Article

# What is Truth? - Number Three

Шта је истина? – број три

The Road to Emmaus

Пут за Емаус

Author

Jeff Pippenger

Published

September 7, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

In the gospel of John, just after the Last Supper until Jesus goes to the Garden of Gethsemane there is a long narrative from chapter fourteen through the end of chapter seventeen. I intend to address these chapters in the next article. This article is the platform to build the understanding of those chapters upon. In terms of the reform line of Christ’s history the dialogue of Christ and His disciples in those chapters is just after the triumphal entry and just before the cross. Jesus entered Jerusalem, then had his final meal with the disciples, then the narrative takes place and he then goes to Gethsemane and at midnight that same day He is arrested and the seven step process that leads to the crucifixion began. He and the disciples were prophetically located just after the Exeter camp meeting and just before the Great Disappointment, in a history that is represented by the seventh month movement. In the narrative that begins just after the Last Supper the first thing Jesus says is:

У Јовановом јеванђељу, одмах после Последње вечере па све док Исус не оде у Гетсимански врт, налази се дуг наратив од четрнаестог поглавља до краја седамнаестог поглавља. Намера ми је да се позабавим тим поглављима у следећем чланку. Овај чланак представља основу на којој треба изградити разумевање тих поглавља. У погледу реформске линије Христове историје, дијалог Христа и Његових ученика у тим поглављима налази се непосредно после тријумфалног уласка и непосредно пре крста. Исус је ушао у Јерусалим, затим имао свој последњи оброк са ученицима, потом се одвија тај наратив, а затим Он одлази у Гетсиманију, и у поноћ истога дана бива ухапшен, те отпочиње процес од седам корака који води ка распећу. Он и ученици били су пророчки смештени непосредно после логорског састанка у Ексетеру и непосредно пре Великог разочарања, у историји која је представљена покретом седмога месеца. У наративу који почиње одмах после Последње вечере, прво што Исус каже јесте:

> Let not your heart be troubled: ye believe in God, believe also in me. John 14:1.

> Нека се не узнемирује срце ваше: верујете у Бога, и у мене верујте. Јован 14:1.

Knowing that a great disappointment was just hours ahead, Jesus sought to strengthen His disciples for the coming crisis. The hidden line of prophecy within the four waymarks that make up the events that are symbolized as the seven thunders is the history where these three steps of the narrative in the gospel of John takes place. That hidden line, within the seven thunders represents the history of the first disappointment to the last disappointment.

Знајући да је само неколико часова унапред стајало велико разочарање, Исус је настојао да укрепи Своје ученике за предстојећу кризу. Скривена пророчка линија унутар четири оријентира који сачињавају догађаје симболизоване као седам громова јесте историја у којој се одигравају ова три корака наратива у Јовановом јеванђељу. Та скривена линија, унутар седам громова, представља историју од првог разочарања до последњег разочарања.

Just before Jesus informs them to “let not” their hearts “be troubled” Judas Iscariot had left the supper to go to the Sanhedrin for the third and final time. When he left the supper for his third meeting, he closed his probation.

Непосредно пре него што им је Исус рекао: „Нека се не узнемирује“ њихово „срце“, Јуда Искариотски је напустио вечеру да би по трећи и последњи пут отишао Синедриону. Када је напустио вечеру ради свог трећег сусрета, окончао је време своје пробе.

In the context of the hidden line within the symbol of the seven thunders the triumphal entry of Christ represents the Midnight Cry where two classes of worshippers are manifested. The waymark of the middle letter of the Hebrew that is employed to create the Hebrew word “truth,” is the thirteenth letter of the Hebrew alphabet. Thirteen represents rebellion, and as a prophetic waymark it represents the Midnight Cry where the foolish virgins represent a manifestation of rebellion, as does Judas during the waymark of the triumphal entry.

У контексту скривене линије унутар симбола седам громова, Христов свечани улазак представља Поноћни поклич, где се испољавају две класе богослужитеља. Оријентир средњег слова јеврејског писма, које се употребљава за образовање јеврејске речи „истина“, јесте тринаесто слово јеврејског алфабета. Тринаест представља побуну, а као пророчки оријентир представља Поноћни поклич, где луде девојке представљају испољавање побуне, као што то чини и Јуда у време оријентира свечаног уласка.

> “There have been and always will be tares among the wheat, the foolish virgins with the wise, those who have no oil in their vessels with their lamps. There was a covetous Judas in the church Christ formed on earth, and there will be Judases in the church in every stage of her history.” Signs of the Times, October 23, 1879.

> „Било је и увек ће бити кукоља међу пшеницом, лудих девојака с мудрима, оних који немају уља у својим судовима са својим жишцима. У цркви коју је Христос основао на земљи био је један среброљубиви Јуда, и биће Јуда̂ у цркви у сваком раздобљу њене историје.“ Signs of the Times, October 23, 1879.

When Judas returned the money, admitted his betrayal to Caiaphas and then to Christ, he then went to hang himself. As he was leaving the judgment hall he cried out, with the very words that represent the foolish virgin’s dilemma when they recognize they did not obtain the oil.

