Article

# The Book of Daniel - Number Two-Hundred

Књига пророка Данила — број двеста

Prophetic Unfolding: The Second Gathering and Its Significance in Adventist Eschatology

Пророчко откривање: Друго окупљање и његов значај у адвентистичкој есхатологији

Author

Jeff Pippenger

Published

May 5, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

We are considering the prophetic period represented as the second gathering that is identified by the prophet Isaiah, and afterward by Sister White.

Разматрамо пророчки период представљен као друго сабирање, које је најпре означио пророк Исаија, а потом и сестра Вајт.

> And in that day there shall be a root of Jesse, which shall stand for an ensign of the people; to it shall the Gentiles seek: and his rest shall be glorious. And it shall come to pass in that day, that the Lord shall set his hand again the second time to recover the remnant of his people, which shall be left, from Assyria, and from Egypt, and from Pathros, and from Cush, and from Elam, and from Shinar, and from Hamath, and from the islands of the sea. And he shall set up an ensign for the nations, and shall assemble the outcasts of Israel, and gather together the dispersed of Judah from the four corners of the earth. The envy also of Ephraim shall depart, and the adversaries of Judah shall be cut off: Ephraim shall not envy Judah, and Judah shall not vex Ephraim. Isaiah 11:10–13.

> И у тај дан биће корен Јесејев, који ће стајати као застава народима; њега ће тражити незнабошци, и почивалиште његово биће славно. И догодиће се у тај дан да ће Господ по други пут пружити своју руку да поврати остатак свога народа, који остане, из Асирије, и из Египта, и из Патроса, и из Куша, и из Елама, и из Синара, и из Емата, и са острва морских. И подигнуће заставу народима, и сабраће прогнане Израиљеве, и скупиће расејане Јудине са четири краја земље. И завист Јефремова ишчезнуће, и противници Јудини биће истребљени; Јефрем неће завидети Јуди, и Јуда неће вређати Јефрема. Исаија 11:10–13.

When God’s last-day people are gathered a second time there is a unification among those disciples that was represented by the ten days that preceded Pentecost, and that Isaiah refers to as a time when, “The envy also of Ephraim shall depart, and the adversaries of Judah shall be cut off: Ephraim shall not envy Judah, and Judah shall not vex Ephraim.”

Када Божји народ последњих дана буде по други пут сабран, међу тим ученицима настаће јединство које је било представљено са десет дана што су претходили Педесетници, и на које Исаија указује као на време када ће „ишчезнути завист Јефремова, и противници Јудини биће истребљени: Јефрем неће завидети Јуди, и Јуда неће узнемиравати Јефрема.“

> “Trials are to come upon God’s people and the tares are to be separated from the wheat. But let not Ephraim envy Judah any more, and Judah will no more vex Ephraim. Kind, tender, compassionate words will flow out from sanctified hearts and lips. It is essential that we be united, and if we all seek the meekness and the lowliness of Christ, we shall have the mind of Christ, and there will be unity of spirit.” Review and Herald, March 19, 1895.

> „Искушења ће доћи на Божји народ, и кукољ треба да буде одвојен од пшенице. Али нека Јефрем више не завиди Јуди, нити ће Јуда више дражити Јефрема. Љубазне, нежне, самилосне речи потицаће из посвећених срца и усана. Неопходно је да будемо уједињени, и ако сви будемо тражили кротост и понизност Христову, имаћемо Христов ум, и биће јединство духа.“ Review and Herald, March 19, 1895.

Unification is an element of the work Christ accomplishes when He gathers the one hundred and forty-four thousand a second time. That unity was represented by the ten days leading to Pentecost, and the six days of the Exeter camp meeting, and could have been accomplished from 1856 unto 1863, if those who had experienced the great disappointment of October 22, 1844, had not lost their way.

Уједињење је један елемент дела које Христос извршава када по други пут окупља сто четрдесет и четири хиљаде. То јединство било је представљено десет дана који су водили до Педесетнице, и шест дана ексетерског таборског скупа, и могло је бити остварено од 1856. до 1863. године, да они који су искусили велико разочарање од 22. октобра 1844. нису залутали.

> “But in the period of doubt and uncertainty that followed the disappointment, many of the advent believers yielded their faith. Dissensions and divisions came in. . .. Thus the work was hindered, and the world was left in darkness. Had the whole Adventist body united upon the commandments of God and the faith of Jesus, how widely different would have been our history!

