Article

# The Book of Joel and The Laodicean Seventh-day Adventist Church - Number Twenty-Five

Књига пророка Јоила и лаодикијска Црква адвентиста седмог дана — број двадесет пет

Number Twenty-Five

Број двадесет и пет

Author

Jeff Pippenger

Published

January 11, 2026

Formats

PDF
Word
Song MP3

The book of Joel confronts the leadership of the Laodicean Seventh-day Adventist church with the testimony of its escalating rebellion over four generations. Those four generations are also illustrated in Ezekiel chapter eight, where the twenty-five men of that fourth-generation bow to the sun. In 1901, 13 years after the rebellion of 1888, the Adventist church organized a committee to lead the church.

Књига пророка Јоила суочава вођство лаодикејске Цркве адвентиста седмог дана са сведочанством о њеној све већој побуни током четири нараштаја. Та четири нараштаја такође су приказана у осмој глави Језекиља, где се двадесет пет људи тог четвртог нараштаја клања сунцу. Године 1901, тринаест година после побуне из 1888, Адвентистичка црква је организовала одбор да води цркву.

The initial General Conference’s Executive Committee was established during the major reorganization at the 1901 General Conference Session, and it consisted of 25 members. This was a significant expansion from the pre-1901 committee, which had only 13 members. The members have increased through the years, but Jesus always identifies the end with the beginning. The beginning was 25 members, with one as the leader, paralleling a course in the sanctuary, which consisted of 24 priests and one high priest.

Почетни Извршни одбор Генералне конференције установљен је током велике реорганизације на заседању Генералне конференције 1901. године и састојао се од 25 чланова. То је представљало значајно проширење у односу на одбор пре 1901. године, који је имао само 13 чланова. Број чланова се током година повећавао, али Исус увек поистовећује свршетак с почетком. На почетку је било 25 чланова, с једним као вођом, што је паралелно с једним редом у светилишту, који се састојао од 24 свештеника и једног првосвештеника.

Judas and the Sanhedrin are two symbols of rebellion in the time of Christ. The Sanhedrin represents the Laodicean Seventh-day Adventist church. The Sanhedrin’s participation in the crucifixion of Christ, typifies the role of Adventism in the Sunday law crisis. The Sanhedrin—the supreme Jewish council in Jerusalem, composed of chief priests, elders, and scribes, presided over by High Priest Caiaphas—played a central role in the events leading to Jesus’ death.

Јуда и Синедрион су два симбола побуне у Христово време. Синедрион представља лаодикејску Цркву адвентиста седмог дана. Учешће Синедриона у Христовом распећу представља праслику улоге адвентизма у кризи недељног закона. Синедрион — врховно јеврејско веће у Јерусалиму, састављено од првосвештеника, старешина и књижевника, под председништвом првосвештеника Кајафе — одиграо је средишњу улогу у догађајима који су довели до Исусове смрти.

After Jesus’ arrest in Gethsemane (orchestrated with Judas’ betrayal), he was brought before the Sanhedrin at night in Caiaphas’ house. They sought testimony to condemn him, producing witnesses who accused him of blasphemy and insurrection.

Након Исусовог хапшења у Гетсиманији (изведеног посредством Јудине издаје), био је ноћу доведен пред Синедрион у Кајафином дому. Тражили су сведочанство да би га осудили, изводећи сведоке који су га оптуживали за богохуљење и побуну.

When Caiaphas directly asked Jesus if he was the Messiah (or Son of God), Jesus’ affirmative response, “You have said so” led the high priest to declare, “Blasphemy!” The council condemned Him as deserving death. Lacking authority under Roman rule to execute capital sentences, they handed Jesus over to Pontius Pilate, the Roman governor, accusing him of sedition to secure a Roman execution. The actual crucifixion was carried out by Roman soldiers under Pilate’s order, but only after Pilate yielded to pressure from the chief priests and a crowd (who demanded Jesus’ death and the release of Barabbas).

