Article

# Rome Establishes the Vision - Number Six

Рим утврђује визију — број шест

The Prophetic Controversies in Adventist History: Understanding the Conflict Between Uriah Smith and James White on Daniel 11:36

Пророчке полемике у адвентистичкој историји: разумевање сукоба између Ураје Смита и Џејмса Вајта о Данилу 11:36

Author

Jeff Pippenger

Published

August 14, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

We are addressing six lines of prophetic controversy that have occurred within the history of Adventism from 1798 until the present day.

Обраћамо се на шест линија пророчких спорова који су се појавили у историји адвентизма од 1798. године па све до данашњег дана.

> “In history and prophecy the Word of God portrays the long continued conflict between truth and error. That conflict is yet in progress. Those things which have been, will be repeated. Old controversies will be revived, and new theories will be continually arising. But God’s people, who in their belief and fulfillment of prophecy have acted a part in the proclamation of the first, second, and third angels’ messages, know where they stand. They have an experience that is more precious than fine gold. They are to stand firm as a rock, holding the beginning of their confidence steadfast unto the end.” Selected Messages, book 2, 109.

> „У историји и пророштву Реч Божја приказује дуготрајни сукоб између истине и заблуде. Тај сукоб још увек траје. Оно што је било, поновиће се. Старе распре биће оживљене, а нове теорије непрестано ће настајати. Али Божји народ, који је у свом веровању и испуњењу пророштва узео учешћа у објављивању порука првог, другог и трећег анђела, зна где стоји. Они имају искуство које је драгоценије од чистога злата. Они треба да стоје чврсто као стена, држећи почетак своје поузданости непоколебљиво до краја.“ Selected Messages, књ. 2, 109.

The previous article addressed the first and last controversy about the Roman power, and we will now take up the controversy that occurred between Uriah Smith and James White. Uriah Smith inserted his own “private interpretation” into verse thirty-six.

Претходни чланак бавио се првом и последњом полемиком о римској сили, а сада ћемо размотрити полемику која је настала између Урије Смита и Џејмса Вајта. Урија Смит је унео своје сопствено „приватно тумачење“ у тридесет шести стих.

> “VERSE 36. And the king shall do according to his will; and he shall exalt himself, and magnify himself above every god, and shall speak marvelous things against the God of gods, and shall prosper till the indignation be accomplished; for that that is determined shall be done.

> „СТИХ 36. И цар ће чинити по својој вољи; и узвисиће себе, и величаће себе изнад свакога бога, и говориће чудесне ствари против Бога над боговима, и напредоваће док се не наврши гнев; јер ће се извршити оно што је одређено.

> “The king here introduced cannot denote the same power which was last noticed; namely, the papal power; for the specifications will not hold good if applied to that power.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 292.

> „Цар који се овде уводи не може означавати исту силу која је последња била споменута; наиме, папску силу; јер ове појединости не би одговарале ако би се примениле на ту силу.“ Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 292.

Smith acknowledged that the power in the previous verse was “papal Rome,” but claims the characteristics of verse thirty-six are not prophetic characteristics that identify papal Rome. That claim is false. It should be remembered that in the rebellion of 1863, the seven times of Leviticus chapter twenty-six was set aside, and therefore the representation of the seven times of both tables of Habakkuk was rejected. Both the 1843 and the 1850 charts illustrate the seven times in the very center of the charts, and both illustrations place the cross in the center of the line of the seven times. When the new light of the seven times arrived in 1856 and was thereafter rejected, it marked a rejection of Habakkuk’s two tables, and also the authority of the Spirit of Prophecy, which so clearly identifies that both charts were directed by God.

Смит је признао да је сила у претходном стиху била „папски Рим“, али тврди да особине из тридесет шестог стиха нису пророчке особине које идентификују папски Рим. Та тврдња је лажна. Треба имати на уму да је у побуни 1863. године седам времена из двадесет шестог поглавља Левитске књиге било стављено по страни, и стога је представљање седам времена на обе Авакумове таблице било одбачено. И карта из 1843. и карта из 1850. приказују седам времена у самом средишту карата, а оба приказа постављају крст у средиште линије седам времена. Када је 1856. године дошла нова светлост о седам времена и потом била одбачена, то је означило одбацивање Авакумове две таблице, а такође и ауторитета Духа пророштва, који тако јасно потврђује да је обе карте усмерио Бог.

According to Sister White the last deception of Satan is to make of none effect the testimony of God’s Spirit, and here the first deception was to make of none effect the testimony of God’s Spirit, and it also represented a simultaneous rejection of the foundational truths upon the two charts, and more specifically the seven times.

Према Сестри Вајт, последња Сотонина превара јесте да учини бездејственим сведочанство Духа Божјег, а овде је прва превара била да учини бездејственим сведочанство Духа Божјег, и она је такође представљала истовремено одбацивање темељних истина на обе карте, а нарочито седам времена.

At the rebellion of 1863, it was none other than Uriah Smith that produced the 1863 counterfeit chart, which removed the line of the seven times. By 1863 Uriah Smith had closed his eyes to the light of the seven times, and was unable to see that there are two “indignations” which Daniel identifies. The two indignations represent the seven times against the northern kingdom of Israel, and the southern kingdom of Judah. The first against the ten northern tribes began in 723 BC and ended in 1798, and the second began in 677 BC and ended in 1844.