> „Али у раздобљу сумње и несигурности које је уследило после разочарања, многи од верника у адвентни долазак напустили су своју веру. Настале су неслоге и поделе.... Тако је дело било ометено, а свет је био остављен у тами. Да се цело адвентистичко тело ујединило око Божјих заповести и вере Исусове, колико би наша историја била другачија!“

> “It was not the will of God that the coming of Christ should be thus delayed. God did not design that His people, Israel, should wander forty years in the wilderness. He promised to lead them directly to the land of Canaan, and establish them there a holy, healthy, happy people. But those to whom it was first preached, went not in ‘because of unbelief’ (Hebrews 3:19). Their hearts were filled with murmuring, rebellion, and hatred, and He could not fulfill His covenant with them.

> „Није била воља Божја да долазак Христов буде тако одложен. Бог није намеравао да Његов народ, Израиљ, лута четрдесет година по пустињи. Обећао је да ће их одмах увести у хананску земљу и тамо их утврдити као свет, здрав и срећан народ. Али они којима је то најпре било проповедано не уђоше „због неверовања“ (Јеврејима 3:19). Њихова срца била су испуњена гунђањем, побуном и мржњом, и Он није могао да испуни Свој завет с њима.

> “For forty years did unbelief, murmuring, and rebellion shut out ancient Israel from the land of Canaan. The same sins have delayed the entrance of modern Israel into the heavenly Canaan. In neither case were the promises of God at fault. It is the unbelief, the worldliness, unconsecration, and strife among the Lord’s professed people that have kept us in this world of sin and sorrow so many years.” Selected Messages, book 1, 68, 69.

> „Четрдесет година су неверовање, гунђање и побуна држали древни Израиљ ван хананске земље. Исти греси одложили су улазак савременог Израиља у небески Ханан. Ни у једном случају обећања Божја нису била крива. Неверовање, световност, непосвећеност и раздор међу онима који исповедају да припадају Господу јесу оно што нас је толике године задржало у овом свету греха и жалости.“ Selected Messages, књ. 1, 68, 69.

The descent of the second angel identified a scattering at the first disappointment that initiated the tarrying time, and then led to a period of six days at the Exeter camp meeting where unity upon the message was accomplished in advance of the outpouring of the Holy Spirit in the message of the Midnight Cry at the conclusion of the meeting.

Силазак другог анђела означио је расејање при првом разочарању које је започело време одлагања, а затим је водио до раздобља од шест дана на логорском састанку у Ексетеру, где је постигнуто јединство у погледу поруке унапред, пре изливања Светога Духа у поруци Поноћног поклича на завршетку скупа.

The descent of the third angel on October 22, 1844, identified a scattering at the great disappointment, and ushered in a period of education as the truths associated with the Most Holy Place were opened to God’s people. By 1849 the Lord was stretching His hand to gather his people together a second time, and by 1851, the 1850 chart was being presented. That chart represented the foundational message, and the very message that was to be lifted up before the world as an ensign.

Силазак трећег анђела 22. октобра 1844. означио је расејање у време великог разочарања и увео раздобље поучавања, док су се истине повезане са Светињом над светињама откривале Божјем народу. До 1849. године Господ је пружао своју руку да по други пут сабере свој народ, а до 1851. године била је представљана карта из 1850. године. Та карта је представљала темељну вест, и управо ону вест која је требало да буде подигнута пред светом као застава.

The gathering a second time of the disciples by Christ began immediately at His descent, and the gathering of those in Exeter began during the period of the tarrying time. In the history of the rebellion of 1863, the gathering a second time began at least five years into the educational process that began when the light of the sanctuary was opened up in 1844. In 1848, Islam was then angering the nations. The second gathering is represented as a progressive work that is accomplished by the arrival of the ten days that preceded Pentecost, and also by the six days of the Exeter camp meeting, and should have been completed by 1856.

Христово сабирање ученика по други пут отпочело је одмах по Његовом силаску, а сабирање оних у Ексетеру започело је у раздобљу времена чекања. У историји побуне из 1863. године, сабирање по други пут отпочело је најмање пет година након почетка образовног процеса који је започео када је 1844. године била откривена светлост о Светињи. Године 1848. ислам је тада гневио народе. Друго сабирање је представљено као постепено дело које се извршава доласком десет дана који су претходили Педесетници, а такође и шест дана ексетерског логорског састанка, и требало је да буде довршено до 1856. године.

