Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Sixty-Two

Књига пророка Данила – сто шездесет друга

Rome’s Prophetic Time: Unveiling the Vision

Proročko vreme Rima: otkrivanje viđenja

Author

Jeff Pippenger

Published

March 27, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

Rome establishes the vision, and Rome is revealed in its “time”. This is a statement by Sister White where she states what should be understood as the obvious:

Рим утврђује виђење, и Рим се открива у свом „времену“. Ово је изјава сестре Вајт у којој она износи оно што треба разумети као очигледно:

> “Revelation is a sealed book, but it is also an opened book. It records marvelous events that are to take place in the last days of this earth’s history. The teachings of this book are definite, not mystical and unintelligible. In it the same line of prophecy is taken up as in Daniel. Some prophecies God has repeated, thus showing that importance must be given to them. The Lord does not repeat things that are of no great consequence.” Manuscript Releases, volume 9, 8.

> „Откривење је запечаћена књига, али је уједно и отворена књига. Оно бележи чудесне догађаје који треба да се збуду у последњим данима историје ове земље. Учења ове књиге су одређена, а не мистична и неразумљива. У њој се наставља иста линија пророштва као и у Данилу. Нека пророштва Бог је поновио, показујући тиме да им се мора придати важност. Господ не понавља оно што није од велике важности.” Manuscript Releases, volume 9, 8.

The “Lord does not repeat things that are of no great consequence” and the “times” associated with Rome are repeated over and over. It is of “great consequence” to understand the “time” associated with Rome, for that is what reveals Rome as the subject that establishes the vision. Seven times the twelve hundred and sixty years of papal rule is directly referenced in Daniel and Revelation.

„Господ не понавља ствари које нису од велике важности“, а „времена“ повезана са Римом понављају се изнова и изнова. Од „велике је важности“ разумети „време“ повезано са Римом, јер управо оно открива Рим као предмет који успоставља визију. Седам пута се у Данилу и Откривењу непосредно указује на хиљаду двеста шездесет година папске владавине.

> And he shall speak great words against the most High, and shall wear out the saints of the most High, and think to change times and laws: and they shall be given into his hand until a time and times and the dividing of time. Daniel 7:25.

> И говориће велике речи против Свевишњега, и тлачиће свеце Свевишњега, и помишљаће да промени времена и законе; и они ће му бити предани у руке до времена и времена и по времена. Данило 7:25.

> And I heard the man clothed in linen, which was upon the waters of the river, when he held up his right hand and his left hand unto heaven, and sware by him that liveth for ever that it shall be for a time, times, and an half; and when he shall have accomplished to scatter the power of the holy people, all these things shall be finished. Daniel 12:7.

> И чух човека обученог у лан, који беше над водама реке, када подиже десницу своју и левицу своју к небу, и закле се Оним који живи довека да ће то бити за време, времена и по времена; и када доврши да разбије силу светога народа, све ће се ово свршити. Данило 12:7.

> But the court which is without the temple leave out, and measure it not; for it is given unto the Gentiles: and the holy city shall they tread under foot forty and two months. Revelation 11:2.

> А двор који је изван храма изостави, и не мери га; јер је дат незнабошцима; и они ће газити свети град четрдесет и два месеца. Откривење 11:2.

> And I will give power unto my two witnesses, and they shall prophesy a thousand two hundred and threescore days, clothed in sackcloth. Revelation 11:3.

> И даћу власт својој двојици сведока, и прорицаће хиљаду двеста и шездесет дана, обучени у кострет. Откривење 11:3.

> And the woman fled into the wilderness, where she hath a place prepared of God, that they should feed her there a thousand two hundred and threescore days. Revelation 12:6.

> И жена побеже у пустињу, где има место припремљено од Бога, да је онде хране хиљаду и двеста и шездесет дана. Откривење 12:6.

> And to the woman were given two wings of a great eagle, that she might fly into the wilderness, into her place, where she is nourished for a time, and times, and half a time, from the face of the serpent. Revelation 12:14.

> И жени беху дата два крила великога орла, да одлети у пустињу, на своје место, где се храни за време, и времена, и по времена, далеко од лица змијина. Откривење 12:14.

> And there was given unto him a mouth speaking great things and blasphemies; and power was given unto him to continue forty and two months. Revelation 13:5.

> И дана му беху уста која говораху велике ствари и хуљења; и дана му би власт да делује четрдесет и два месеца. Откривење 13:5.

These seven direct references present different specific prophetic characteristics of Rome. It is in those passages that Rome is revealed. Sister White adds that these periods are also represented as “three years and a half or 1260 days.” You do not find either three and a half years or twelve hundred and sixty days” in the Bible. Sister White is simply applying the computation of the seven references accordingly.

Ових седам непосредних упућивања представљају различите посебне пророчке карактеристике Рима. Управо се у тим одломцима Рим открива. Сестра Вајт додаје да су ти периоди такође представљени као „три године и по или 1260 дана“. У Библији не налазите ни „три и по године“ ни „хиљаду двеста шездесет дана“. Сестра Вајт једноставно у складу с тим примењује израчунавање седам упућивања.