Када је Кајафа непосредно упитао Исуса да ли је он Месија (или Син Божји), Исусов потврдан одговор, „Ти каза“, навео је првосвештеника да објави: „Хула!“ Веће Га је осудило као достојног смрти. Пошто под римском влашћу нису имали овлашћење да извршавају смртне казне, предали су Исуса Понтију Пилату, римском намеснику, оптужујући га за буну како би обезбедили римско погубљење. Само распеће извршили су римски војници по Пилатовој заповести, али тек пошто је Пилат попустио под притиском првосвештеника и мноштва (који су захтевали Исусову смрт и ослобођење Вараве).

> “When Christ was upon this earth, the world preferred Barabbas. And today the world and the churches are making the same choice. The scenes of the betrayal, the rejection, and the crucifixion of Christ have been re-enacted, and will again be re-enacted on an immense scale. People will be filled with the attributes of the enemy, and with them his delusions will have great power. Just to that degree that light is refused will there be misconception and misunderstanding. Those who reject Christ and choose Barabbas work under a ruinous deception. Misrepresentation and false witness will grow to open rebellion. The eye being evil, the whole body will be full of darkness. Those who give their affections to any leader but Christ will find themselves under the control, body, soul, and spirit, of an infatuation that is so entrancing that under its power souls turn away from hearing the truth to believe a lie. They are ensnared and taken, and by their every action they cry, Release unto us Barabbas, but crucify Christ.

> „Када је Христос био на овој земљи, свет је дао предност Варави. И данас свет и цркве чине исти избор. Призори издаје, одбацивања и распећа Христа поново су одиграни, и опет ће бити одиграни у огромним размерама. Људи ће бити испуњени особинама непријатеља, и кроз њих ће његове заблуде имати велику силу. Управо у оној мери у којој се светлост одбацује настајаће погрешно схватање и неразумевање. Они који одбацују Христа и бирају Вараву делују под погубном обманом. Погрешно представљање и лажно сведочење прерашће у отворену побуну. Ако је око зло, све ће тело бити пуно таме. Они који своја осећања дарују било ком вођи осим Христу наћи ће се под влашћу, телом, душом и духом, једне опијености тако заносне да се под њеном силом душе одвраћају од слушања истине да би поверовале лажи. Они су ухваћени у замку и заробљени, и сваким својим поступком вичу: Пустите нам Вараву, а Христа распните.

> “Even now this decision is being made. The scenes enacted at the cross are being re-enacted. In the churches that have departed from truth and righteousness it is being revealed what human nature can do and will do when the love of God is not an abiding principle in the soul. We need not be surprised at anything that may take place now. We need not marvel at any developments of horror. Those who trample under their unholy feet the law of God have the same spirit as had the men who insulted and betrayed Jesus. Without any compunction of conscience, they will do the deeds of their father, the devil. They will ask the question that came from the traitorous lips of Judas, What will you give me if I betray unto you Jesus the Christ? Even now Christ is being betrayed in the person of his saints.” Review and Herald, January 30, 1900.

> „И сада се доноси ова одлука. Призори одиграни на крсту поново се одигравају. У црквама које су отпале од истине и праведности открива се шта људска природа може да учини и шта ће учинити када љубав Божја није трајно начело у души. Не треба да се чудимо ничему што се сада може догодити. Не треба да се дивимо никаквом развоју ужасâ. Они који својим несветим ногама газе закон Божји имају исти дух какав су имали људи који су вређали и издали Исуса. Без икаквог грижења савести, чиниће дела свога оца, ђавола. Поставиће питање које је дошло са издајничких усана Јудиних: Шта ћете ми дати ако вам издам Исуса Христа? И сада се Христос издаје у личности својих светих.” Review and Herald, January 30, 1900.