Када је Јуда вратио новац, признао своју издају Кајафи, а потом и Христу, затим је отишао да се обеси. Док је напуштао судницу, повикао је управо оним речима које представљају недоумицу луде девојке када схвате да нису прибавиле уље.

> “Judas saw that his entreaties were in vain, and he rushed from the hall exclaiming, It is too late! It is too late! He felt that he could not live to see Jesus crucified, and in despair went out and hanged himself.” Desire of Ages, 722.

> „Јуда је видео да су његове молбе узалудне, и изјурио је из дворане узвикујући: Прекасно је! Прекасно је! Осетио је да не може жив да дочека Исусово распеће, и у очајању је отишао и обесио се.“ Чежња векова, 722.

Judas illustrates a false Midnight Cry message as “rushed from the hall exclaiming, It is too late! It is too late!” The message always manifest two classes of worshippers, and just as in Millerite history the foolish virgins carry on after the true Midnight Cry message arrives with a false message. Thus, in Millerite history we have the movement that elected William Miller as the leader, while rejecting the third angel’s message and opposing the little flock that followed Christ into the Most Holy Place.

Јуда приказује лажну поруку Поноћног вапаја као онога који је „истрчао из дворане узвикујући: Прекасно је! Прекасно је!“ Та порука увек испољава две класе богомољаца, и као што је било у милеритској историји, тако и луде девојке настављају да делују након што стигне истинска порука Поноћног вапаја, са лажном поруком. Тако, у милеритској историји имамо покрет који је изабрао Вилијама Милера за вођу, док је одбацивао поруку трећег анђела и противио се малом стаду које је следило Христа у Светињу над светињама.

> “My mind was carried to the future, when the signal will be given. ‘Behold, the Bridegroom cometh; go ye out to meet him.’ But some will have delayed to obtain the oil for replenishing their lamps, and too late they will find that character, which is represented by the oil, is not transferable.” Review and Herald, February 11, 1896.

> „Мој ум је био пренет у будућност, када ће знак бити дат: ‘Ево, Женик иде; изиђите му у сусрет.’ Али неки ће оклевати да прибаве уље за допуњавање својих светиљки, и сувише касно ће увидети да карактер, који је представљен уљем, није преносив.“ Review and Herald, February 11, 1896.

The third waymark of the hidden history, represents judgment and is represented by the last letter of the Hebrew alphabet. The letter is “Tav,” and when written it is shaped as a cross. The cross represents judgment.

Трећи путоказ скривене историје представља суд и означен је последњим словом јеврејског алфабета. То слово је „Тав“, и када се пише, има облик крста. Крст представља суд.

From the first disappointment in Millerite history until the Midnight Cry, or from the letter alpha until the thirteenth letter there is a waymark representing a period of time, which is identified as the tarrying time in the parable of the ten virgins, a tarrying time that is also in Habakkuk chapter two. From the Midnight Cry, or the thirteenth letter of rebellion unto the great disappointment, the last letter of the alphabet there is also a period of time which was called the “seventh month movement,” not because it lasted seven months, but because the message of the Midnight Cry identified that Christ would come on the tenth day of the seventh month of the Jewish calendar, which was the Day of Atonement.

Од првог разочарања у милеритској историји до Пonoћног поклича, или од слова алфа до тринаестог слова, постоји путоказ који представља временски период, а који је препознат као време задржавања у параболи о десет девојака, време задржавања које се такође налази у другој глави Авакума. Од Пonoћног поклича, или тринаестог слова побуне, па до великог разочарања, последњег слова азбуке, такође постоји временски период који је био назван „покрет седмога месеца“, не зато што је трајао седам месеци, него зато што је порука Пonoћног поклича указивала да ће Христос доћи десетога дана седмога месеца јеврејског календара, што је био Дан помирења.

The context for the narrative from John chapter fourteen until chapter eighteen begins in a period of time that typifies the seventh month movement of Millerite history. The burden of the narrative the gospel of John is to prepare the disciples for the coming crisis of the cross (the letter ‘Tav’). Christ therefore identifies that from His death until He ascends to His Father and returns would be for His disciples a period of sorrow, uncertainty and disappointment. As with the prophetic characteristics of all the first disappointments that are represented in the testimony of the reform lines, the disappointment involves a condition that is brought about by a disregard of a previously revealed important truth. Christ’s death on the cross was and is an important truth and He had told the disciples directly that He would be crucified and resurrected, but the crisis was so great, so overwhelming, that they forgot what they should have remembered.

Контекст приповести од четрнаесте до осамнаесте главе Јовановог јеванђеља започиње у временском раздобљу које представља типологију покрета седмога месеца у милеритској историји. Основна порука приповести Јовановог јеванђеља јесте да припреми ученике за надолазећу кризу крста (слово „Тав“). Стога Христос показује да ће за Његове ученике време од Његове смрти па све док се не вазнесе к Своме Оцу и не врати, бити раздобље жалости, неизвесности и разочарања. Као и код пророчких обележја свих првих разочарања која су представљена у сведочанству реформских линија, разочарање укључује стање које настаје услед занемаривања раније откривене важне истине. Христова смрт на крсту била је и јесте важна истина, и Он је ученицима непосредно рекао да ће бити распет и васкрснути, али је криза била толико велика, толико потресна, да су заборавили оно чега је требало да се сећају.