The work of gathering His people a second time is the closing work of the third angel, and it is accomplished by Christ’s hand.

Дело сабирања Његовог народа по други пут јесте завршно дело трећег анђела, и оно се извршава Христовом руком.

> And when the sabbath day was come, he began to teach in the synagogue: and many hearing him were astonished, saying, From whence hath this man these things? and what wisdom is this which is given unto him, that even such mighty works are wrought by his hands? Mark 6:2.

> И када дође дан суботни, поче учити у синагоги; и многи, слушајући га, дивљаху се, говорећи: Откуд овоме ово? И каква је то мудрост што му је дана, те се и таква чудесна дела чине рукама његовим? Марко 6:2.

The scattering that occurs when the divine symbol descends initiates a testing process that ultimately manifests two classes of worshippers, and in so doing cleanses the temple.

Расејање које настаје када божански симбол силази покреће процес испитивања који на крају показује две класе богослужитеља и тиме чисти храм.

> Whose fan is in his hand, and he will thoroughly purge his floor, and gather his wheat into the garner; but he will burn up the chaff with unquenchable fire. Matthew 3:12.

> Коме је лопата у руци, и темељно ће очистити своје гумно, и сабраће своју пшеницу у житницу; а плеву ће сажећи огњем неугасивим. Матеј 3:12.

In that period God’s people are to take the message from the angel’s hand and eat it.

У том раздобљу Божји народ треба да узме поруку из руке анђела и да је поједе.

> And I saw another mighty angel come down from heaven, clothed with a cloud: and a rainbow was upon his head, and his face was as it were the sun, and his feet as pillars of fire: And he had in his hand a little book open: and he set his right foot upon the sea, and his left foot on the earth. Revelation 10:1, 2.

> И видех другога моћнога анђела где силази с неба, обученога у облак; и дуга беше над главом његовом, и лице његово беше као сунце, и ноге његове као стубови огњени; И у руци својој имаше књижицу отворену; и постави десну ногу своју на море, а леву на земљу. Откривење 10:1, 2.

At the arrival of the second angel on April 19, 1844, God’s people were scattered. They had been initially gathered with the fulfillment of the prophecy of Revelation chapter nine, verse fifteen on August 11, 1840, but the Lord had held His hand over a mistake in the reckoning of some of the figures on the chart.

По доласку другог анђела 19. априла 1844. године, Божји народ био је расејан. Они су у почетку били сабрани испуњењем пророштва из Откривења, девете главе, петнаестог стиха, 11. августа 1840. године, али је Господ задржао Своју руку над једном грешком у израчунавању неких од бројки на карти.

> “I have seen that the 1843 chart was directed by the hand of the Lord, and that it should not be altered; that the figures were as He wanted them; that His hand was over and hid a mistake in some of the figures, so that none could see it, until His hand was removed.” Early Writings, 74.

> „Видела сам да је карту из 1843. године управљала рука Господња и да је не треба мењати; да су бројке биле онакве какве је Он хтео; да је Његова рука била над њом и сакрила грешку у неким од бројки, тако да је нико није могао видети, док Његова рука није била уклоњена.“ Early Writings, 74.

The removal of His hand allowed Samuel Snow to identify the correct date for the vision that tarried.

Уклањање Његове руке омогућило је Самуилу Сноуу да утврди тачан датум за визију која је оклевала.

> “Those faithful, disappointed ones, who could not understand why their Lord did not come, were not left in darkness. Again they were led to their Bibles to search the prophetic periods. The hand of the Lord was removed from the figures, and the mistake was explained. They saw that the prophetic periods reached to 1844, and that the same evidence which they had presented to show that the prophetic periods closed in 1843, proved that they would terminate in 1844.” Early Writings, 237.

> „Oni verni, razočarani ljudi, koji nisu mogli da razumeju zašto njihov Gospod nije došao, nisu bili ostavljeni u tami. Ponovo su bili vođeni svojim Biblijama da istražuju proročke periode. Ruka Gospodnja bila je uklonjena sa brojki, i greška je bila objašnjena. Videli su da proročki periodi dosežu do 1844. godine i da isti dokazi koje su iznosili da pokažu da su se proročki periodi završili 1843. godine, dokazuju da će se oni okončati 1844. godine.” Early Writings, 237.