При побуни 1863. године, нико други до Урија Смит начинио је фалсификовану карту из 1863. године, која је уклонила линију седам времена. До 1863. године Урија Смит је затворио очи пред светлошћу седам времена, и није био у стању да види да постоје два „гнева“ која Данило поистовећује. Та два гнева представљају седам времена над северним царством Израела и јужним царством Јуде. Први, над десет северних племена, отпочео је 723. године пре Христа и завршио се 1798. године, а други је отпочео 677. године пре Христа и завршио се 1844. године.

Gabriel came to Daniel in chapter eight to explain the marah vision, and in connection with his work, he provided a second witness to 1844. The twenty-three hundred years of Daniel chapter eight ended in 1844, but so too did the last of the two indignations against the northern and southern kingdoms.

Гаврило је дошао Данилу у осмом поглављу да објасни визију marah, и у вези са својим делом пружио је друго сведочанство за 1844. годину. Две хиљаде и три стотине година из осмог поглавља Данилове књиге завршиле су се 1844. године, али се исто тако тада завршила и последња од две негодовања против северног и јужног царства.

> And he said, Behold, I will make thee know what shall be in the last end of the indignation: for at the time appointed the end shall be. Daniel 8:19.

> И рече: Ево, обзнанићу ти шта ће бити на крају гнева; јер у одређено време биће крај. Данило 8:19.

The last end presupposes a first end. The last of the two indignations, which is simply another expression of the seven times, ended in 1844, and the first indignation ended in 1798. The verse Smith claimed possessed no specifications of the papal power identified the year when the papacy would receive its deadly wound.

Последњи свршетак претпоставља први свршетак. Последње од та два негодовања, што је једноставно други израз за седам времена, окончало се 1844. године, а прво негодовање окончало се 1798. године. Стих за који је Смит тврдио да не садржи никакве одреднице о папској власти означио је годину у којој ће папство примити своју смртну рану.

> And the king shall do according to his will; and he shall exalt himself, and magnify himself above every god, and shall speak marvelous things against the God of gods, and shall prosper till the indignation be accomplished; for that that is determined shall be done. Daniel 11:36.

> И цар ће чинити по својој вољи; и узвисиће се, и величаће себе изнад свакога бога, и говориће чудесне ствари против Бога над боговима, и напредоваће док се гнев не изврши; јер ће се извршити оно што је одређено. Данило 11:36.

“The king” in verse thirty-six would “prosper till the indignation be accomplished.” Notice what Smith writes about Daniel chapter eight, verses twenty-three and twenty-four in the same book where he claims the papal power does not possess the correct attributes to fulfill verse thirty-six.

„Цар“ у тридесет шестом стиху „напредоваће док се гнев не изврши“. Запазите шта Смит пише о Данилу, осмој глави, стиховима двадесет трећем и двадесет четвртом, у истој књизи у којој тврди да папска власт не поседује одговарајућа обележја да би испунила тридесет шести стих.

> “VERSE 23. And in the latter time of their kingdom, when the transgressors are come to the full, a king of fierce countenance, and understanding dark sentences, shall stand up. 24. And his power shall be mighty, but not by his own power: and he shall destroy wonderfully, and shall prosper, and practice, and shall destroy the mighty and the holy people. 25. And through his policy also he shall cause craft to prosper in his hand: and he shall magnify himself in his heart, and by peace shall destroy many: he shall also stand up against the Prince of princes; but he shall be broken without hand.

> „СТИХ 23. И у потоње време њиховога царства, кад преступници наврше меру, устаће цар жестока лица, вешт у загонеткама. 24. И сила ће му бити велика, али не његовом сопственом силом; и чудесно ће пустошити, и напредоваће, и деловаће, и погубиће моћне и свети народ. 25. И својом лукавошћу учиниће да превара успева у његовој руци; и узвисиће себе у своме срцу, и миром ће погубити многе; устаће и на Кнеза над кнезовима; али ће бити сломљен не руком.

> “This power succeeds to the four divisions of the goat kingdom in the latter time of their kingdom, that is, toward the termination of their career. It is, of course, the same as the little horn of verse 9 and onward. Apply it to Rome, as set forth in remarks on verse 9, and all is harmonious and clear.

> „Ова сила настаје после четири поделе царства јарца у последње време њиховог царства, то јест, при крају њиховог тока. Она је, наравно, иста као мали рог из 9. стиха и даље. Примените то на Рим, као што је изложено у напоменама на 9. стих, и све је складно и јасно.

> “‘A king of fierce countenance.’ Moses, in predicting punishment to come upon the Jews from this same power, calls it ‘a nation of fierce countenance.’ Deut. 28:49, 50. No people made a more formidable appearance in warlike array than the Romans. ‘Understanding dark sentences.’ Moses, in the scripture just referred to, says, ‘Whose tongue thou shalt not understand.’ This could not be said of the Babylonians, Persians, or Greeks, in reference to the Jews; for the Chaldean and Greek languages were used to a greater or less extent in Palestine. This was not the case, however, with the Latin.