> “In chapter 13 (verses 1–10) is described another beast, ‘like unto a leopard,’ to which the dragon gave ‘his power, and his seat, and great authority.’ This symbol, as most Protestants have believed, represents the papacy, which succeeded to the power and seat and authority once held by the ancient Roman empire. Of the leopardlike beast it is declared: ‘There was given unto him a mouth speaking great things and blasphemies…. And he opened his mouth in blasphemy against God, to blaspheme His name, and His tabernacle, and them that dwell in heaven. And it was given unto him to make war with the saints, and to overcome them: and power was given him over all kindreds, and tongues, and nations.’ This prophecy, which is nearly identical with the description of the little horn of Daniel 7, unquestionably points to the papacy.

> „U 13. poglavlju (stihovi 1–10) opisana je druga zver, „slična leopardu“, kojoj je zmaj dao „silu svoju, i presto svoj, i vlast veliku“. Ovaj simbol, kako je verovala većina protestanata, predstavlja papstvo, koje je nasledilo silu, presto i vlast što ih je nekada imalo staro Rimsko carstvo. O toj zveri sličnoj leopardu objavljeno je: „I dade joj se usta koja govore velike stvari i hule…. I otvori usta svoja za huljenje na Boga, da huli na ime Njegovo, i na šator Njegov, i na one koji žive na nebu. I dano joj bi da vodi rat sa svetima, i da ih pobedi; i data joj bi vlast nad svakim plemenom, i jezikom, i narodom.“ Ovo proročanstvo, koje je gotovo istovetno opisu maloga roga iz Danila 7, nesumnjivo upućuje na papstvo.

> “‘Power was given unto him to continue forty and two months.’ And, says the prophet, ‘I saw one of his heads as it were wounded to death.’ And again: ‘He that leadeth into captivity shall go into captivity: he that killeth with the sword must be killed with the sword.’ The forty and two months are the same as the ‘time and times and the dividing of time,’ three years and a half, or 1260 days, of Daniel 7—the time during which the papal power was to oppress God’s people. This period, as stated in preceding chapters, began with the supremacy of the papacy, A.D. 538, and terminated in 1798. At that time the pope was made captive by the French army, the papal power received its deadly wound, and the prediction was fulfilled, ‘He that leadeth into captivity shall go into captivity.’” The Great Controversy, 439.

> „‘И дана му беше власт да чини четрдесет и два месеца.’ И, каже пророк, ‘видех једну од његових глава као смртно рањену.’ И опет: ‘Који води у ропство, отићи ће у ропство; који мачем убија, мора мачем бити убијен.’ Четрдесет и два месеца исто су што и ‘време и времена и по времена’, три и по године, или 1260 дана, из 7. поглавља Данила — време током којег је папска власт требало да угњетава Божји народ. Овај период, као што је наведено у претходним поглављима, започео је успостављањем превласти папства 538. године н. е. и окончао се 1798. године. Тада је папа био одведен у заробљеништво од стране француске војске, папска власт примила је своју смртоносну рану, и пророчанство се испунило: ‘Који води у ропство, отићи ће у ропство.’“ Велика борба, 439.

With the inspired authority to also consider three and a half years as the “time” which “reveals” Rome, other biblical references to Rome emerge.

С надахнутим ауторитетом да се такође три и по године сматрају за „време“ које „открива“ Рим, појављују се и друге библијске референце на Рим.

> But I tell you of a truth, many widows were in Israel in the days of Elias, when the heaven was shut up three years and six months, when great famine was throughout all the land. Luke 4:25.

> Него вам заиста кажем: многе удовице бејаху у Израиљу у дане Илијине, када се небо затвори за три године и шест месеци, и настаде велика глад по свој земљи. Лука 4:25.

The three and a half years of Elijah, connects the time with Jezebel, who is the symbol of papal Rome in the church of Thyatira.

Три и по године Илијине повезују то време са Језавељом, која је симбол папског Рима у цркви Тијатире.

> Notwithstanding I have a few things against thee, because thou sufferest that woman Jezebel, which calleth herself a prophetess, to teach and to seduce my servants to commit fornication, and to eat things sacrificed unto idols. And I gave her space to repent of her fornication; and she repented not. Revelation 2:20, 21.

> Али имам неколико ствари против тебе: што допушташ жени Језавељи, која себе назива пророчицом, да учи и заводи моје слуге да чине блуд и да једу ствари жртвоване идолима. И дадох јој времена да се покаје за свој блуд, и не покаја се. Откривење 2:20, 21.

The “time” given the fourth church, represented by Jezebel, is also a “space.”

„Време“ дато четвртој цркви, представљеној Језавељом, такође је и „раздобље“.

> Elias was a man subject to like passions as we are, and he prayed earnestly that it might not rain: and it rained not on the earth by the space of three years and six months. James 5:17.

> Илија беше човек подложан истим страстима као и ми, и усрдно се помоли да не буде кише; и не паде киша на земљу три године и шест месеци. Јаков 5:17.

