of action has been permitted to occupy its place on the earth, that it might be seen whether it would fulfill the purpose of ‘the Watcher and the Holy One.’ Prophecy has traced the rise and fall of the world’s great empires—Babylon, Medo-Persia, Greece, and Rome. With each of these, as with nations of less power, history repeated itself. Each had its period of test, each failed, its glory faded, its power departed, and its place was occupied by another. . . .

> „Сваком народу који је ступио на позорницу збивања било је допуштено да заузме своје место на земљи, да би се видело хоће ли испунити намеру ‘Стражара и Светога’. Пророштво је пратило успон и пад великих светских царстава — Вавилона, Мидо-Персије, Грчке и Рима. Са сваким од њих, као и са народима мање моћи, историја се понављала. Сваки је имао своје време кушње, сваки је подбацио, његова слава је увенула, његова моћ ишчезла, а његово место заузео је други....“

> “From the rise and fall of nations as made plain in the pages of Holy Writ, they need to learn how worthless is mere outward and worldly glory. Babylon, with all its power and its magnificence, the like of which our world has never since beheld,—power and magnificence which to the people of that day seemed so stable and enduring,–how completely has it passed away! As ‘the flower of the grass’ it has perished. So perishes all that has not God for its foundation. Only that which is bound up with His purpose and expresses His character can endure. His principles are the only steadfast things our world knows.” Education, 177, 184.

> „Из успона и пада народа, како је то јасно изложено на страницама Светога Писма, треба да науче колико је безвредна сама спољашња и световна слава. Вавилон, са свом својом моћи и својом величином, какву наш свет од тада више никада није видео — моћи и величином које су људима онога доба изгледале тако постојане и трајне — како је потпуно нестао! Као ‘цвет травни’ пропао је. Тако пропада све што нема Бога за свој темељ. Само оно што је повезано с Његовом намером и што изражава Његов карактер може трајати. Његова начела су једино постојане ствари које наш свет познаје.” Education, 177, 184.

Back to Articles