> „Цар оштра лица.“ Мојсије, предсказујући казну која ће доћи на Јевреје од исте ове силе, назива је „народом оштра лица“. Пон. зак. 28:49, 50. Ниједан народ није пружао страховитији призор у бојном поретку од Римљана. „Који разуме загонетне речи.“ Мојсије, у управо наведеном Писму, каже: „Чијега језика нећеш разумети.“ То се није могло рећи за Вавилонце, Персијанце или Грке у односу на Јевреје; јер су се халдејски и грчки језик у већој или мањој мери употребљавали у Палестини. С латинским, међутим, то није био случај.

> “When the transgressors are come to the full.’ All along, the connection between God’s people and their oppressors is kept in view. It was on account of the transgressions of his people that they were sold into captivity. And their continuance in sin brought more severe punishment. At no time were the Jews more corrupt morally, as a nation, than at the time they came under the jurisdiction of the Romans.

> „Кад преступници наврше меру.“ Све време се има у виду веза између Божјег народа и њихових угњетача. Због преступа његовог народа они су били предати у ропство. А њихово истрајавање у греху навукло је тежу казну. Ни у једно време Јевреји, као народ, нису били морално покваренији него у време када су дошли под власт Римљана.

> “‘Mighty, but not by his own power.’ The success of the Romans was owing largely to the aid of their allies, and divisions among their enemies, of which they were ever ready to take advantage. Papal Rome also was mighty by means of the secular powers over which she exercised spiritual control.

> „Силан, али не својом сопственом силом.“ Успех Римљана у великој мери је дугован помоћи њихових савезника и поделама међу њиховим непријатељима, које су они увек били спремни да искористе. И папски Рим је такође био силан посредством световних власти над којима је вршио духовну власт.

> “‘He shall destroy wonderfully.’ The Lord told the Jews by the prophet Ezekiel that he would deliver them to men who were ‘skilful to destroy;’ and the slaughter of eleven hundred thousand Jews at the destruction of Jerusalem by the Roman army, was a terrible confirmation of the prophet’s words. And Rome in its second, or papal, phase was responsible for the death of fifty millions of martyrs.

> „Он ће чудесно уништавати.“ Господ је Јеврејима преко пророка Језекиља рекао да ће их предати људима који су „вешти у уништавању“; а покољ милион и сто хиљада Јевреја приликом разорења Јерусалима од стране римске војске био је страшна потврда пророкових речи. И Рим је у својој другој, или папској, фази био одговоран за смрт педесет милиона мученика.

> “‘And through his policy also he shall cause craft to prosper in his hand.’ Rome has been distinguished above all other powers for a policy of craft, by means of which it brought the nations under its control. This is true of both pagan and papal Rome. And thus by peace it destroyed many.

> „И својом ће мудрошћу учинити да превара напредује у његовој руци.“ Рим се, више од свих других сила, одликовао политиком лукавства, посредством које је народе довео под своју власт. То важи и за пагански и за папски Рим. И тако је миром многе погубио.

> “And Rome, finally, in the person of one of its governors, stood up against the Prince of princes, by giving sentence of death against Jesus Christ. ‘But he shall be broken without hand,’ an expression which identifies the destruction of this power with the smiting of the image of chapter 2.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 202–204.

> „I Rim se, najzad, u licu jednoga od svojih namesnika, podigao protiv Kneza nad knezovima, izričući smrtnu presudu Isusu Hristu. ‘Ali će biti skršen ne ljudskom rukom’, izraz koji poistovećuje uništenje ove sile sa udarcem po kipu iz 2. poglavlja.“ Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 202–204.

Smith, twice in the passage, identifies that the prophetic characteristics of pagan and papal Rome are interchangeable, for they are simply the manifestation of Rome in its two phases, such as the mixture of iron and clay in Daniel chapter two, which Sister White identifies as symbols of churchcraft and statecraft. When Daniel identifies in the verses Smith is addressing–that Rome “shall prosper, and practice,” and that Rome “shall cause craft to prosper in his hand,”–Smith claims that in verse thirty-six that the “king” who “shall prosper till the indignation be accomplished,” identifies a prophetic characteristic of both pagan and papal Rome. Then he claims that none of the characteristics of Rome in verse thirty-six refer to the papal power.

Смит у датом одломку, на два места, указује да су пророчке одлике паганског и папског Рима међусобно заменљиве, јер су оне напросто пројава Рима у његове две фазе, као што је мешавина гвожђа и глине у другој глави Данила, коју Сестра Вајт препознаје као симболе црквене и државне политике. Када Данило у стиховима којима се Смит бави каже да ће Рим „напредовати и делати“, и да ће Рим „учинити да лукавство напредује у његовој руци“, Смит тврди да у тридесет шестом стиху „цар“ који ће „напредовати док се не наврши гнев“ означава пророчку одлику и паганског и папског Рима. Потом тврди да се ниједна од одлика Рима у тридесет шестом стиху не односи на папску власт.

We have referred to Smith in supporting the identification of Rome being the robbers who establish the vision, and one of the four prophetic characteristics in verse fourteen is that Rome exalts themselves.

Позвали смо се на Смита као потпору за поистовећење Рима са разбојницима који утврђују виђење, а једно од четири пророчка обележја у четрнаестом стиху јесте да се Рим узвисује.