> “When Christ, the Hope of Israel, was hung upon the cross and was lifted up as He told Nicodemus He would be, the disciples’ hope died with Jesus. They could not explain the matter. They could not understand all that Christ had told them about it beforehand.” Faith and Works, 63.

> „Када је Христос, Нада Израиљева, био прикован на крст и био подигнут, као што је казао Никодиму да ће бити, нада ученика умрла је са Исусом. Они нису могли да објасне ту ствар. Нису могли да разумеју све што им је Христос унапред казао о томе.“ Faith and Works, 63.

The burden of the entire narrative in the four chapters of John we are addressing was Jesus preparing His disciples for the period of disappointment they would experience beginning at the midnight arrest of Jesus, until He returned from ascending to His Father. In the four chapters of John, that period of time when Christ was away from the disciples represents a tarrying time. Historically that period of time, which I am identifying as a tarrying time took place after the crisis of the cross. In the four chapters we are preparing to consider, they prophetically represent the tarrying time that begins with the first disappointment, not after the great disappointment of the cross.

Суштина целокупног наратива у четири поглавља Јована којима се бавимо јесте да је Исус припремао Своје ученике за раздобље разочарања које ће искусити, почев од поноћног хапшења Исуса, па све док се не врати одласком к Своме Оцу. У та четири поглавља, то раздобље времена у коме је Христос био одсутан од ученика представља време одлагања. Историјски, то раздобље времена, које поистовећујем са временом одлагања, одиграло се после кризе крста. У четири поглавља која се спремамо да размотримо, она пророчки представљају време одлагања које почиње првим разочарањем, а не после великог разочарања крста.

Why am I suggesting that the last disappointment that Christ was preparing His disciples for, was typifying the first disappointment which in Christ’s reform line was the death of Lazarus? This question needs to be resolved before we can see the narrative in the four chapters of John in the light which upholds the truths that are now being unsealed in connection with the hidden history of the seven thunders.

Зашто износим мишљење да је последње разочарање за које је Христос припремао Своје ученике представљало праслику првог разочарања које је у Христовој реформној линији била Лазарева смрт? Ово питање мора бити разрешено пре него што будемо могли да сагледамо наратив у четири поглавља Јовановог јеванђеља у светлости која подупире истине које се сада откривају у вези са скривеном историјом седам громова.

In the history of Christ, the period of time between the death and resurrection of Lazarus aligns with the tarrying time. Christ then goes to Jerusalem for His triumphal entry. Christ in John fourteen is speaking to His disciples during the history of what would be the seventh month movement that began when the tarrying time had already ended at the arrival of the message of the Midnight Cry that initiated the movement of the seventh month.

У Христовој историји, временски период између Лазареве смрти и васкрсења подудара се са временом оклевања. Христос потом одлази у Јерусалим ради Свога тријумфалног уласка. Христос у Јовану четрнаест говори Својим ученицима током историје онога што ће бити покрет седмога месеца, који је започео када је време оклевања већ било окончано при доласку поруке поноћнога вапаја, која је покренула покрет седмога месеца.

To understand how the Hebrew word “truth” confirms the identification of the hidden history that has been unsealed from the symbolic history of the seven thunders requires some careful analysis of the message Christ was then giving to his disciples in John chapter fourteen through chapter seventeen. An example of the waymark of the great disappointment being employed to illustrate the waymark of the first disappointment can be recognized by the experience of the disciples on the road to Emmaus.

Да би се разумело како хебрејска реч „истина“ потврђује поистовећење скривене историје која је била отпечаћена из симболичке историје седам громова, потребна је извесна пажљива анализа поруке коју је Христос тада упућивао својим ученицима у Јовану, од четрнаестог до седамнаестог поглавља. Пример употребе међаша великог разочарања ради илустровања међаша првог разочарања може се препознати у искуству ученика на путу за Емаус.

What ended the tarrying time in Millerite history was the correction of the previously failed prediction of 1843. The work of Samuel Snow in developing the message that ushered in the seventh month movement that concluded with the Great Disappointment can be historically tracked, by following Samuel Snow’s growth in understanding through his published writings and his public presentations that lead up to the Exeter camp meeting. The inspired commentary approaches that development differently than simply the historical development of Snow’s ultimate message. Sister White informs us that the message was recognized when the Lord removed His hand from a mistake in the figures upon Habakkuk’s 1843 chart.

Оно што је окончало време одлагања у милеритској историји било је исправљање раније неуспелог предсказања за 1843. годину. Дело Самјуела Сноуа у развијању поруке која је увела покрет седмог месеца, а који је окончан Великим разочарањем, може се историјски пратити праћењем раста Самјуела Сноуа у разумевању кроз његове објављене списе и његова јавна излагања која су водила до логорског скупа у Ексетеру. Надахнути коментар том развоју приступа другачије него што је то просто историјско праћење коначне Сноуове поруке. Сестра Вајт нас обавештава да је порука била препозната онда када је Господ уклонио своју руку са грешке у бројевима на Авакумовој карти за 1843. годину.