The history of the first and second angels contains a line of waymarks associated with Christ’s hand. When He descended on August 11, 1840 and April 19, 1844 He had a message in His hand. It was His hand that directed the production and publication of the 1843 chart in May of 1842. It was His hand that sealed up a mistake in the figures on the chart. After the scattering of that first disappointment, Jeremiah sat alone because of Christ’s hand. Then He removed His hand, and thus unsealed the message of the Midnight Cry. The act of stretching His hand out to gather His people a second time occurred from the first disappointment unto the Exeter camp meeting, as the disciples were ultimately gathered together at Jerusalem for ten days in advance of the outpouring of the Holy Spirit. At the arrival of the third angel on October 22, 1844 the Lord lifted up His hand.

Историја првог и другог анђела садржи низ међаша повезаних са Христовом руком. Када је сишао 11. августа 1840. и 19. априла 1844, у својој руци имао је поруку. Његова је рука управљала израдом и објављивањем карте из 1843. године у мају 1842. Његова је рука запечатила грешку у бројкама на карти. После расејања услед тог првог разочарања, Јеремија је седео сам због Христове руке. Затим је уклонио Своју руку, и тако одпечатио поруку Поноћног вапаја. Чин пружања Његове руке да по други пут сабере Свој народ одигравао се од првог разочарања до ексетерског таборског скупа, као што су и ученици коначно били сабрани заједно у Јерусалиму десет дана уочи изливања Светога Духа. При доласку трећег анђела 22. октобра 1844. Господ подиже Своју руку.

> And the angel which I saw stand upon the sea and upon the earth lifted up his hand to heaven, And sware by him that liveth for ever and ever, who created heaven, and the things that therein are, and the earth, and the things that therein are, and the sea, and the things which are therein, that there should be time no longer. Revelation 10:5, 6.

> И анђео кога видех где стоји на мору и на земљи подиже руку своју к небу, и закле се Ониме који живи у векове векова, који сазда небо и што је на њему, и земљу и што је на њој, и море и што је у њему, да времена више неће бити. Откривење 10:5, 6.

From the first gathering on August 11, 1840 until October 22, 1844 the history of the first and second angels is marked by Christ’s hand. On October 22, 1844 the third angel descended and the little Millerite flock was scattered by the Great Disappointment. On that date Christ lifted His hand to heaven and swore that time would be no longer.

Од првог сабора 11. августа 1840. до 22. октобра 1844. историја првог и другог анђела обележена је Христовом руком. Дана 22. октобра 1844. трећи анђео је сишао, а мало милеритско стадо било је расејано Великим разочарањем. Тога дана Христос је подигао Своју руку ка небу и заклео се да времена више неће бити.

The second gathering in the history of 1844 until 1863, began with Christ lifting up His hand, while also holding a message to be eaten in His hand. Then in 1849, He stretched forth His hand a second time to gather His scattered people. Those people had been gathered at the message of the Midnight Cry, and scattered when the event predicted did not happen. At the Exeter camp meeting Christ gathered His flock and unified them upon the message, as He had done in the ten days that preceded Pentecost. The Philadelphian Millerites left the Exeter camp meeting and repeated Pentecost. In 1856, Christ was outside of the movement that had transitioned into Laodicea, for Christ stands outside of a Laodicean’s heart and knocks, seeking an entrance.

Друго сабирање у историји, од 1844. до 1863. године, започело је тиме што је Христос подигао своју руку, држећи у својој руци и вест коју је требало појести. Потом је 1849. године пружио своју руку по други пут да сабере свој расејани народ. Тај народ био је сабран на вест Поноћног поклича, а расејан када се предсказани догађај није збио. На логорском састанку у Ексетеру Христос је сабрао своје стадо и ујединио га на тој вести, као што је учинио у десет дана који су претходили Педесетници. Филаделфијски милерити напустили су логорски састанак у Ексетеру и поновили Педесетницу. Године 1856. Христос је био изван покрета који је прешао у Лаодикију, јер Христос стоји изван срца лаодикијца и куца, тражећи улаз.

> Behold, I stand at the door, and knock: if any man hear my voice, and open the door, I will come in to him, and will sup with him, and he with me. Revelation 3:20.

> Ево, стојим на вратима и куцам: ако ко чује глас мој и отвори врата, ући ћу к њему, и вечераћу с њим, и он са мном. Откривење 3:20.