Commenting on the forty-two months being the same as the thousand two hundred and threescore days, Sister White identifies the period as “those days,” which Christ referred to.

Коментаришући да су четрдесет и два месеца исто што и хиљаду двеста и шездесет дана, сестра Вајт поистовећује то раздобље са „тим данима“ на које је Христос указао.

> “The periods here mentioned—‘forty and two months,’ and ‘a thousand two hundred and threescore days’—are the same, alike representing the time in which the church of Christ was to suffer oppression from Rome. The 1260 years of papal supremacy began in A.D. 538, and would therefore terminate in 1798. At that time a French army entered Rome and made the pope a prisoner, and he died in exile. Though a new pope was soon afterward elected, the papal hierarchy has never since been able to wield the power which it before possessed.

> „Овде споменута раздобља — ‚четрдесет и два месеца‘ и ‚хиљаду двеста и шездесет дана‘ — јесу исто, и подједнако представљају време у којем је Христова црква требало да трпи угњетавање од Рима. Тих 1260 година папске превласти отпочело је 538. године н. е., те би се, према томе, завршило 1798. године. У то време једна француска војска ушла је у Рим и заробила папу, а он је умро у изгнанству. Премда је убрзо потом био изабран нови папа, папска хијерархија од тада више никада није била у стању да врши власт коју је раније поседовала.

> “The persecution of the church did not continue throughout the entire period of the 1260 years. God in mercy to His people cut short the time of their fiery trial. In foretelling the ‘great tribulation’ to befall the church, the Saviour said: ‘Except those days should be shortened, there should no flesh be saved: but for the elect’s sake those days shall be shortened.’ Matthew 24:22. Through the influence of the Reformation the persecution was brought to an end prior to 1798.” The Great Controversy, 266.

> „Прогонство цркве није трајало током читавог раздобља од 1260 година. Бог је, у милости према своме народу, скратио време њихове огњене кушње. Предсказујући ‘велику невољу’ која ће снаћи цркву, Спаситељ је рекао: ‘И ако се не би скратили они дани, не би се спасао нико; али изабраних ради скратиће се дани они.’ Матеј 24:22. Утицајем Реформације прогонство је окончано пре 1798. године.” Велика борба, 266.

Christ and Sister White identify the expression of “those days,” as the “time,” which identifies papal Rome. When Daniel speaks of the persecution which followed the placing of the papacy on the throne of the earth in verse thirty-one of chapter eleven, he speaks of that time of persecution as “many days.”

Христос и сестра Вајт израз „ти дани“ поистовећују са „временом“, које означава папски Рим. Када Данило говори о прогонству које је уследило након постављања папства на престо земље у тридесет првом стиху једанаестог поглавља, он о том времену прогонства говори као о „многим данима“.

> And arms shall stand on his part, and they shall pollute the sanctuary of strength, and shall take away the daily sacrifice, and they shall place the abomination that maketh desolate. And such as do wickedly against the covenant shall he corrupt by flatteries: but the people that do know their God shall be strong, and do exploits. And they that understand among the people shall instruct many: yet they shall fall by the sword, and by flame, by captivity, and by spoil, many days. Daniel 11:31–33.

> И мишице ће стајати на његовој страни, и оскврниће светиште силе, и укинуће свакодневну жртву, и поставиће гадост која пустоши. И оне који безбожно поступају против завета поквариће ласкањима; али народ који познаје Бога својега биће силан и чиниће велика дела. И разумни међу народом поучиће многе; ипак ће падати од мача, и од пламена, од ропства и од пљачке, много дана. Данило 11:31–33.

Rome is revealed in connection with the prophetic time which is associated with it, that is why Paul says the man of sin will be revealed in “his time”. The fact that Rome establishes the vision, which if we do not know, we perish, identifies why that prophetic time is represented so often, and in so many ways, for God “does not repeat things that are of no great consequence.” In the previous verses, the end of the period of time is also marked.

Рим се открива у вези са пророчким временом које је с њим повезано; зато Павле каже да ће се човек греха открити „у своје време“. Чињеница да Рим утемељује визију, коју, ако је не познајемо, пропадамо, показује зашто је то пророчко време тако често и на толико начина представљено, јер Бог „не понавља ствари које нису од велике важности“. У претходним стиховима означен је и крај тог временског раздобља.

> And they that understand among the people shall instruct many: yet they shall fall by the sword, and by flame, by captivity, and by spoil, many days. Now when they shall fall, they shall be holpen with a little help: but many shall cleave to them with flatteries. And some of them of understanding shall fall, to try them, and to purge, and to make them white, even to the time of the end: because it is yet for a time appointed. Daniel 11:33–35.

> И разумни међу народом поучиће многе; али ће падати од мача, и огња, и ропства, и плена, много дана. А кад буду падали, биће потпомогнути малом помоћи; али ће им се многи придруживати лицемерно. И неки од разумних пашће, да се окушају, и очисте, и убеле, до времена свршетка; јер је још за одређено време. Данило 11:33–35.