> And in those times there shall many stand up against the king of the south: also the robbers of thy people shall exalt themselves to establish the vision; but they shall fall. Daniel 11:14.

> И у то време многи ће устати против цара јужнога; и насилници из твога народа уздићи ће се да утврде виђење; али ће пасти. Данило 11:14.

Smith claims that the specifications of the king in verse thirty-six do not align with the papal power, though he earlier defended that it was Rome in verse fourteen that exalts itself. Yet the king in verse thirty-six “shall exalt himself.” That very same king in verse thirty-six would “speak marvelous things against the God of gods.” In Daniel the papal power “shall speak great words against the Most High,” and in the book of Revelation the papal power blasphemes against the Most High.

Смит тврди да се одреднице о цару у тридесет шестом стиху не подударају са папском влашћу, премда је раније заступао став да је у четрнаестом стиху реч о Риму који самога себе узвисује. Ипак, цар у тридесет шестом стиху „узвисиће се”. Тај исти цар у тридесет шестом стиху „говориће чудесне ствари против Бога над боговима”. У Данилу ће папска власт „говорити велике речи против Свевишњега”, а у књизи Откривења папска власт хули против Свевишњега.

> And there was given unto him a mouth speaking great things and blasphemies; and power was given unto him to continue forty and two months. And he opened his mouth in blasphemy against God, to blaspheme his name, and his tabernacle, and them that dwell in heaven. Revelation 13:5, 6.

> И беху му дата уста која говораху велике ствари и хуљења; и би му дата власт да чини четрдесет и два месеца. И отвори уста своја на хулу против Бога, да хули на име Његово, и на шатор Његов, и на оне који обитавају на небу. Откривење 13:5, 6.

Every prophetic specification of the papal power is identified in verse thirty-six.

Свака пророчка одредница о папској власти поистовећена је у тридесет шестом стиху.

> And the king shall do according to his will; and he shall exalt himself, and magnify himself above every god, and shall speak marvelous things against the God of gods, and shall prosper till the indignation be accomplished; for that that is determined shall be done. Daniel 11:36.

> И цар ће чинити по својој вољи; и узвисиће себе, и величаће себе изнад свакога бога, и говориће чудесне ствари против Бога над боговима, и напредоваће докле се гнев не наврши; јер што је одређено, то ће се извршити. Данило 11:36.

Human commentators are many times unreliable, but many Adventist commentators give witness to the obvious truth that it was verse thirty-six which the apostle Paul was paraphrasing from 2 Thessalonians, when he addressed the man of sin.

Људски коментатори су много пута непоуздани, али многи адвентистички коментатори сведоче о очигледној истини да је апостол Павле, када је говорио о човеку греха, у 2. Солуњанима парафразирао управо тридесет шести стих.

> Let no man deceive you by any means: for that day shall not come, except there come a falling away first, and that man of sin be revealed, the son of perdition; Who opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshipped; so that he as God sitteth in the temple of God, showing himself that he is God. 2 Thessalonians 2:2, 3.

> Нико да вас не превари ни на који начин; јер тај дан неће доћи, док најпре не дође отпад, и не открије се човек греха, син погибли; који се противи и узвисује изнад свега што се назива Богом или што се обожава, тако да он, као Бог, седи у храму Божјем, показујући себе да је Бог. 2. Солуњанима 2:2, 3.

Verse thirty-six states that “he shall exalt himself, and magnify himself above every god,” and Paul says “that man of sin be revealed, the son of perdition; Who opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshipped.” Clearly Smith had no prophetic authority to claim that the king of verse thirty-six was different from the king under discussion in the verses leading to verse thirty-six. Grammatically he had no justification for making his flawed application, and his claim that he did so because verse thirty-six possesses no characteristics of the papal power was a wresting of the Scripture in an attempt to establish a private interpretation.

Тридесет шести стих каже да ће се „он узвисити и величати изнад свакога бога“, а Павле каже: „да се открије човек безакоња, син погибли; који се противи и преузноси изнад свега што се назива Богом или се поштује.“ Јасно је да Смит није имао никакво пророчко овлашћење да тврди како је цар из тридесет шестог стиха различит од цара о коме је реч у стиховима који воде до тридесет шестог стиха. Граматички, није имао никакво оправдање за своју погрешну примену, а његова тврдња да је тако поступио зато што тридесет шести стих не поседује никаква обележја папске власти била је извртање Писма у покушају да се успостави лично тумачење.

> We have also a more sure word of prophecy; whereunto ye do well that ye take heed, as unto a light that shineth in a dark place, until the day dawn, and the day star arise in your hearts: Knowing this first, that no prophecy of the scripture is of any private interpretation. For the prophecy came not in old time by the will of man: but holy men of God spake as they were moved by the Holy Ghost. 2 Peter 1:19–21.

> И имамо још поузданију пророчку реч; и добро чините што пазите на њу као на светлост која светли на тамном месту, док не осване дан и Даница не изађе у срцима вашим; знајући најпре ово, да ниједно пророчанство Писма не бива по сопственом тумачењу. Јер пророштво никада не настаде вољом човечијом, него свети људи Божји говораху покретани Духом Светим. 2 Петрова 1:19–21.