> “I saw the people of God joyful in expectation, looking for their Lord. But God designed to prove them. His hand covered a mistake in the reckoning of the prophetic periods. Those who were looking for their Lord did not discover this mistake, and the most learned men who opposed the time also failed to see it. God designed that His people should meet with a disappointment. The time passed, and those who had looked with joyful expectation for their Saviour were sad and disheartened, while those who had not loved the appearing of Jesus, but embraced the message through fear, were pleased that He did not come at the time of expectation. Their profession had not affected the heart and purified the life. The passing of the time was well calculated to reveal such hearts. They were the first to turn and ridicule the sorrowful, disappointed ones who really loved the appearing of their Saviour. I saw the wisdom of God in proving His people and giving them a searching test to discover those who would shrink and turn back in the hour of trial.

> „Видела сам Божји народ радостан у ишчекивању, како очекује свога Господа. Али Бог је намеравао да их окуша. Његова рука покрила је једну погрешку у прорачуну пророчких раздобља. Они који су очекивали свога Господа нису открили ту погрешку, а ни најученији људи који су се противили времену нису је увидели. Бог је намеравао да Његов народ доживи разочарање. Време је прошло, и они који су са радосним ишчекивањем очекивали свога Спаситеља били су жалосни и обесхрабрени, док су они који нису љубили појављење Исуса, него су из страха прихватили вест, били задовољни што Он није дошао у очекивано време. Њихово исповедање вере није утицало на срце нити очистило живот. Пролазак времена био је добро срачунат да открије таква срца. Они су први окренули леђа и исмевали ожалошћене, разочаране који су заиста љубили појављење свога Спаситеља. Видела сам Божју мудрост у томе што је кушао Свој народ и давао му испит који продире до дубине, да би открио оне који би устукнули и вратили се у часу кушње.“

> “Jesus and all the heavenly host looked with sympathy and love upon those who had with sweet expectation longed to see Him whom their souls loved. Angels were hovering around them, to sustain them in the hour of their trial. Those who had neglected to receive the heavenly message were left in darkness, and God’s anger was kindled against them, because they would not receive the light which He had sent them from heaven. Those faithful, disappointed ones, who could not understand why their Lord did not come, were not left in darkness. Again they were led to their Bibles to search the prophetic periods. The hand of the Lord was removed from the figures, and the mistake was explained. They saw that the prophetic periods reached to 1844, and that the same evidence which they had presented to show that the prophetic periods closed in 1843, proved that they would terminate in 1844. Light from the Word of God shone upon their position, and they discovered a tarrying time—‘Though it [the vision] tarry, wait for it.’ In their love for Christ’s immediate coming, they had overlooked the tarrying of the vision, which was calculated to manifest the true waiting ones. Again they had a point of time. Yet I saw that many of them could not rise above their severe disappointment to possess that degree of zeal and energy which had marked their faith in 1843.

> „Исус и сва небеска војска гледали су са саосећањем и љубављу на оне који су са слатким ишчекивањем чезнули да виде Онога кога су њихове душе љубиле. Анђели су лебдели око њих, да их подрже у часу њихове кушње. Они који су занемарили да приме небеску вест били су остављени у тами, и гнев Божји се распалио против њих, јер нису хтели да приме светлост коју им је Он послао с неба. Ти верни, разочарани, који нису могли да разумеју зашто њихов Господ није дошао, нису били остављени у тами. Поново су били упућени на своје Библије да истражују пророчке периоде. Рука Господња била је уклоњена са бројки, и грешка је била објашњена. Видели су да пророчки периоди допиру до 1844. године, и да су исти докази које су изнели да покажу да се пророчки периоди завршавају 1843. године, доказивали да ће се они окончати 1844. године. Светлост из Речи Божје обасјала је њихов положај, и открили су време одлагања — ‘Ако и одоцни [виђење], чекај га.’ У својој љубави према Христовом скором доласку, превидели су одлагање виђења, које је требало да покаже ко су истински они који чекају. Поново су имали одређену временску тачку. Ипак, видела сам да многи од њих нису могли да се уздигну изнад свог тешког разочарања како би поседовали онај степен ревности и снаге који је обележавао њихову веру 1843. године.“

> “Satan and his angels triumphed over them, and those who would not receive the message congratulated themselves upon their farseeing judgment and wisdom in not receiving the delusion, as they called it. They did not realize that they were rejecting the counsel of God against themselves, and were working in union with Satan and his angels to perplex God’s people, who were living out the heaven-sent message.

> „Сотона и његови анђели тријумфовали су над њима, а они који не хтедоше да приме поруку честитали су себи на својој далековидој расудљивости и мудрости што нису прихватили ту заблуду, како су је називали. Нису схватали да одбацују савет Божји против самих себе и да делују у јединству са Сотоном и његовим анђелима, како би збунили Божји народ, који је живео по поруци посланој с неба.