The “time of the end” “is yet for a time appointed.” The Hebrew word “appointed” is “moed,” and means a fixed time or an appointment. The prophetic relevance and importance of the “time appointed,” in the book of Daniel is identified by how often it is referenced. Very few Laodicean Adventists, if any, recognize that 1989, was a “time of the end,” and therefore 1989 was an appointed time. It was an appointment made by God, when He would unseal the knowledge for the movement of the one hundred and forty-four thousand. For this reason, the book of Daniel provides witnesses to the fact that the “time appointed” marks the arrival of “the time of the end”. In Daniel eight, this prophetic symbol is set forth.

„Време краја“ „још је за одређено време“. Јеврејска реч за „одређено“ јесте „моед“ и значи утврђено време или заказани термин. Пророчки значај и важност „одређеног времена“ у књизи пророка Данила препознају се по томе колико се често на њега упућује. Врло мало лаодикијских адвентиста, ако их уопште има, препознаје да је 1989. била „време краја“, те је стога 1989. била одређено време. То је био термин који је Бог одредио, када ће отпечатити знање за покрет сто четрдесет и четири хиљаде. Из тог разлога, књига пророка Данила пружа сведочанства о чињеници да „одређено време“ означава долазак „времена краја“. У осмој глави Даниловој овај пророчки симбол је изложен.

> And I heard a man’s voice between the banks of Ulai, which called, and said, Gabriel, make this man to understand the vision. So he came near where I stood: and when he came, I was afraid, and fell upon my face: but he said unto me, Understand, O son of man: for at the time of the end shall be the vision. Now as he was speaking with me, I was in a deep sleep on my face toward the ground: but he touched me, and set me upright. And he said, Behold, I will make thee know what shall be in the last end of the indignation: for at the time appointed the end shall be. Daniel 8:16–19.

> И чух глас човечји између обала Улаја, који повика и рече: Гаврило, учини да овај човек разуме виђење. И он дође близу места где сам стајао; а кад дође, уплаших се и падох ничице; али ми рече: Разуми, сине човечји; јер се виђење односи на време свршетка. А док ми је говорио, пао сам у дубок сан, лицем ка земљи; али ме се дотаче и подиже ме да стојим усправно. И рече: Ево, објавићу ти шта ће бити на последку гнева; јер ће свршетак бити у одређено време. Данило 8:16–19.

As with chapter eleven, the word “end,” in “time of the end” in these verses is a different Hebrew word than is translated as “appointed.” The time of the end is representing a period that commences at the time appointed. The “time appointed” (moed) is an appointment, and the time of the end (the Hebrew word “gets”) is a period of time, which begins at the time appointed. It is the “time” that reveals Rome, and that “time” is so important that the end of that period of time, and the period which follows the end of that time, are represented by several witnesses. In verse twenty-four of chapter eleven of Daniel, pagan Rome is identified as ruling the world for a “time.”

Као и у једанаестом поглављу, реч „крај“ у изразу „време краја“ у овим стиховима јесте друга хебрејска реч од оне која се преводи као „одређено“. Време краја представља раздобље које започиње у одређено време. „Одређено време“ (moed) јесте одређени термин, а време краја (хебрејска реч „gets“) јесте временско раздобље које почиње у одређено време. То је „време“ које открива Рим, и то „време“ је толико важно да су крај тог временског раздобља, и раздобље које следи након завршетка тог времена, представљени посредством неколико сведока. У двадесет четвртом стиху једанаестог поглавља Данила, пагански Рим је приказан као онај који влада светом током једног „времена“.

A symbolic “time,” is three hundred and sixty years, for there are three hundred and sixty days in a biblical year. Pagan Rome ruled for a “time,” and papal Rome ruled for “a time, times and half a time.” Modern Rome rules for a symbolic “hour,” or a symbolic “forty-two months.” There is no prophetic time after 1844, so the “hour” and the “forty-two months” is the period from the soon-coming Sunday law unto the close of human probation. But pagan Rome ruled supremely from the Battle of Actium in 31 BC, until Constantine moved the capital of the empire to Constantinople in the year 330. We know the following verses are speaking of pagan Rome, for Christ is represented as the “prince of the covenant” that “shall be broken” when He was crucified. The power then ruling was pagan Rome, so the verses we are now going to look at identify pagan Rome.

Симболично „време“ износи три стотине шездесет година, јер у библијској години има три стотине шездесет дана. Незнабожачки Рим је владао једно „време“, а папски Рим је владао „за време, времена и по времена“. Савремени Рим влада током симболичног „часа“, или симболичних „четрдесет и два месеца“. После 1844. године нема пророчког времена, стога су „час“ и „четрдесет и два месеца“ раздобље од ускоро долазећег закона о недељи до завршетка људског времена милости. Али незнабожачки Рим је врховно владао од Битке код Акцијума 31. године пре Христа, па све док Константин није преместио престоницу царства у Цариград 330. године. Знамо да следећи стихови говоре о незнабожачком Риму, јер је Христос представљен као „кнез завета“ који ће бити „погубљен“ када је био распет. Сила која је тада владала била је незнабожачки Рим, стога стихови које ћемо сада размотрити указују на незнабожачки Рим.