In 1856, Christ’s hand was knocking upon the Laodicean Millerite movement, but to no avail. In 1849, seven years earlier, He had begun to gather His people a second time, but doubt and uncertainty stopped the Philadelphian movement.

Године 1856, Христова рука је куцала на лаодикијски милеритски покрет, али без успеха. Године 1849, седам година раније, Он је почео по други пут да сабира свој народ, али су сумња и несигурност зауставиле филаделфијски покрет.

> “Had Adventists, after the great disappointment in 1844, held fast their faith and followed on unitedly in the opening providence of God, receiving the message of the third angel and in the power of the Holy Spirit proclaiming it to the world, they would have seen the salvation of God, the Lord would have wrought mightily with their efforts, the work would have been completed, and Christ would have come ere this to receive His people to their reward. But in the period of doubt and uncertainty that followed the disappointment, many of the advent believers yielded their faith. . . . Thus the work was hindered, and the world was left in darkness. Had the whole Adventist body united upon the commandments of God and the faith of Jesus, how widely different would have been our history!” Evangelism, 695.

> „Да су адвентисти, после великог разочарања 1844. године, чврсто држали своју веру и сложно следили даље у Божјем промислу који им се отварао, прихватајући вест трећег анђела и у сили Светога Духа објављујући је свету, видели би Божје спасење, Господ би моћно деловао кроз њихове напоре, дело би било довршено, и Христос би већ до сада дошао да прими свој народ у његову награду. Али у раздобљу сумње и неизвесности које је уследило после разочарања, многи од верника у адвентну вест напустили су своју веру.... Тако је дело било ометено, а свет је остављен у тами. Да се цело адвентистичко тело ујединило на Божјим заповестима и вери Исусовој, колико би другачија била наша историја!“ Evangelizam, 695.

On September 11, 2001 Christ gathered His last day people, who were thereafter scattered on July 18, 2020. On September 11, 2001 those who were gathered took the hidden book out of Christ’s hand and ate it. On July 18, 2020 they rejected the command represented by His uplifted hand, which identified that “time would be no longer.”

Дана 11. септембра 2001. године, Христос је окупио свој народ последњих дана, који је потом био расејан 18. јула 2020. године. Дана 11. септембра 2001. године, они који су били окупљени узели су скривену књигу из Христове руке и појели је. Дана 18. јула 2020. године одбацили су заповест представљену Његовом подигнутом руком, која је означавала да „времена више неће бити“.

The Philadelphian Millerites manifested no rebellion in their false prediction of 1843, for they acted upon all the light the Lord had revealed, but on July 18, 2020 the Laodiceans of the third angel’s movement rebelled against the light associated with His hand. After 1844, the Philadelphian movement of the first angel “in the period of doubt and uncertainty” “yielded their faith,” and became Laodiceans.

Филаделфијски милерити нису испољили никакву побуну у свом погрешном предсказању за 1843. годину, јер су поступали у складу са свом светлошћу коју је Господ био открио; али 18. јула 2020. године Лаодикејци покрета трећег анђела побунили су се против светлости повезане са Његовом руком. После 1844. године, филаделфијски покрет првог анђела, „у периоду сумње и неизвесности“, „одустао је од своје вере“ и постао Лаодикејац.

1856 represents that point of transition, typifying a point of transition for God’s people of the last days.

1856. година представља ту тачку прелаза, предображавајући тачку прелаза за Божји народ последњих дана.

Somewhere in the seven years between 1849 and 1856 the Philadelphian Millerite movement resisted the Lord’s hand that was stretching out to gather His people a second time, and the promise was that He would do more then, than He did in the past.

Негде у раздобљу од седам година између 1849. и 1856. године, филаделфијски милеритски покрет одупрео се Господњој руци која се пружала да по други пут сабере свој народ, а обећање је било да ће Он тада учинити више него што је учинио у прошлости.

> “September 23, the Lord showed me that he had stretched out his hand the second time to recover the remnant of his people, and that efforts must be redoubled in this gathering time. In the scattering time Israel was smitten and torn; but now in the gathering time God will heal and bind up his people. In the scattering, efforts made to spread the truth had but little effect, accomplished but little or nothing; but in the gathering when God has set his hand to gather his people, efforts to spread the truth will have their designed effect. All should be united and zealous in the work. I saw that it was a shame for any to refer to the scattering for examples to govern us now in the gathering; for if God does no more for us now than he did then, Israel would never be gathered. It is as necessary that the truth should be published in a paper, as preached.” Review and Herald, November 1, 1850.