If the passage truly means what it says, then those who were being identified as “choosing Barabbas,” will be unable to understand what the passage teaches. Those people are the people in 2 Thessalonians who receive strong delusion, because they loved not the truth. She says of those who choose Barabbas, “Those who give their affections to any leader but Christ will find themselves under the control, body, soul, and spirit, of an infatuation that is so entrancing that under its power souls turn away from hearing the truth to believe a lie.” Those who are choosing Barabbas, are under the control of Satan before the waymark of the cross and Sunday law. In that condition they cannot possibly understand what the passage teaches. They will therefore suggest that, “the conditions when Sister White penned these words were for that peculiar history, not now.” Perhaps they would say, “She is speaking about Christianity in a generic way, and this does not apply directly to Seventh-day Adventists.” Poppycock.

Ако одломак заиста значи оно што каже, онда они који су били означени као они што „бирају Вараву“ неће бити у стању да разумеју чему тај одломак учи. Ти људи су они људи у 2. Солуњанима који примају силу заблуде, јер не примише љубав истине. Она о онима који бирају Вараву каже: „Они који своја осећања поклањају било којем вођи осим Христу, наћи ће се под влашћу, телом, душом и духом, занесености која је толико опчињавајућа да се под њеном силом душе одвраћају од слушања истине да би поверовале лажи.“ Они који бирају Вараву налазе се под Сотонином влашћу пре путоказа крста и недељног закона. У том стању они никако не могу разумети чему тај одломак учи. Они ће стога тврдити да су „околности у време када је сестра Вајт записала ове речи биле за ту особиту историју, а не за садашње време“. Можда би рекли: „Она говори о хришћанству на општи начин, и ово се не односи непосредно на адвентисте седмог дана.“ Бесмислица.

Of course, the circumstances of the history when Sister White wrote those words were actually a commentary on her personal history, but just as with John in the Revelation, when a prophet is told to write, he is told to write “the things which thou hast seen, and the things which are, and the things which shall be hereafter.” When a prophet records the things that are, he is simultaneously recording the things that will be.

Наравно, околности историје у време када је сестра Вајт написала те речи заиста су представљале коментар на њену личну историју; али, као и у случају Јована у Откривењу, када се пророку каже да пише, каже му се да пише „оно што си видео, и што јесте, и што ће бити потом“. Када пророк бележи оно што јесте, он истовремено бележи и оно што ће бити.

The leadership of Adventism is represented by Ezekiel’s 25 men, who are also prophetically aligned with the 250 men who stood with Korah, Dathan and Abiram. Just as significantly the rebels of 1888 and the Minneapolis General Conference were identified by Sister White as repeating the rebellion of Korah, Dathan and Abiram. Sister White directly teaches that when the angel of Revelation eighteen descends and lightens the earth with his glory, the latter rain begins.

Вођство адвентизма представљено је са двадесет и пет људи из Језекиља, који су такође пророчки поистовећени са двеста педесет људи који су стали уз Кореја, Датана и Авирона. Једнако је значајно то што је сестра Вајт побуњенике из 1888. године и Генералну конференцију у Минеаполису означила као оне који понављају побуну Кореја, Датана и Авирона. Сестра Вајт изричито учи да, када анђео из Осамнаестог поглавља Откривења сиђе и обасја земљу својом славом, почиње позни дажд.

> “The latter rain is to fall upon the people of God. A mighty angel is to come down from heaven, and the whole earth is to be lighted with his glory.” Review and Herald, April 21, 1891.

> „Позни дажд треба да се излије на Божји народ. Моћан анђео треба да сиђе с неба, и сва земља треба да се осветли његовом славом.“ Review and Herald, April 21, 1891.

Sister White directly teaches that the angel of Revelation eighteen descended at the 1888 General Conference with the messages of A. T. Jones and E. J. Waggoner. When she was at the Conference she was so overwhelmed with the rebellion that she decided to pack up her things and leave, but an angel told her that she must stay and record the history, for it was a repetition of the rebellion of Korah. Why did the angel want it recorded, if it wasn’t for a testimony in the latter days? If it is a testimony for the latter days, what else could it mean; other than the Laodicean Seventh-day Adventist church will walk in the footsteps of the Sanhedrin during the Sunday law crisis, and particularly the history that leads up to it.