> And in his estate shall stand up a vile person, to whom they shall not give the honour of the kingdom: but he shall come in peaceably, and obtain the kingdom by flatteries. And with the arms of a flood shall they be overflown from before him, and shall be broken; yea, also the prince of the covenant. And after the league made with him he shall work deceitfully: for he shall come up, and shall become strong with a small people. He shall enter peaceably even upon the fattest places of the province; and he shall do that which his fathers have not done, nor his fathers’ fathers; he shall scatter among them the prey, and spoil, and riches: yea, and he shall forecast his devices against the strong holds, even for a time. Daniel 11:21–24.

> И на његово место устаће презрена личност, којој неће дати царско достојанство; него ће доћи мирно и ласкањима задобити царство. И силе ће пред њим бити преплављене као бујицом и биће сломљене; па и кнез завета. И после савеза склопљеног с њим поступаће преварно; јер ће напредовати и ојачати с малим народом. Ући ће мирно и на најплоднија места покрајине; и чиниће оно што нису чинили ни оци његови, ни оци отаца његових; раздељиваће међу њима плен, грабеж и богатство; да, смишљаће своје намере против утврђења, али само до времена. Данило 11:21–24.

The word “against” in the last phrase of the verses actually means “from,” and the verse is saying that pagan Rome shall rule (forecast his devices) “from” its stronghold (the City of Rome) for three hundred and sixty years.

Реч „против“ у последњем изразу ових стихова заправо значи „из“, и стих казује да ће пагански Рим владати (унапред показати своје намере) „из“ свога утврђења (града Рима) три стотине и шездесет година.

> “‘VERSE 24. He shall enter peacefully even upon the fattest places of the province: and he shall do that which his fathers have not done, nor his fathers’ fathers; he shall scatter among them the prey, and spoil, and riches: yea, and he shall forecast his devices against the strongholds, even for a time.’

> „СТИХ 24. Ући ће мирно чак и у најплоднија места покрајине; и учиниће оно што нису учинили његови оци, нити оци његових отаца; раздељиваће међу њима плен, грабеж и богатство; да, смишљаће своје намере против утврђења, али само за неко време.“

> “The usual manner in which nations had, before the days of Rome, entered upon valuable provinces and rich territory, was by war and conquest. Rome was now to do what had not been done by the fathers or the fathers’ fathers; namely, receive these acquisitions through peaceful means. The custom, before unheard of, was now inaugurated, of kings leaving by legacy their kingdoms to the Romans. Rome came into possession of large provinces in this manner.

> „Уобичајени начин на који су народи, пре дана Рима, ступали у посед драгоцених области и богатих земаља, био је ратом и освајањем. Рим је сада требало да учини оно што нису учинили оци ни оци њихових отаца; наиме, да ове тековине прими мирним путем. Тада је уведен дотле нечувен обичај да цареви завештањем остављају своја царства Римљанима. Рим је на тај начин дошао у посед великих провинција.“

> “And those who thus came under the dominion of Rome derived no small advantage therefrom. They were treated with kindness and leniency. It was like having the prey and spoil distributed among them. They were protected from their enemies, and rested in peace and safety under the aegis of the Roman power.

> „А они који су тако потпали под власт Рима извукли су отуда немалу корист. Према њима се поступало с добротом и благошћу. Било је то као да им се дели плен и грабеж. Били су заштићени од својих непријатеља и почивали су у миру и сигурности под окриљем римске силе.

> “To the latter portion of this verse, Bishop Newton gives the idea of forecasting devices from strongholds, instead of against them. This the Romans did from the strong fortress of their seven-hilled city. ‘Even for a time;’ doubtless a prophetic time, 360 years. From what point are these years to be dated? Probably from the event brought to view in the following verse.

> „О последњем делу овога стиха, епископ Њутн износи мисао о смишљању намера из утврђења, а не против њих. То су Римљани чинили из снажне тврђаве свога града на седам брежуљака. ‘Још за једно време’; несумњиво пророчко време, 360 година. Од које тачке треба рачунати ове године? Вероватно од догађаја који се износи у следећем стиху.

> “‘VERSE 25. And he shall stir up his power and his courage against the king of the south with a great army; and the king of the south shall be stirred up to battle with a very great and mighty army; but he shall not stand: for they shall forecast devices against him.’

> „‘СТИХ 25. И подигнуће своју силу и своју храброст против цара југа с великом војском; и цар југа ће се подићи на бој с веома великом и моћном војском; али неће опстати, јер ће сковати замисли против њега.’“

> “By verses 23 and 24 we are brought down this side of the league between the Jews and the Romans, BC 161, to the time when Rome had acquired universal dominion. The verse now before us brings to view a vigorous campaign against the king of the south, Egypt, and the occurrence of a notable battle between great and mighty armies. Did such events as these transpire in the history of Rome about this time?—They did. The war was the war between Egypt and Rome; and the battle was the battle of Actium. Let us take a brief view of the circumstances that led to this conflict.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 271–273.