> „23. septembra, Gospod mi je pokazao da je po drugi put pružio svoju ruku da povrati ostatak svoga naroda, i da se napori moraju udvostručiti u ovo vreme sabiranja. U vreme rasipanja Izrailj je bio udaren i razderan; ali sada, u vreme sabiranja, Bog će izlečiti i poviti svoj narod. U rasipanju, napori uloženi da se istina proširi imali su tek mali učinak, postigli su malo ili ništa; ali u sabiranju, kada je Bog stavio svoju ruku da sabere svoj narod, napori da se istina proširi imaće svoj namenjeni učinak. Svi treba da budu sjedinjeni i revnosni u delu. Videla sam da je sramota da se bilo ko poziva na rasipanje kao na primere koji treba da upravljaju nama sada u sabiranju; jer kada Bog ne bi učinio više za nas sada nego što je učinio tada, Izrailj nikada ne bi bio sabran. Isto je toliko neophodno da se istina objavljuje u jednom listu, koliko i da se propoveda.” Review and Herald, November 1, 1850.

Obviously, the Lord attempted to move His work forward in unity, but the unity had evidently broken down, and “in the period of doubt and uncertainty that followed the disappointment, many of the advent believers yielded their faith.” The Present Truth (later the Review and Herald) began to be published in 1849, and by 1851 the 1850 chart was available, but by 1856, the message of the “seven times” of Leviticus twenty-six was left unfinished. The message that was unsealed on October 22, 1844 occurred when the time prophecies of the twenty-three hundred years and the twenty-five hundred and twenty years concluded.

Очигледно, Господ је настојао да у јединству покрене Своје дело напред, али се јединство, по свему судећи, распало, и „у раздобљу сумње и неизвесности које је уследило након разочарања, многи од адвентних верника напустили су своју веру“. The Present Truth (касније Review and Herald) почео је да излази 1849. године, а до 1851. била је доступна карта из 1850. године, али до 1856. порука о „седам времена“ из двадесет шесте главе Левитске књиге остала је недовршена. Порука која је била отпечаћена 22. октобра 1844. године наступила је када су се завршила временска пророчанства о две хиљаде и три стотине година и две хиљаде и пет стотина и двадесет година.

The Sabbath was the doctrine that shone above the other doctrines at that time, and for twelve years a testing process progressed until the last test arrived in 1856. That test was upon the Sabbath rest for the land, and it marked the end of a testing process that began with the Sabbath rest for men. The testing period bore the signature of Alpha and Omega. 1856 also represented an increase of knowledge upon the first foundational truth discovered by Miller, so it possessed the signature of Alpha and Omega at that level as well. The Sabbath truth being the sign of God’s sanctified people was represented as the sounding of the seventh trumpet, when the mystery of Christ in the believer, the hope of glory is fulfilled. The “seven times” was represented by the Jubilee trumpet that was to be sounded on the Day of Atonement.

Субота је у то време била учење које је сијало изнад осталих учења, и током дванаест година одвијао се процес испитивања све док 1856. није стигао последњи испит. Тај испит односио се на суботњи починак за земљу, и означио је крај процеса испитивања који је започео суботњим починком за људе. Период испитивања носио је обележје Алфе и Омеге. Година 1856. такође је представљала умножавање знања о првој темељној истини коју је открио Милер, те је и на том нивоу поседовала обележје Алфе и Омеге. Истина о суботи, као знак Божјег посвећеног народа, била је представљена као оглашавање седме трубе, када се испуњава тајна Христа у вернику, нада славе. „Седам времена“ било је представљено јубиларном трубом која је требало да се огласи на Дан помирења.

The seven years from 1856 unto 1863 represented the ten days in Jerusalem for the disciples, and the six days of the Exeter camp meeting for the Philadelphian Millerites, but, sadly, the period became the illustration of those who refuse to follow the Lord as He leads them through the transition period. The history of the first and second angels, which is the historical period of the seven thunders, identifies the Lord stretching His hand to gather His people a second time from April 19, 1844, and it illustrates an obedient response as the wise followed Christ into the Most Holy Place.