> “The believers in this message were oppressed in the churches. For a time, those who would not receive the message were restrained by fear from acting out the sentiments of their hearts; but the passing of the time revealed their true feelings. They wished to silence the testimony which the waiting ones felt compelled to bear, that the prophetic periods extended to 1844. With clearness the believers explained their mistake and gave the reasons why they expected their Lord in 1844. Their opposers could bring no arguments against the powerful reasons offered. Yet the anger of the churches was kindled; they were determined not to listen to evidence, and to shut the testimony out of the churches, so the others could not hear it. Those who dared not withhold from others the light which God had given them, were shut out of the churches; but Jesus was with them, and they were joyful in the light of His countenance. They were prepared to receive the message of the second angel.” Early Writings, 235–237.

> „Верници у овој поруци били су потлачени у црквама. Извесно време они који нису хтели да приме поруку били су страхом задржавани да не испоље осећања свога срца; али је протицање времена открило њихова права осећања. Желели су да ућуткају сведочанство које су они што су чекали осећали да морају да носе, да се пророчки периоди протежу до 1844. године. Верници су јасно објаснили своју заблуду и навели разлоге због којих су очекивали свога Господа 1844. године. Њихови противници нису могли да изнесу никакве аргументе против снажних разлога који су били изнети. Ипак, гнев цркава се распалио; били су решени да не слушају доказе и да искључе сведочанство из цркава, како други не би могли да га чују. Они који се нису усуђивали да другима ускрате светлост коју им је Бог дао, били су искључени из цркава; али Исус је био с њима, и они су се радовали у светлости Његовог лица. Били су припремљени да приме поруку другог анђела.” Early Writings, 235–237.

The history just set forth describes, among other things the experience of July 18, 2020, yet the point I wish you to consider is that the understanding that is represented by the message of the Midnight Cry as given by Samuel Snow at the Exeter camp meeting is represented not by the historical work of Snow, but by the action of the Lord’s hand. His hand had covered a mistake and it was when He removed His hand that the Millerites could then understand their disappointment, and also understand that they had been in the period represented as the tarrying time.

Управо изложена историја описује, између осталог, искуство од 18. јула 2020. године, али поента коју желим да размотрите јесте да разумевање које је представљено вешћу Поноћног поклика, како ју је изнео Самјуел Сноу на логорском састанку у Ексетеру, није представљено историјским делом Сноуа, него дејством Господње руке. Његова рука беше покрила једну грешку, и тек када је Он уклонио Своју руку, милерити су тада могли да разумеју своје разочарање, а такође и да разумеју да су се налазили у раздобљу представљеном као време одлагања.

The removing of His hand is a vital element of the disciples who were on the road to Emmaus. It typifies the end of the period known as the tarrying time and concludes with the understanding that is represented by the Midnight Cry message. Yet the illustration of Emmaus took place after the cross, which represents the Great Disappointment, not the first disappointment of the death of Lazarus.

Уклањање Његове руке представља суштински елемент у случају ученика који су били на путу за Емаус. Оно предочава крај раздобља познатог као време задржавања и завршава се разумевањем које је представљено вешћу Поноћног поклича. Ипак, приказ Емауса одиграо се после крста, који представља Велико разочарање, а не прво разочарање услед Лазареве смрти.

> And, behold, two of them went that same day to a village called Emmaus, which was from Jerusalem about threescore furlongs. And they talked together of all these things which had happened. And it came to pass, that, while they communed together and reasoned, Jesus himself drew near, and went with them. But their eyes were holden that they should not know him. And he said unto them, What manner of communications are these that ye have one to another, as ye walk, and are sad? Luke 24:13–16.

> И гле, двојица од њих иђаху тога истог дана у село по имену Емаус, које беше удаљено од Јерусалима око шездесет стадија. И разговараху међу собом о свему ономе што се беше догодило. И догоди се, док су тако заједно разговарали и расправљали, да им се приближи сам Исус и пође с њима. Али очи им беху задржане да га не препознаду. И рече им: Какви су то разговори које водите међу собом идући, те сте жалосни? Лука 24:13–16.

The word “eyes” in the passage represents vision, more than the actual organ of the eye. The word “holden” means strength. The disciples were unable to understand the vision of the cross for Christ had covered their ability to see the prophetic vision of the cross. Christ’s hand is a symbol of His strength. The sadness Jesus identified represented their great disappointment. After further discussion by the disappointed disciples, Christ began to speak.

Реч „очи“ у овом одломку представља виђење, више него сам телесни орган ока. Реч „задржане“ означава снагу. Ученици нису били у стању да разумеју виђење крста, јер је Христос заклонио њихову способност да сагледају пророчку визију крста. Христова рука је симбол Његове снаге. Жалост коју је Исус препознао представљала је њихово велико разочарање. После даљег разговора разочараних ученика, Христос је почео да говори.

> Then he said unto them, O fools, and slow of heart to believe all that the prophets have spoken: Ought not Christ to have suffered these things, and to enter into his glory? And beginning at Moses and all the prophets, he expounded unto them in all the scriptures the things concerning himself. And they drew nigh unto the village, whither they went: and he made as though he would have gone further. But they constrained him, saying, Abide with us: for it is toward evening, and the day is far spent. And he went in to tarry with them. Luke 24:25–29.