> „Стихови 23 и 24 доводе нас с ове стране савеза између Јевреја и Римљана, 161. године пре Христа, до времена када је Рим стекао свеопшту власт. Стих који је сада пред нама износи на видело снажан поход против цара југа, Египта, и појаву знамените битке између великих и моћних војски. Да ли су се такви догађаји заиста збили у историји Рима отприлике у то време? — Јесу. Тај рат био је рат између Египта и Рима; а та битка била је битка код Акција. Погледајмо укратко околности које су довеле до овог сукоба.“ Урија Смит, Данило и Откривење, 271–273.

In the following verses the time appointed and the end are again referenced by Daniel.

У следећим стиховима Данило поново указује на одређено време и на крај.

> And he shall stir up his power and his courage against the king of the south with a great army; and the king of the south shall be stirred up to battle with a very great and mighty army; but he shall not stand: for they shall forecast devices against him. Yea, they that feed of the portion of his meat shall destroy him, and his army shall overflow: and many shall fall down slain. And both these kings’ hearts shall be to do mischief, and they shall speak lies at one table; but it shall not prosper: for yet the end shall be at the time appointed. Then shall he return into his land with great riches; and his heart shall be against the holy covenant; and he shall do exploits, and return to his own land. At the time appointed he shall return, and come toward the south; but it shall not be as the former, or as the latter. Daniel 11:25–29.

> И подигнуће своју силу и своју храброст против цара јужнога с великом војском; и цар јужни подигнуће се на бој с врло великом и моћном војском; али неће одолети, јер ће сковати замисли против њега. Да, они који се хране делом његове хране уништиће га, и његова ће војска преплавити; и многи ће пасти побијени. И срца оба ова цара биће окренута на зло, и говориће лажи за истим столом; али неће успети, јер ће крај још бити у одређено време. Тада ће се вратити у своју земљу с великим богатством; и срце ће му бити против светога завета; и учиниће велика дела, па ће се вратити у своју земљу. У одређено време вратиће се и доћи према југу; али неће бити као пређашње, ни као потоње. Данило 11:25–29.

In chapter eight, Gabriel identified that the “chazon,” vision of the twenty-five hundred and twenty years, would conclude at the time appointed, and then the period represented by “the time of the end” would begin. In this passage, the time appointed is the end of the three hundred and sixty years that pagan Rome would rule the world supremely. In this passage there is no “time of the end,” for there was nothing sealed up that was to be unsealed at the end of that period of history.

У осмој глави Гаврило је указао да ће се „хазон“, виђење о две хиљаде пет стотина и двадесет година, окончати у одређено време, и тада ће започети раздобље представљено изразом „време краја“. У овом одломку, одређено време јесте крај три стотине и шездесет година током којих ће пагански Рим врховно владати светом. У овом одломку нема „времена краја“, јер није било ничега запечаћеног што би требало да буде откривено на крају тог раздобља историје.

In Daniel chapter eight, the vision of the “last end” of the indignation, which was the twenty-five hundred and twenty years that concluded at the same time as the twenty-three hundred years, was sealed up to the “time of the end,” for in 1844, which was the appointed time of both visions, the light of the third angel was unsealed. In Daniel eleven, verses thirty to thirty-six, at the end of the “first indignation” in 1798, there was to be a period represented as the “time of the end,” when the light of the first angel was unsealed. Therefore, the time prophecy of pagan Rome did not have a time of the end, but only a time appointed, identifying when the three hundred and sixty years concluded, but the time appointed in 1798, and the time appointed in 1844, both unsealed a message that was to be understood in the period represented as the “time of the end”.

У осмој глави Даниловој, виђење о „последњем крају“ гнева, који је представљао две хиљаде пет стотина и двадесет година што су се завршиле у исто време кад и две хиљаде три стотине година, било је запечаћено до „времена свршетка“, јер је 1844. године, која је била одређено време за оба виђења, светлост трећег анђела била отпечаћена. У Данилу 11, стихови тридесет до тридесет шест, на крају „првог гнева“ 1798. године, требало је да наступи раздобље представљено као „време свршетка“, када је светлост првог анђела била отпечаћена. Стога, временско пророчанство о паганском Риму није имало време свршетка, него само одређено време, које је означавало када се навршило три стотине и шездесет година; али су одређено време 1798. године и одређено време 1844. године оба отпечатила поруку коју је требало разумети у раздобљу представљеном као „време свршетка“.

Rome is revealed as it is represented prophetically within its prophetic time. “Time, times and dividing of time”, “forty-two months”, “twelve hundred and sixty days”, and “three and a half years” are some of the various symbols that represent the period when the papacy ruled during the Dark Ages. The period of time that links the movement of the Millerites to the movement of the one hundred and forty-four thousand is one hundred and twenty-six years. One hundred and twenty-six is also a symbol of twelve hundred and sixty days, for it is a tithe or a tenth of that amount. The one hundred and twenty-six years from the rebellion of 1863, unto the time appointed in 1989, identifies 1989 as God’s appointment with His last day people.