Седам година од 1856. до 1863. представљале су десет дана у Јерусалиму за ученике, и шест дана ексетерског таборског скупа за филаделфијске милерите, али, нажалост, тај период је постао приказ оних који одбијају да следе Господа док их Он води кроз раздобље прелаза. Историја првог и другог анђела, која је историјски период седам громова, указује на то да Господ пружа своју руку да по други пут сабере свој народ од 19. априла 1844. године, и она приказује послушан одговор док су мудри следили Христа у Светињу над светињама.

The history of the first Kadesh, which is the history of the third angel from 1844 unto 1863 identifies the Lord again stretching His hand to gather His people a second time, but in that history, rebellion is manifested. Now, for the third time, ever since July 2023, the Lord is again stretching forth His hand to gather His people a second time, and they will fulfill the second Kadesh as obedient Philadelphians, for the signature of truth identifies the three times as the beginning and ending representing obedient Philadelphians, and the middle example being disobedient Laodiceans.

Историја првог Кадиса, која је историја трећег анђела од 1844. до 1863. године, показује да Господ поново пружа своју руку да по други пут сабере свој народ, али се у тој историји испољава побуна. Сада, по трећи пут, још од јула 2023. године, Господ поново пружа своју руку да по други пут сабере свој народ, и они ће испунити други Кадис као послушни Филаделфијци, јер потпис истине показује да та три пута представљају почетак и крај као послушне Филаделфијце, а пример у средини као непослушне Лаодикијце.

We will continue this study in the next article.

Наставићемо ово проучавање у следећем чланку.

> “Will the churches heed the Laodicean message? Will they repent, or will they, notwithstanding that the most solemn message of truth—the third angel’s message—is being proclaimed to the world, go on in sin? This is the last message of mercy, the last warning to a fallen world. If the church of God becomes lukewarm, it does not stand in favor with God any more than do the churches that are represented as having fallen and become the habitation of devils, and the hold of every foul spirit, and the cage of every unclean and hateful bird. Those who have had opportunities to hear and receive the truth and who have united with the Seventh-day Adventist church, calling themselves the commandment-keeping people of God, and yet possess no more vitality and consecration to God than do the nominal churches, will receive of the plagues of God just as verily as the churches who oppose the law of God. Only those that are sanctified through the truth will compose the royal family in the heavenly mansions Christ has gone to prepare for those that love Him and keep His commandments.

> „Hoće li crkve poslušati laodikijsku poruku? Hoće li se pokajati, ili će, uprkos tome što se svetu objavljuje najozbiljnija poruka istine — poruka trećeg anđela — nastaviti u grehu? Ovo je poslednja poruka milosti, poslednje upozorenje palom svetu. Ako crkva Božja postane mlaka, ona više ne stoji u Božjoj naklonosti ništa više nego crkve koje su predstavljene kao pale i koje su postale prebivalište đavola, i tamnica svakoga nečistog duha, i kavez svake nečiste i mrske ptice. Oni koji su imali prilike da čuju i prime istinu i koji su se ujedinili sa Crkvom adventista sedmoga dana, nazivajući sebe Božjim narodom koji drži zapovesti, a ipak ne poseduju ništa više životne snage i posvećenosti Bogu nego nominalne crkve, primiće Božja zla isto tako sigurno kao i crkve koje se protive Božjem zakonu. Samo oni koji su posvećeni istinom sačinjavaće carsku porodicu u nebeskim stanovima koje je Hristos otišao da pripremi onima koji Ga ljube i drže Njegove zapovesti.“

> “‘He that saith, I know him, and keepeth not His commandments, is a liar, and the truth is not in him’ [1 John 2:4]. This includes all who claim to have a knowledge of God, and to keep His commandments, but who do not manifest this by good works. They will receive according to their deeds. ‘Whosoever abideth in Him sinneth not: whosoever sinneth hath not seen Him, neither known Him’ [1 John 3:6]. This is addressed to all church members, including the members of the Seventh-day Adventist churches. ‘Little children, let no man deceive you: he that doeth righteousness is righteous, even as He is righteous. He that committeth sin is of the devil; for the devil sinneth from the beginning. For this purpose the Son of God was manifested, that He might destroy the works of the devil. Whosoever is born of God doth not commit sin; for His seed remaineth in him: and he cannot sin, because he is born of God. In this the children of God are manifest, and the children of the devil: whosoever doeth not righteousness is not of God, neither he that loveth not his brother’ [1 John 3:7–10].