> Тада им рече: О безумни и срца спора да верујете све што су пророци говорили! Зар није требало да Христос пострада ово и да уђе у славу своју? И почевши од Мојсија и свих пророка, протумачи им у свим Писмима оно што се односило на њега. И приближише се селу куд иђаху; а он се учини као да хоће да иде даље. Али га они задржаше, говорећи: Остани с нама, јер се примиче вече и дан је већ на измаку. И уђе да остане с њима. Лука 24:25–29.

Jesus instructed the disciples by employing the “historicist” methodology of biblical interpretation bringing the prophetic lines from Moses onward through sacred history to identify the history of the cross. Jesus used the lines of past prophetic history, which represent the old paths and the methodology of line upon line to instruct the disappointed disciples. When He appeared to travel on without them, they constrained him to come in and tarry with them. They were in the tarrying time, and Christ was about to remove His hand from their eyes. When His hand was removed the tarrying time would end, and as they rushed through the darkness back to Jerusalem and the eleven disciples, they typified the speed of the transmission of the message of the Midnight Cry.

Исус је поучио ученике служећи се „историчарском“ методологијом библијског тумачења, доводећи пророчке линије од Мојсија па надаље кроз свету историју, како би указао на историју крста. Исус је употребио линије прошле пророчке историје, које представљају старе стазе и методологију ред по ред, да поучи разочаране ученике. Када је изгледало да ће поћи даље без њих, они га примораше да уђе и остане с њима. Налазили су се у времену чекања, а Христос је управо хтео да уклони Своју руку с њихових очију. Када би Његова рука била уклоњена, време чекања би се окончало, и док су журили кроз таму натраг у Јерусалим и једанаесторици ученика, они су представљали брзину преношења поруке Поноћног вапаја.

> And it came to pass, as he sat at meat with them, he took bread, and blessed it, and brake, and gave to them. And their eyes were opened, and they knew him; and he vanished out of their sight. Luke 24:31.

> И догоди се, док је седео за трпезом с њима, да узе хлеб, благослови га, преломи и даде им. Тада им се отворише очи, и познаше га; а он им ишчезе из вида. Лука 24:31.

Jesus removed His hand that had been holding their understanding of the prophetic vision and when he did so, they knew him. Jesus had brought them the message of the Midnight Cry and they received it while eating, for each message must be eaten. They immediately rushed “like a tidal wave across the land” to tell the eleven disciples.

Исус је уклонио своју руку која је задржавала њихово разумевање пророчке визије, и када је то учинио, познаше га. Исус им је донео поруку Поноћног вапаја, и они су је примили док су јели, јер свака порука мора бити поједена. Они су одмах похитали „као плимни талас преко земље“ да то јаве једанаесторици ученика.

> And they said one to another, Did not our heart burn within us, while he talked with us by the way, and while he opened to us the scriptures? And they rose up the same hour, and returned to Jerusalem, and found the eleven gathered together, and them that were with them, Saying, The Lord is risen indeed, and hath appeared to Simon. And they told what things were done in the way, and how he was known of them in breaking of bread. And as they thus spake, Jesus himself stood in the midst of them, and saith unto them, Peace be unto you. But they were terrified and affrighted, and supposed that they had seen a spirit. And he said unto them, Why are ye troubled? and why do thoughts arise in your hearts? Behold my hands and my feet, that it is I myself: handle me, and see; for a spirit hath not flesh and bones, as ye see me have. And when he had thus spoken, he showed them his hands and his feet. And while they yet believed not for joy, and wondered, he said unto them, Have ye here any meat? And they gave him a piece of a broiled fish, and of an honeycomb. And he took it, and did eat before them. And he said unto them, These are the words which I spake unto you, while I was yet with you, that all things must be fulfilled, which were written in the law of Moses, and in the prophets, and in the psalms, concerning me. Then opened he their understanding, that they might understand the scriptures. Luke 24:32–45.

> И рекоше један другоме: Не гораше ли срце наше у нама док нам говораше путем, и док нам отвараше Писма? И уставши у тај исти час, вратише се у Јерусалим, и нађоше окупљену једанаесторицу, и оне који беху с њима, који говораху: Заиста васкрсе Господ, и јави се Симону. И они казиваху шта се догодило на путу, и како Га познаше при ломљењу хлеба. А док они ово говораху, сам Исус стаде међу њима, и рече им: Мир вам. А они се уплашише и испунише се страхом, мислећи да виде духа. И рече им: Зашто сте сметени? и зашто такве помисли настају у срцима вашим? Видите руке Моје и ноге Моје, да сам то ја сам; опипајте Ме и видите; јер дух нема тела и костију, као што видите да ја имам. И рекавши то, показа им руке и ноге. А док они још не вероваху од радости и чуђаху се, рече им: Имате ли овде шта за јело? А они Му дадоше комад печене рибе и саћа меда. И узевши, једе пред њима. И рече им: То су речи које вам говорих док још бејах с вама, да треба да се испуни све што је написано за Мене у закону Мојсијевом, и у пророцима, и у псалмима. Тада им отвори ум да разумеју Писма. Лука 24:32–45.