Through the years of Laodicean Adventism there have been many Adventist theologians, pastors and authors who have addressed whether they think Smith’s application is correct or incorrect. An Australian pastor, Louis Were, who is long deceased, spent the majority of his ministry in opposing Smith’s false prophetic model. The reason for his opposition was not simply that Smith ultimately identified the king that comes to his end in verse forty-five as Turkey, but Smith’s platform also produced an incorrect application of Armageddon. In the 1980’s or thereabout an Adventist author penned a book titled, Adventists and Armageddon, Have we Misunderstood Prophecy? The author’s name is Donald Mansell, and the book is still available.

Током година лаодикијског адвентизма било је много адвентистичких теолога, пастора и писаца који су се бавили питањем да ли сматрају да је Смитова примена исправна или погрешна. Један аустралијски пастор, Луис Вер, који је одавно преминуо, провео је већину своје службе супротстављајући се Смитовом лажном пророчком моделу. Разлог његовог противљења није био једноставно то што је Смит на крају поистоветио цара који долази своме крају у четрдесет петом стиху са Турском, него је Смитова поставка такође произвела и погрешну примену Армагедона. Осамдесетих година прошлог века, или отприлике тада, један адвентистички писац написао је књигу под насловом Adventists and Armageddon, Have we Misunderstood Prophecy? Име аутора је Доналд Менсел, а књига је и даље доступна.

Mansell tracks the history leading up to World War One and World War Two showing that when both those wars were seen to be approaching the Adventist evangelists began to employ Smith’s false application of Turkey marching to literal Jerusalem as a sign of Armageddon and the end of the world. He demonstrates by church membership roles that as each of the wars approached many souls were brought into the membership of the Adventist church, based upon the evangelist’s prophetic emphasis drawn from Smith’s flawed view of Armageddon.

Мансел прати историју која је водила ка Првом светском рату и Другом светском рату, показујући да су, када се увидело да се оба та рата приближавају, адвентистички јеванђелисти почели да користе Смитову погрешну примену Турске која маршира ка дословном Јерусалиму као знак Армагедона и краја света. Он показује, на основу црквених чланских спискова, да су, како се сваки од тих ратова приближавао, многе душе биле приведене у чланство Адвентистичке цркве, на темељу пророчког нагласка јеванђелиста изведеног из Смитовог погрешног схватања Армагедона.

When either war ended, and the flawed predictions were not fulfilled, the church lost more members than they had gained from the prophetic model that was constructed by Smith.

Када се било који од тих ратова окончао, а погрешна предвиђања нису се испунила, црква је изгубила више чланова него што их је задобила посредством пророчког модела који је Смит сачинио.

Through Smith’s rejection of the foundational message of the Millerites, and his willingness to promote his private interpretation of verse thirty-six to forty-five of Daniel, Smith’s logic produced a prophetic model based upon current events.

Кроз Смитово одбацивање темељне поруке милерита, и његову спремност да промовише своје приватно тумачење стихова тридесет шест до четрдесет пет у књизи пророка Данила, Смитова логика је произвела пророчки модел заснован на текућим догађајима.

In the argument between Smith and James White over the king who comes to his end in the last verse of Daniel eleven, James White presented a logic that succinctly represented Smith’s sandy prophetic foundation. White taught that “prophecy produces history, but history does not produce prophecy.”

У расправи између Смита и Џејмса Вајта о цару који долази своме крају у последњем стиху Једанаесте главе Данила, Џејмс Вајт је изнео логику која је сажето представљала Смитов песковити пророчки темељ. Вајт је учио да „пророштво производи историју, али историја не производи пророштво.“

The evangelists of Adventism that worked before both wars employed the developing history to present Smith’s flawed prophetic model of Armageddon, and their work, which seemed so blessed leading up to the wars, produced a net loss when the prophetic model was demonstrated to be based upon a private interpretation.

Адвентистички јеванђелисти који су деловали пре оба рата користили су развој историјских догађаја да изложе Смитов погрешни пророчки модел Армагедона, и њихов рад, који је уочи ратова изгледао тако благословен, донео је у крајњем исходу нето губитак када се показало да је тај пророчки модел заснован на приватном тумачењу.

> Beware of false prophets, which come to you in sheep’s clothing, but inwardly they are ravening wolves. Ye shall know them by their fruits. Do men gather grapes of thorns, or figs of thistles? Even so every good tree bringeth forth good fruit; but a corrupt tree bringeth forth evil fruit. A good tree cannot bring forth evil fruit, neither can a corrupt tree bring forth good fruit. Every tree that bringeth not forth good fruit is hewn down, and cast into the fire. Wherefore by their fruits ye shall know them. Matthew 7:15–20.

> Чувајте се лажних пророка, који вам долазе у овчијем руху, а изнутра су грабљиви вуци. По плодовима њиховим познаћете их. Бере ли се грожђе с трња, или смокве с чичка? Тако свако добро дрво рађа добре плодове, а рђаво дрво рађа зле плодове. Добро дрво не може рађати зле плодове, нити рђаво дрво може рађати добре плодове. Свако дрво које не рађа добар плод сече се и у огањ баца. Дакле, по плодовима њиховим познаћете их. Матеј 7:15–20.

Smith’s willingness to promote a private prophetic model of the king in verse thirty-six bore the fruit of also creating an incorrect application of the sixth plague and Armageddon.