Сестра Вајт изричито учи да је анђео из осамнаесте главе Откривења сишао на Генералној конференцији 1888. године са вестима А. Т. Џоунса и Е. Ј. Вагонера. Када је била на Конференцији, побуна ју је толико савладала да је одлучила да спакује своје ствари и оде, али јој је један анђео рекао да мора остати и забележити ту историју, јер је то било понављање Корејеве побуне. Зашто је анђео желео да то буде забележено, ако не ради сведочанства у последњим данима? Ако је то сведочанство за последње дане, шта би друго то могло значити, осим да ће Лаодикијска Црква адвентиста седмог дана ићи стопама Синедриона током кризе недељног закона, а нарочито у историји која води ка њој.

The message of Jones and Waggoner was represented as the “message of justification by faith, in verity,” the “Laodicean message,” the “message of Christ’s righteousness” and the “third angel’s message.” The rebels resisted the message, and also rejected the guidance of the Spirit of Prophecy and the chosen messengers of the meeting. Sister White also teaches that when the great buildings of New York City are brought down, by a touch of God’s power, then Revelation 18:1–3, will be fulfilled. Since 9/11 the leadership of the Laodicean Seventh-day Adventist church has been repeating the rebellion of Korah, the rebellion of the 25 ancient men, the rebellion of the leadership in 1888 and the rebellion of the Sanhedrin at the time leading up to the cross. Those 25 men, are a symbol representing a counterfeit Levitical priesthood.

Порука Џоунса и Вагонера била је представљена као „порука оправдања вером, уистину“, „Лаодикијска порука“, „порука Христове правде“ и „порука трећег анђела“. Бунтовници су се одупрли тој поруци, а такође су одбацили и вођство Духа пророштва и изабране гласнике скупа. Сестра Вајт такође учи да ће, када велике зграде Њујорк Ситија буду оборене додиром Божје силе, тада Откривење 18:1–3 бити испуњено. Од 11. септембра руководство Лаодикијске Цркве адвентиста седмог дана понавља побуну Корејеву, побуну двадесет петорице старих људи, побуну руководства из 1888. године и побуну Синедриона у времену које је претходило крсту. Тих двадесет пет људи представљају симбол који приказује једно кривотворено левитско свештенство.

A Levite was to 25 years old when he began to serve.

Левит је требало да има двадесет и пет година када би почео да служи.

> And the Lord spake unto Moses, saying, This is it that belongeth unto the Levites: from twenty and five years old and upward they shall go in to wait upon the service of the tabernacle of the congregation: And from the age of fifty years they shall cease waiting upon the service thereof, and shall serve no more: But shall minister with their brethren in the tabernacle of the congregation, to keep the charge, and shall do no service. Thus shalt thou do unto the Levites touching their charge. Numbers 8:23–26.

> И Господ рече Мојсију говорећи: Ово припада Левитима: од двадесет и пет година навише нека ступају да врше службу у шатору од састанка; а од педесете године нека престану да врше ту службу, и нека више не служе; него нека служе са својом браћом у шатору од састанка, да држе стражу, али службу да не врше. Тако чини Левитима у погледу њихове дужности. Бројеви 8:23–26.

A Levite begins his service at age twenty-five and serves for twenty-five years, until he is fifty. The Messenger of the Covenant in Malachi three, is purging and also cleansing the Levites at the Sunday law, as He did on October 22, 1844.

Левит започиње своју службу са двадесет и пет година и служи двадесет и пет година, до своје педесете. Весник завета у Малахији 3 чисти и такође очишћује Левите у време недељног закона, као што је учинио 22. октобра 1844. године.