Rim se otkriva onako kako je proročki predstavljen u svome proročkom vremenu. „Vreme, vremena i po vremena“, „četrdeset i dva meseca“, „hiljadu dvesta i šezdeset dana“ i „tri i po godine“ neki su od različitih simbola koji predstavljaju razdoblje kada je papstvo vladalo tokom Mračnog doba. Vremenski period koji povezuje pokret milerita sa pokretom sto četrdeset i četiri hiljade iznosi sto dvadeset i šest godina. Sto dvadeset i šest je takođe simbol za hiljadu dvesta i šezdeset dana, jer je desetak ili desetina tog broja. Sto dvadeset i šest godina od pobune 1863. do određenog vremena 1989. godine, poistovećuje 1989. kao Božje određeno vreme sa Njegovim narodom poslednjih dana.

We will continue this study in the next article.

Наставићемо ово проучавање у следећем чланку.

> “How shall we search the Scriptures? Shall we drive our stakes of doctrine one after another, and then try to make all Scripture meet our established opinions, or shall we take our ideas and views to the Scriptures, and measure our theories on every side by the Scriptures of truth? Many who read and even teach the Bible, do not comprehend the precious truth they are teaching or studying. Men entertain errors, when the truth is clearly marked out, and if they would but bring their doctrines to the word of God, and not read the word of God in the light of their doctrines, to prove their ideas right, they would not walk in darkness and blindness, or cherish error. Many give the words of Scripture a meaning that suits their own opinions, and they mislead themselves and deceive others by their misinterpretations of God’s word. As we take up the study of God’s word, we should do so with humble hearts. All selfishness, all love of originality, should be laid aside. Long-cherished opinions must not be regarded as infallible. It was the unwillingness of the Jews to give up their long established traditions that proved their ruin. They were determined not to see any flaw in their own opinions or in their expositions of the Scriptures; but however long men may have entertained certain views, if they are not clearly sustained by the written word, they should be discarded.

> „Како да истражујемо Писмо? Да ли да побијамо своје коце догме један за другим, а затим настојимо да сав Писамски текст усагласимо са својим већ утврђеним мишљењима, или да своје замисли и гледишта изнесемо пред Писмо, и да своје теорије са сваке стране меримо Писмом истине? Многи који читају, па чак и поучавају Библију, не схватају драгоцену истину коју поучавају или проучавају. Људи прихватају заблуде, иако је истина јасно обележена; и кад би само своја учења доносили Речи Божјој, а не читали Реч Божју у светлости својих учења, да би доказали исправност својих замисли, не би ходили у тами и слепилу, нити би неговали заблуду. Многи речима Писма дају значење које одговара њиховим сопственим мишљењима, и тако, својим погрешним тумачењима Божје речи, заводе сами себе и варају друге. Када приступамо проучавању Божје речи, треба то да чинимо смиреним срцима. Сваку себичност, сваку љубав према оригиналности, треба одложити. Мишљења којих смо се дуго држали не смеју се сматрати непогрешивим. Управо је неспремност Јевреја да се одрекну својих одавно утврђених предања довела до њихове пропасти. Били су решени да не виде никакву ману ни у својим мишљењима ни у својим тумачењима Писма; али ма колико дуго људи заступали извесна гледишта, ако она нису јасно поткрепљена писаном Речју, треба их одбацити.

> “Those who sincerely desire truth will not be reluctant to lay open their positions for investigation and criticism, and will not be annoyed if their opinions and ideas are crossed. This was the spirit cherished among us forty years ago. We would come together burdened in soul, praying that we might be one in faith and doctrine; for we knew that Christ is not divided. One point at a time was made the subject of investigation. Solemnity characterized these councils of investigation. The Scriptures were opened with a sense of awe. Often we fasted, that we might be better fitted to understand the truth. After earnest prayer, if any point was not understood, it was discussed, and each one expressed his opinion freely; then we would again bow in prayer, and earnest supplications went up to heaven that God would help us to see eye to eye, that we might be one, as Christ and the Father are one. Many tears were shed. If one brother rebuked another for his dullness of comprehension in not understanding a passage as he understood it, the one rebuked would afterward take his brother by the hand, and say, ‘Let us not grieve the Holy Spirit of God. Jesus is with us; let us keep a humble and teachable spirit;’ and the brother addressed would say, ‘Forgive me, brother, I have done you an injustice.’ Then we would bow down in another season of prayer. We spent many hours in this way. We did not generally study together more than four hours at a time, yet sometimes the entire night was spent in solemn investigation of the Scriptures, that we might understand the truth for our time. On some occasions the Spirit of God would come upon me, and difficult portions were made clear through God’s appointed way, and then there was perfect harmony. We were all of one mind and one Spirit.