Смитова спремност да заступа приватни пророчки модел о цару у тридесет шестом стиху донела је плод и у томе што је створила и погрешну примену шестог зла и Армагедона.

> And the sixth angel poured out his vial upon the great river Euphrates; and the water thereof was dried up, that the way of the kings of the east might be prepared. And I saw three unclean spirits like frogs come out of the mouth of the dragon, and out of the mouth of the beast, and out of the mouth of the false prophet. For they are the spirits of devils, working miracles, which go forth unto the kings of the earth and of the whole world, to gather them to the battle of that great day of God Almighty. Behold, I come as a thief. Blessed is he that watcheth, and keepeth his garments, lest he walk naked, and they see his shame. And he gathered them together into a place called in the Hebrew tongue Armageddon. Revelation 16:12–16.

> И шести анђео изли чашу своју на велику реку Еуфрат; и вода њезина пресахну, да се приправи пут царевима од истока сунчанога. И видех три нечиста духа, као жабе, где излазе из уста аждаје, и из уста звери, и из уста лажнога пророка. Јер су то духови ђаволски, који чине чудеса, и излазе к царевима земаљским и целога света, да их саберу на бој за онај велики дан Бога Сведржитеља. Ево, долазим као лопов. Блажен је онај који бди и чува хаљине своје, да не иде го, и да не виде срамоту његову. И сабра их на место које се јеврејски зове Армагедон. Откривење 16:12–16.

As we have previously pointed out, the sixth plague comes after the close of human probation, so the warning contained to keep your garments, must refer to a testing issue that occurs before Michael stands up and human probation closes and the first plague begins. The sixth plague identifies the activities of the dragon, the beast and the false prophet, who are the threefold union that comes together at the soon-coming Sunday law. That threefold union is Modern Rome, and the symbol that identifies and establishes the threefold union of Modern Rome, are the “robbers of thy people,” who “exalt themselves to establish the vision” and “fall.”

Као што смо раније указали, шесто зло долази после завршетка времена човекове пробе; стога упозорење које позива да се чувају хаљине мора се односити на питање кушње које настаје пре него што Михаило устане, човекова проба се заврши и прво зло отпочне. Шесто зло препознаје делатности аждаје, звери и лажног пророка, који су троструки савез што се уједињује при ускоро долазећем закону о недељи. Тај троструки савез је савремени Рим, а симбол који препознаје и успоставља троструки савез савременог Рима јесу „разбојници твога народа“, који се „узвисују да утврде виђење“ и „падају“.

The warning of the sixth plague, when understood, allows a soul to keep his garments, but if it is rejected it leaves a soul naked, which is one of the five attributes of a Laodicean. The symbol that establishes that warning is the robbers of thy people, who exalt themselves and ultimately fall. Solomon said if God’s people do not have that vision, they perish.

Опомена шестог зла, када се разуме, омогућава души да сачува своје хаљине; али ако се одбаци, оставља душу голом, што је једно од пет обележја Лаодикијца. Симбол који утврђује ту опомену јесу разбојници твога народа, који узвисују сами себе и на крају падају. Соломон је рекао да, ако Божји народ нема то виђење, пропада.

> Where there is no vision, the people perish: but he that keepeth the law, happy is he. Proverbs 29:18.

> Где нема визије, народ пропада; а ко држи закон, благо њему. Приче 29:18.

The Hebrew word “perish” means “to make naked”, and John recorded, “Blessed is he that watcheth, and keepeth his garments, lest he walk naked, and they see his shame.” Smith was wrong on the King of the North, and that false prophetic foundation allowed him to develop a prophetic application that, if accepted, produces nakedness, which is a symbol of the Laodiceans, who are spewed out of the mouth of the Lord.

Јеврејска реч „погинути“ значи „учинити нагим“, а Јован је забележио: „Благо ономе који бди и чува своје хаљине, да не иде наг и да се не види срамота његова.“ Смит је погрешио у вези са царем Севера, и тај лажни пророчки темељ омогућио му је да развије пророчанску примену која, ако се прихвати, производи нагост, што је симбол Лаодикијаца, који бивају избљувани из уста Господњих.

Smith had no problem arguing his new false identification of the King of the North against the prophetess’ husband James White. Adventist historians, and Sister White, address their famous disagreement. Ellen White rebuked both her husband and Smith for allowing their difference of opinion on who was represented by the king of the north in Daniel eleven, to be put into the public domain. In the very first Adventist publication after the Great Disappointment of 1844, James White wrote:

Смиту није представљало никакву тешкоћу да своје ново лажно поистовећење Цара Севера брани насупрот мужу пророчице, Џејмсу Вајту. Адвентистички историчари, као и сестра Вајт, осврћу се на њихово чувено неслагање. Елен Вајт је укорила и свога мужа и Смита зато што су допустили да њихово разилажење у мишљењу о томе ко је представљен царем севера у једанаестој глави Данила буде изнето у јавност. У првој адвентистичкој публикацији после Великог разочарања 1844. године, Џејмс Вајт је написао:

> “That Jesus rose up, and shut the door, and came to the Ancient of days, to receive his kingdom, at the 7th month, 1844, I fully believe. See Luke 13:25; Matthew 25:10; Daniel 7:13,14. But the standing up of Michael, Daniel 12:1, appears to be another event, for another purpose. His rising up in 1844, was to shut the door, and come to his Father, to receive his kingdom, and power to reign; but Michael’s standing up, is to manifest his kingly power, which he already has, in the destruction of the wicked, and in the deliverance of his people. Michael is to stand up at the time that the last power in chapter 11, comes to his end, and none to help him. This power is the last that treads down the true church of God: and as the true church is still trodden down, and cast out by all christendom, it follows that the last oppressive power has not ‘come to his end;’ and Michael has not stood up. This last power that treads down the saints is brought to view in Revelation 13:11-18. His number is 666.” James White, A Word to the Little Flock, 8.