> Behold, I will send my messenger, and he shall prepare the way before me: and the Lord, whom ye seek, shall suddenly come to his temple, even the messenger of the covenant, whom ye delight in: behold, he shall come, saith the Lord of hosts.

> Ево, ја ћу послати гласника својега, и он ће приправити пут преда мном; и Господ, кога тражите, изненада ће доћи у храм свој, и анђео завета, коме се радујете; ево, доћи ће, вели Господ над војскама.

> But who may abide the day of his coming? and who shall stand when he appeareth? for he is like a refiner’s fire, and like fullers’ soap: And he shall sit as a refiner and purifier of silver: and he shall purify the sons of Levi, and purge them as gold and silver, that they may offer unto the Lord an offering in righteousness. Then shall the offering of Judah and Jerusalem be pleasant unto the Lord, as in the days of old, and as in former years. Malachi 3:1–4.

> Али ко ће поднети дан Његовог доласка? и ко ће опстати кад се Он појави? јер је Он као огањ топиочев, и као сапун белиличарски; И седеће као онај који топи и пречишћава сребро; и очистиће синове Левијеве, и прочистиће их као злато и сребро, да би Господу приносили принос у праведности. Тада ће принос Јудин и јерусалимски бити мио Господу, као у древне дане и као у пређашње године. Малахија 3:1–4.

The number “25” as a symbol, represents not only a faithful Levite, but a counterfeit Levite. “25” as a symbol is therefore identifying the separation of two classes of worshippers, whether they be wise and foolish virgins, sheep and goats, wheat and tares. The number twenty-five is a symbol of not only a Levite, but just as importantly it is a symbol of the separation (purging) of the Levites. That separation is at the Sunday law, and it is a primary subject of God’s prophetic Word. It is fitting that Matthew chapter twenty-five, is simply a continuation of Jesus’ prophecy of the end of the world in Matthew twenty-four.

Број „25“ као симбол представља не само верног Левита, него и лажног Левита. „25“ као симбол, дакле, означава раздвајање двеју класа богослужитеља, било да су то мудре и луде девојке, овце и јарци, пшеница и кукољ. Број двадесет пет није само симбол Левита, него је, подједнако важно, и симбол раздвајања (прочишћавања) Левита. То раздвајање збива се при недељном закону, и оно је један од главних предмета Божје пророчке Речи. Прикладно је што је двадесет пето поглавље Јеванђеља по Матеју једноставно наставак Исусовог пророчанства о крају света у двадесет четвртом поглављу Матеја.

> And Jesus went out, and departed from the temple: and his disciples came to him for to shew him the buildings of the temple. And Jesus said unto them, See ye not all these things? verily I say unto you, There shall not be left here one stone upon another, that shall not be thrown down. Matthew 24:1, 2.

> И Исус изиђе и удаљи се од храма; и приступише Му ученици Његови да Му покажу грађевине храма. А Исус им рече: Не видите ли све ово? Заиста вам кажем: неће овде остати ни камен на камену који неће бити разваљен. Матеј 24:1, 2.

When Jesus departed the temple, He never returned again. In the final verses of chapter twenty-three, Jesus had pronounced judgment upon the Sanhedrin, and the judgment is expressed as “eight,” woes, thus counterfeiting the eight souls upon the ark, the eighth day of circumcision, the eighth day of resurrection, the eight generations of Abraham 430 years and on. The counterfeit number “eight,” aligns with the counterfeit Levite.

Када је Исус отишао из храма, више се никада није вратио. У завршним стиховима двадесет треће главе, Исус је изрекао суд над Синедрионом, а тај суд је изражен као „осам“ тешкоћа, те тако представља кривотворину осам душа у ковчегу, осмога дана обрезања, осмога дана васкрсења, осам Авраамових нараштаја током 430 година и даље. Кривотворни број „осам“ усклађује се са кривотворним Левитом.

> Verily I say unto you, All these things shall come upon this generation.