Just as with the disciples on the road to Emmaus, Jesus presents the message with the past sacred histories of the Bible to explain the history of His death and resurrection, and He did so by giving them an example of eating. God’s people must eat the message. In their uncertainty and sorrow, Jesus brings the tarrying time that took place from His death until His resurrection, ascension and return to a close by opening their understanding to the present truth message that was based upon the sacred histories of the past being brought together line upon line.

Као и са ученицима на путу за Емаус, Исус излаже поруку посредством светих историја Библије из прошлости да би објаснио историју Своје смрти и васкрсења, и то је учинио дајући им пример једења. Божји народ мора јести поруку. У својој несигурности и жалости, Исус приводи крају време одлагања које је трајало од Његове смрти до Његовог васкрсења, вазнесења и повратка, отварајући њихов ум за поруку садашње истине, која је била заснована на светим историјама прошлости сабраним ред на ред.

Therefore, the two disciples on the road to Emmaus (representing the second angel that is joined and empowered by the message of the Midnight Cry) identify the tarrying time that followed the cross as the tarrying time that preceded the Midnight Cry. The disciple’s disappointment therefore represents the first disappointment in the prophetic line, not the great disappointment.

Стога, два ученика на путу за Емаус (који представљају другог анђела који је удружен и оснажен поруком Поноћног вапаја) поистовећују време оклевања које је уследило после крста са временом оклевања које је претходило Поноћном вапају. Стога, разочарање ученика представља прво разочарање у пророчкој линији, а не велико разочарање.

The story of Emmaus is then repeated with the disappointed eleven disciples. Jesus joins them, instructs them of the fulfillment of the prophetic word through the methodology of “historicism” and then opens their understanding, while eating. The beginning of the story identifies the end of the story. Jesus then sets forth a third witness to the fact that the disappointment of the cross can be prophetically applied to the first disappointment. He provides the third witness to the structure of the history by telling them to tarry in Jerusalem until they receive power from on high.

Прича о Емаусу затим се понавља са разочараних једанаест ученика. Исус им се придружује, поучава их о испуњењу пророчке речи посредством методологије „историцизма“, а потом им отвара ум, док једе с њима. Почетак приче поистовећује се са њеним свршетком. Исус затим износи трећег сведока чињеници да се разочарање крста може пророчки применити на прво разочарање. Он пружа трећег сведока структури историје тиме што им говори да остану у Јерусалиму док не приме силу одозго.

> And said unto them, Thus it is written, and thus it behoved Christ to suffer, and to rise from the dead the third day: And that repentance and remission of sins should be preached in his name among all nations, beginning at Jerusalem. And ye are witnesses of these things. And, behold, I send the promise of my Father upon you: but tarry ye in the city of Jerusalem, until ye be endued with power from on high. And he led them out as far as to Bethany, and he lifted up his hands, and blessed them. And it came to pass, while he blessed them, he was parted from them, and carried up into heaven. And they worshipped him, and returned to Jerusalem with great joy: And were continually in the temple, praising and blessing God. Amen. Luke 24:46–53.

> И рече им: Тако је написано, и тако је требало да Христос пострада и да устане из мртвих трећега дана; и да се у Његово име проповеда покајање и опроштење грехова међу свим народима, почевши од Јерусалима. А ви сте сведоци овога. И ево, ја шаљем на вас обећање Оца својега; а ви останите у граду Јерусалиму док се не обучете у силу с висине. И изведе их напоље до Витаније, и подигавши руке своје, благослови их. И догоди се, док их благосиљаше, да се растави од њих и узнесе на небо. А они Му се поклонише и вратише се у Јерусалим с великом радошћу; и беху непрестано у храму, хвалећи и благосиљајући Бога. Амин. Лука 24:46–53.

The illustration of the disciples on the road to Emmaus identifies a tarrying time that began at His death until He was resurrected and ascended to His Father. The tarrying time ended for the disciples of Emmaus when the message of the events of the cross was established by the methodology of bringing the lines of past sacred histories together, line upon line. Then the message was carried by the disciples as fast as they possibly could carry it. Then Jesus meets with the eleven disciples, once again the eating of a meal is referenced, line upon line is used to prove the message, and as with the disciples of Emmaus He then opens their understanding and departs. But not before he identifies the history of tarrying in Jerusalem until the tarrying time concludes with the arrival of the Holy Spirit on Pentecost.

Илустрација ученика на путу за Емаус указује на време чекања које је отпочело Његовом смрћу и трајало све док није васкрсао и узнео се Своме Оцу. Време чекања окончало се за ученике из Емауса када је порука о догађајима на крсту била утврђена методом довођења у склад линија прошлих светих историја, ред по ред. Затим су ученици понели ту поруку онолико брзо колико су је год могли понети. Потом се Исус састаје са једанаесторицом ученика, поново се помиње узимање оброка, ред по ред се користи да би се доказала порука, и као и са ученицима из Емауса, Он им тада отвара разум и одлази. Али не пре него што указује на историју чекања у Јерусалиму, све док се време чекања не оконча доласком Светога Духа на Педесетницу.