> „Који говори: Познајем Га, а заповести Његове не држи, лажа је, и у њему нема истине“ [1. Јованова 2:4]. Ово обухвата све који тврде да познају Бога и да држе Његове заповести, али то не показују добрим делима. Они ће примити по својим делима. „Који год у Њему стоји не греши; који год греши није Га видео, нити Га је познао“ [1. Јованова 3:6]. Ово је упућено свим члановима цркве, укључујући и чланове цркава адвентиста седмог дана. „Дечице, нико да вас не вара: који твори правду праведан је, као што је Он праведан. Који чини грех од ђавола је; јер ђаво греши од почетка. Зато се јави Син Божји да разори дела ђаволска. Који је год рођен од Бога не чини грех; јер Његово семе стоји у њему, и не може грешити, јер је рођен од Бога. По овоме се познају деца Божја и деца ђавоља: који год не твори правду није од Бога, нити онај који не љуби брата својега“ [1. Јованова 3:7–10].

> “All who claim to be Sabbath-keeping Adventists, and yet continue in sin, are liars in God’s sight. Their sinful course is counterworking the work of God. They are leading others into sin. The word comes from God to every member of our churches, ‘And make straight paths for your feet, lest that which is lame be turned out of the way; but let it rather be healed. Follow peace with all men, and holiness, without which no man shall see the Lord: looking diligently lest any man fail of the grace of God; lest any root of bitterness springing up trouble you, and thereby many be defiled; Lest there be any fornicator, or profane person, as Esau, who for one morsel of meat sold his birthright. For ye know how that afterward, when he would have inherited the blessing, he was rejected; for he found no place of repentance, though he sought it carefully with tears’ [Hebrews 12:13–17].

> „Сви који тврде да су адвентисти који држе суботу, а ипак настављају у греху, лажови су у Божјим очима. Њихов грешни пут противдејствује Божјем делу. Они и друге воде у грех. Од Бога долази реч сваком члану наших цркава: ‘И поравните стазе ногама својим, да се хромо не изврне, него да се исцели. Тражите мир са свима и светост, без које нико неће видети Господа; пазећи добро да ко не отпадне од благодати Божје; да не изникне какав корен горчине и не начини сметњу, и да се њиме многи не оскврне; да не буде који блудник или несвет човек, као Исав, који је за једно јело продао своје првенаштво. Јер знате да је и потом, када је хтео да наследи благослов, био одбачен; јер не нађе места покајању, премда га је са сузама тражио’ [Јеврејима 12:13–17].“

> “This is applicable to many who claim to believe the truth. Rather than give up their lustful practices, they venture on in a wrong line of education under Satan’s deceiving sophistry. Sin is not discerned as sinful. Their very consciences are defiled, their hearts are corrupted, even the thoughts are continually corrupt. Satan uses them as decoys to lure souls to unclean practices which defile the whole being. ‘He that despised Moses’ law [which was the law of God] died without mercy under two or three witnesses: Of how much sorer punishment, suppose ye, shall he be thought worthy, who hath trodden under foot the Son of God, and hath counted the blood of the covenant, wherewith he was sanctified, an unholy thing, and hath done despite unto the Spirit of grace? For we know Him that hath said, Vengeance belongeth unto Me, I will recompense, saith the Lord. And again, The Lord shall judge His people. It is a fearful thing to fall into the hands of the living God’ [Hebrews 10:28–31].” Manuscript Releases, volume 19, 176, 177.

> „Ово се односи на многе који тврде да верују истини. Уместо да се одрекну својих пожудних поступака, они настављају погрешним путем образовања под Сотониним обмањујућим софизмима. Грех се не распознаје као грешан. Сама њихова савест је оскрнављена, њихова срца су покварена, чак су и мисли непрестано искварене. Сотона их користи као мамце да намаме душе на нечисте поступке који скврне цело биће. ‘Ко преступи Мојсијев закон [који је био Божји закон], без милости умире на основу два или три сведока: Колико ли ће тежој казни, мислите, бити сматран достојним онај који је погазио Сина Божјега, и крв завета којом се посветио сматрао за несвету ствар, и Духу благодати нанео увреду? Јер знамо Онога који рече: Моја је освета, ја ћу вратити, говори Господ. И опет: Господ ће судити Своме народу. Страшно је пасти у руке живога Бога’ [Јеврејима 10:28–31].“ Manuscript Releases, том 19, 176, 177.

Back to Articles