> „Да је Исус устао, и затворио врата, и дошао к Старцу дана, да прими своје царство, у 7. месецу 1844. године, у то потпуно верујем. Видети Лука 13:25; Матеј 25:10; Данило 7:13,14. Али устајање Михаила, Данило 12:1, изгледа да је други догађај, ради друге сврхе. Његово устајање 1844. године било је да затвори врата, и дође к своме Оцу, да прими своје царство, и власт да царује; али Михаилово устајање јесте да покаже своју царску власт, коју већ има, у уништењу безбожника, и у избављењу свога народа. Михаило треба да устане у време када последња сила у 11. поглављу дође своме крају, и не буде никога да му помогне. Та сила је последња која гази праву Божју цркву; и како је права црква још увек погажена, и одбачена од целокупног хришћанства, следи да последња тлачитељска сила још није ‘дошла своме крају;’ и Михаило још није устао. Та последња сила која гази свете приказана је у Откривењу 13:11-18. Његов број је 666.” Џејмс Вајт, A Word to the Little Flock, 8.

When Smith introduced his so-called “new light” on the subject of “the last power in Daniel chapter eleven,” James White saw Smith’s application, not as new light, but as an attack upon the foundations. The controversy of Rome as the king of the north in Daniel eleven that took place between Uriah Smith and James White possesses specific attributes, that as students of prophecy, we are to bring together with the other controversies of Adventist history concerning the symbol of Rome.

Када је Смит увео своју такозвану „нову светлост“ у погледу „последње силе у једанаестом поглављу Данила“, Џејмс Вајт је Смитову примену видео не као нову светлост, већ као напад на темеље. Расправа о Риму као цару севера у једанаестом поглављу Данила, која се водила између Урије Смита и Џејмса Вајта, поседује одређена обележја која ми, као проучаваоци пророштва, треба да повежемо с другим расправама у адвентистичкој историји у вези са симболом Рима.

One of those attributes is the introduction of a private interpretation. Another attribute is that the application of the private interpretation requires a wresting of simple grammar, for Smith not only disregarded that every prophetic attribute in verse thirty-six addresses Rome, but he disregarded that the grammatical structure demands that the king of verse thirty-six must be the same king as represented in the previous passage.

Једно од тих обележја јесте увођење приватног тумачења. Друго обележје јесте да примена приватног тумачења захтева извртање једноставне граматике, јер Смит не само да је занемарио чињеницу да се свако пророчко обележје у тридесет шестом стиху односи на Рим, него је занемарио и то да граматичка структура захтева да цар из тридесет шестог стиха мора бити исти цар какав је представљен у претходном одломку.

Another is that the private interpretation was a rejection of foundational truths. Another is that it represents a rejection of the authority of the Spirit of Prophecy. Another characteristic is that the first flawed idea concerning Rome will lead to a prophetic model that disallows a person from keeping his garments as they approach the close of human probation. Another was the willingness to promote his private interpretation publicly. Another is that the private interpretation is invariably identified as new light. All of these attributes are represented within the current discussion of the “robbers of thy people.”

Још једна одлика јесте да је приватно тумачење представљало одбацивање темељних истина. Још једна је да оно представља одбацивање ауторитета Духа пророштва. Још једна карактеристика јесте да ће прва погрешна замисао у погледу Рима довести до пророчког модела који онемогућава човеку да сачува своје хаљине док се приближава завршетку времена људске кушње. Још једна је била спремност да своје приватно тумачење јавно промовише. Још једна је да се приватно тумачење неизоставно поистовећује са новом светлошћу. Све ове одлике представљене су у оквиру садашње расправе о „разбојницима твога народа“.

When the last controversy of Rome, which was typified by the first controversy of Rome identifying the “robbers of thy people,” is brought together with the prophetic line of Uriah Smith’s and James White’s controversy we will see that one class will be building their prophetic model upon a private interpretation, which rejects foundational truth.

Када се последња римска распра, која је била предочена првом римском распром која је поистоветила „разбојнике твога народа“, доведе у везу са пророчком линијом распре Урије Смита и Џејмса Вајта, видећемо да ће једна класа градити свој пророчки модел на приватном тумачењу, које одбацује темељну истину.

The rejection of the foundational truths automatically represents a rejection of the authority of the Spirit of Prophecy, which so soundly defends those foundational truths. That class will also be willing to present their view publicly, regardless of any concerns that may be raised about the impact the teaching might have upon God’s people around the globe.