When Jesus told His disciples to tarry in Jerusalem, it was the end of the story of the road to Emmaus. The beginning of the story represented a disappointment, followed by a tarrying time, followed by a revelation of truth representing the message of the Midnight Cry. That revelation of truth was accomplished when Christ removed His hand, that had been “holden” the eyes of the disciples. That is the beginning of the story, and the middle of the story is repeated with the same story when Christ removed the disappointment from the eleven disciples by revealing Himself and opening their understanding of His Word. Then a last witness of the identical prophetic structure that begins with the first disappointment not the great disappointment.

Када је Исус рекао Својим ученицима да остану у Јерусалиму, то је био крај приче о путу у Емаус. Почетак те приче представљао је разочарање, за којим је уследило време чекања, а потом откривење истине које представља вест поноћног поклича. То откривење истине извршено је онда када је Христос уклонио Своју руку, која је „задржавала“ очи ученика. То је почетак приче, а средина приче понавља се у истој тој причи када је Христос отклонио разочарање једанаесторице ученика откривајући им Себе и отварајући им разум за Своју Реч. Затим следи последњи сведок истоветне пророчке структуре која почиње првим разочарањем, а не великим разочарањем.

The history from Emmaus to Pentecost provides three witnesses of the first disappointment, the tarrying time and the Midnight Cry, yet the actual disappointment that is the waymark at the beginning of each of the three witnesses was actually the second disappointment, not the first. Recognizing that the waymark that is the Great Disappointment in Millerite history is used to illustrate the first disappointment in Millerite history is essential in understanding the narrative we find in the four chapters of John that take place between the eating that took place at the last supper and the arrest at midnight in the garden of Gethsemane. It is worth recognizing that when Jesus appeared to the eleven disciples and ate with them, he asked, “Why are ye troubled? and why do thoughts arise in your hearts?”

Историја од Емауса до Педесетнице пружа три сведочанства о првом разочарању, времену одлагања и Поноћном покличу, ипак стварно разочарање, које представља ознаку пута на почетку сваког од та три сведочанства, заправо је било друго разочарање, а не прво. Препознавање да се ознака пута која је Велико разочарање у милеритској историји користи да би приказала прво разочарање у милеритској историји од суштинске је важности за разумевање наратива који налазимо у четири поглавља Јованова која се одигравају између јела које је одржано на последњој вечери и хапшења у поноћ у Гетсиманском врту. Вреди уочити да је Исус, када се јавио једанаесторици ученика и јео с њима, упитао: „Зашто сте сметени? И зашто такве помисли устају у срцима вашим?“

Just after he had eaten the last supper in the book of John, the passage we are going to consider begins with the words of Christ telling them, “Let not your hearts be troubled.” Within five days, they had forgotten that very command. Chapter fourteen through chapter seventeen of John’s gospel represents the first disappointment of July 18, 2020, that ushers in a tarrying time, leading to the Revelation of Jesus Christ that is unsealed just before probation closes, and represents the message of the Midnight Cry. That message ushers in a period of time that has been typified by the seventh month movement and is also typified by the Emmaus disciples’ sprint to Jerusalem in the dead of night. That history is what is represented by the three Hebrew letters that were employed by Christ to represent Himself as the “Truth.”

Одмах након што је појео последњу вечеру у Јеванђељу по Јовану, одломак који ћемо размотрити започиње Христовим речима којима им говори: „Нека се не плаши срце ваше.“ У року од пет дана заборавили су управо ту заповест. Четрнаесто до седамнаесто поглавље Јовановог јеванђеља представља прво разочарање од 18. јула 2020. године, које уводи време задржавања, водећи ка Откривењу Исуса Христа које се отпечаћује непосредно пре него што се заврши време милости, и представља вест поноћног поклича. Та вест уводи један временски период који је био предзнакован покретом седмога месеца, а такође је предзнакован и ужурбаним повратком ученика из Емауса у Јерусалим у дубокој ноћи. Та историја је оно што је представљено трима јеврејским словима која је Христос употребио да представи Себе као „Истину“.

It is in the narrative of these four chapters of John where we find not only the work of the Holy Spirit being identified as the same steps of that very word, but also where the best evidence to uphold the claims that are now being made that the final fulfillment of the message of the Midnight Cry is now being progressively presented at the Exeter camp meeting from the twelfth of August to the seventeenth. When the message is finally recognized by the waiting saints, the world will be plunged into the crisis of the Sunday law as those messengers take the final warning message of the “last days” to a dying world.

У наративу ова четири поглавља Јована налазимо не само да је дело Светога Духа препознато као исти кораци те исте речи, него и најбољи доказ који поткрепљује тврдње које се сада износе, да се коначно испуњење поруке Поноћног вапаја сада постепено излаже на логорском састанку у Ексетеру од дванаестог августа до седамнаестог. Када порука коначно буде препозната од стране светих који чекају, свет ће бити гурнут у кризу закона о недељи, док ти гласници буду носили последњу опоменску поруку „последњих дана“ свету на самрти.

Back to Articles