> „Они који искрено желе истину неће оклевати да своја становишта изложе испитивању и критици, нити ће се љутити ако се њиховим мишљењима и идејама противречи. Такав дух негован је међу нама пре четрдесет година. Окупљали смо се оптерећених душа, молећи се да будемо једно у вери и науци; јер смо знали да Христос није раздељен. Једна по једна тачка постајала је предмет испитивања. Озбиљност је обележавала та већа испитивања. Свето писмо отварано је са осећањем страхопоштовања. Често смо постили, да бисмо били боље оспособљени да разумемо истину. После усрдне молитве, ако нека тачка не би била схваћена, о њој се расправљало, и свако је слободно износио своје мишљење; затим бисмо се поново приклонили у молитви, и усрдне молбе уздизале су се ка небу да нам Бог помогне да будемо сасвим сложни, да бисмо били једно, као што су Христос и Отац једно. Многе сузе су биле проливене. Ако би један брат укорио другога због спорости у схватању, зато што није разумео неки одломак онако како га је он разумео, онај који је био укорен касније би узео свога брата за руку и рекао: ‘Немојмо жалостити Светога Духа Божјег. Исус је с нама; сачувајмо понизан и поучљив дух;’ а брат коме су те речи биле упућене рекао би: ‘Опрости ми, брате, нанео сам ти неправду.’ Потом бисмо се приклонили у новом времену молитве. Много часова проводили смо на тај начин. Обично нисмо заједно проучавали дуже од четири часа одједном, али понекад би цела ноћ била проведена у свечаном испитивању Писма, да бисмо разумели истину за наше време. У неким приликама Дух Божји би сишао на мене, и тешки делови постајали су јасни посредством Божјег одређеног начина, и тада је владало савршено сагласје. Сви смо били једне мисли и једнога Духа.

> “We sought most earnestly that the Scriptures should not be wrested to suit any man’s opinions. We tried to make our differences as slight as possible by not dwelling on points that were of minor importance, upon which there were varying opinions. But the burden of every soul was to bring about a condition among the brethren which would answer the prayer of Christ that his disciples might be one as he and the Father are one. Sometimes one or two of the brethren would stubbornly set themselves against the view presented, and would act out the natural feelings of the heart; but when this disposition appeared, we suspended our investigations and adjourned our meeting, that each one might have an opportunity to go to God in prayer, and without conversation with others, study the point of difference, asking light from heaven. With expressions of friendliness we parted, to meet again as soon as possible for further investigation. At times the power of God came upon us in a marked manner, and when clear light revealed the points of truth, we would weep and rejoice together. We loved Jesus; we loved one another.

> „Најусрдније смо настојали да Свето писмо не буде изопачавано како би одговарало мишљењима било ког човека. Трудили смо се да наше разлике сведемо на најмању могућу меру тиме што се нисмо задржавали на питањима од споредне важности, о којима су постојала различита мишљења. Али терет сваке душе био је да се међу браћом успостави такво стање које би одговарало Христовој молитви да његови ученици буду једно као што су он и Отац једно. Понекад би се један или двојица од браће тврдоглаво супротставили изложеном гледишту и испољавали природна осећања срца; али када би се такво расположење показало, прекидали бисмо своја истраживања и одлагали свој састанак, да би сваки имао прилику да оде Богу у молитви и, без разговора с другима, проучи спорно питање, тражећи светлост с неба. Са изразима пријатељства растајали смо се, да бисмо се поново састали што је пре могуће ради даљег истраживања. Понекад је Божја сила силазила на нас на нарочит начин, и када би јасна светлост открила тачке истине, заједно бисмо плакали и радовали се. Волели смо Исуса; волели смо једни друге.“

> “In those days God wrought for us, and the truth was precious to our souls. It is necessary that our unity today be of a character that will bear the test of trial. We are in the school of the Master here, that we may be trained for the school above. We must learn to bear disappointment in a Christ-like manner, and the lesson taught by this will be of great importance to us.

> „У тим данима Бог је чинио за нас, и истина је била драгоцена нашим душама. Неопходно је да наше данашње јединство буде таквог карактера да може издржати пробу искушења. Ми смо овде у школи Учитеља, да бисмо били оспособљени за школу горе. Морамо научити да подносимо разочарање на христолик начин, а поука коју ће нас то научити биће нам од велике важности.

> “We have many lessons to learn, and many, many to unlearn. God and heaven alone are infallible. Those who think that they will never have to give up a cherished view, never have occasion to change an opinion, will be disappointed. As long as we hold to our own ideas and opinions with determined persistency, we cannot have the unity for which Christ prayed.” Review and Herald, July 26, 1892.

> „Имамо многе поуке које треба да научимо, и многе, многе које треба да одучимо. Само су Бог и небо непогрешиви. Они који мисле да никада неће морати да се одрекну неког драгог гледишта, да никада неће имати прилике да промене мишљење, биће разочарани. Све док се с упорном постојаношћу држимо својих сопствених идеја и мишљења, не можемо имати оно јединство за које се Христос молио.“ Review and Herald, July 26, 1892.

Back to Articles