Одбацивање темељних истина само по себи представља одбацивање ауторитета Духа пророштва, који тако снажно брани те темељне истине. Та група ће такође бити спремна да јавно изнесе своје гледиште, без обзира на било какве забринутости које би могле бити изнете у погледу утицаја који би то учење могло имати на Божји народ широм света.

Immediately after 1844, in the first generation of Adventism, another controversy about Rome was introduced. That controversy continued to be agitated, until the false view was accepted in the third generation of Adventism. We will consider the controversy of the “daily” as the fourth of six lines we are now considering in the model of line upon line.

Непосредно после 1844. године, у првој генерацији адвентизма, уведена је још једна расправа о Риму. Та расправа наставила је да се подстиче све док лажно гледиште није било прихваћено у трећој генерацији адвентизма. Размотрићемо расправу о „свакодневној“ као четврту од шест линија које сада разматрамо у моделу „ред на ред“.

But before we take up the fourth line of the controversies of Rome, it needs to be remembered that in the previous article, when we were addressing verse ten of Daniel chapter eleven, we stated “Verse ten also directly connects the “seven times” of Leviticus twenty-six to the hidden history, but that line of truth is outside what we are here setting forth.”

Али пре него што размотримо четврту линију римских спорова, потребно је да се подсетимо да смо у претходном чланку, када смо се бавили десетим стихом једанаестог поглавља Данила, изјавили: „Десети стих такође непосредно повезује ‘седам времена’ из Левитске двадесет шест са скривеном историјом, али та линија истине је изван онога што овде излажемо.”

Uriah Smith was the leader in rejecting the seven times in 1863. He had rejected the increase of knowledge upon that subject that was presented in the articles on the subject, penned by Hiram Edson and published in the Review in 1856. The implications of Smith being associated with a movement that presented the seven times, but who thereafter rejected an increase of knowledge upon that very subject is also outside of the subject of the characteristics of Smith’s introduction of what he claimed was new light on the subject of the king of the north, but when we conclude our overview of the line of the Adventist controversies of Rome, we will return to both the significance of verse ten of chapter eleven of Daniel, and also what is represented by Smith’s rejection of the Laodicean message that arrived in 1856 with the increase of knowledge on the seven times.

Урија Смит је био предводник у одбацивању седам времена 1863. године. Он је одбацио умножавање знања о том предмету које је било изложено у чланцима о тој теми, које је написао Хирам Едсон и које је Review објавио 1856. године. Последице чињенице да је Смит био повезан с покретом који је излагао седам времена, а који је потом одбацио умножавање знања управо о том предмету, такође су изван теме карактеристика Смитовог увођења онога што је тврдио да је нова светлост о предмету цара севера; али када будемо закључили наш преглед линије адвентистичких контроверзи о Риму, вратићемо се и значају десетог стиха једанаесте главе Данила, као и ономе што је представљено Смитовим одбацивањем лаодикијске поруке која је стигла 1856. године са умножавањем знања о седам времена.

> “Our faith in reference to the messages of the first, second, and third angels was correct. The great waymarks we have passed are immovable. Although the hosts of hell may try to tear them from their foundation, and triumph in the thought that they have succeeded, yet they do not succeed. These pillars of truth stand firm as the eternal hills, unmoved by all the efforts of men combined with those of Satan and his host. We can learn much, and should be constantly searching the Scriptures to see if these things are so.” Evangelism, 223.

> „Наша вера у погледу порука првог, другог и трећег анђела била је исправна. Велики међаши које смо прошли непокретни су. Иако војске пакла могу настојати да их ишчупају из њиховог темеља и да ликују при помисли да су у томе успеле, ипак не успевају. Ови стубови истине стоје чврсто као вечна брда, непокренути свим напорима људи удруженим са напорима Сатане и његове војске. Много можемо научити, и треба стално да истражујемо Писмо да бисмо видели да ли је ово тако.“ Evangelism, 223.

> “The great waymarks of truth, showing us our bearings in prophetic history, are to be carefully guarded, lest they be torn down, and replaced with theories that would bring confusion rather than genuine light.” Selected Messages, book 2, 101, 102.

> „Velike međašne tačke istine, koje nam pokazuju naš položaj u proročkoj istoriji, treba brižljivo čuvati, da ne bi bile oborene i zamenjene teorijama koje bi donele zabunu, a ne istinsku svetlost.“ Selected Messages, knjiga 2, 101, 102.

> “At this time many efforts will be made to unsettle our faith in the sanctuary question; but we must not waver. Not a pin is to be moved from the foundations of our faith. Truth is still truth. Those who become uncertain will drift into erroneous theories, and will finally find themselves infidel in regard to the past evidence we have had of what is truth. The old waymarks must be preserved, that we lose not our bearings.” Manuscript Releases, volume 1, 55

> „У ово време биће учињени многи напори да се поколеба наша вера у питање Светиње; али ми не смемо узмакнути. Ниједна игла не сме бити померена из темеља наше вере. Истина је и даље истина. Они који постану несигурни одлутаће у погрешне теорије и на крају ће се затећи као неверници у погледу на раније доказе које смо имали о томе шта је истина. Стари међаши морају бити сачувани, да не бисмо изгубили своје усмерење.“ Manuscript Releases, volume 1, 55

Back to Articles