> Заиста вам кажем: све ће ово доћи на овај нараштај.

> O Jerusalem, Jerusalem, thou that killest the prophets, and stonest them which are sent unto thee, how often would I have gathered thy children together, even as a hen gathereth her chickens under her wings, and ye would not! Behold, your house is left unto you desolate.

> О Јерусалиме, Јерусалиме, ти који убијаш пророке и каменујеш оне који су ти послани, колико пута хтедох да саберем чеда твоја, као што кокош сабира пилиће своје под крила, а ви не хтедосте! Ево, кућа ваша оставља вам се пуста.

> For I say unto you, Ye shall not see me henceforth, till ye shall say, Blessed is he that cometh in the name of the Lord. Matthew 23:36–39.

> Јер вам кажем: од сада ме нећете видети док не кажете: Благословен је Онај који долази у име Господње. Матеј 23:36–39.

Matthew chapter twenty-two concludes with an illustration of the binding of the wicked into bundles, and concludes with the final interaction between Christ and the quibbling Jews. Then in chapter 24 He leaves the temple for the last time, ceasing His labors for ancient Israel. The chapter ends where it began, with the pronouncement that their house was left unto them empty, and what He called His Father’s house when He first cleansed the temple was now the empty Jewish house.

Двадесет друго поглавље Јеванђеља по Матеју завршава се илустрацијом о везивању злих у снопове и окончава се последњим сусретом између Христа и цепидлачних Јевреја. Затим у 24. поглављу Он последњи пут напушта храм, прекидајући Свој рад за древни Израиљ. Поглавље се завршава тамо где је и почело, објавом да им је њихова кућа остављена празна, и оно што је назвао кућом Свога Оца када је први пут очистио храм, сада је била празна јеврејска кућа.

In chapter 24, Jesus is going to answer questions about the temple, and its approaching destruction. The destruction was to take place in that very generation, which was a generation of vipers. He left that temple never to return, so the predictions he sets forth are addressing spiritual not literal Israel. When Christ leaves the temple which is the Laodicean Seventh-day Adventist church as He did with ancient Israel; simultaneously, the human temple of the one hundred and forty-four thousand will be joined to the Divine temple for eternity. When Jesus left the temple of ancient Israel, He divorced His former covenant people for eternity.

У 24. поглављу Исус ће одговорити на питања о храму и о његовом предстојећем разорењу. Разорење је требало да се догоди управо у том нараштају, који је био нараштај аспидин. Он је напустио тај храм да се више никада не врати, стога се предсказања која износи односе на духовни, а не на дословни Израиљ. Када Христос напусти храм који је лаодикијска Црква адвентиста седмога дана, као што је учинио са древним Израиљем, истовремено ће људски храм сто четрдесет и четири хиљаде бити сједињен са Божанским храмом за вечност. Када је Исус напустио храм древног Израиља, Он се за вечност развео од Свога некадашњег заветног народа.

Chapter eleven through to chapter twenty-two of Matthew is the omega to the line of chapter eleven to twenty-two in the book of Genesis. When the line begins in Genesis eleven, it also marks the beginning of Babel and Babel’s covenant of death, which reaches its omega fulfillment in Revelation chapter seventeen, verse eleven, the verse that is the dead center of the verses that make up chapter eleven through twenty-two. The middle of chapters eleven to twenty-two in Genesis, Matthew and Revelation each emphasize the ensign or its counterfeit ensign. In Genesis it was circumcision, in Matthew it was Peter and the Rock which Christ would build his church upon, and in Revelation it was the counterfeit beast that was and is and shall ascend, who is the eight, that is of the seven, and who is then married to the dragon.

Поглавља једанаесто до двадесет друго у Матеју представљају омегу линије од једанаестог до двадесет другог поглавља у књизи Постања. Када та линија започиње у Постању 11, она уједно означава и почетак Вавила и Вавиловог завета смрти, који достиже своје омега-испуњење у Откривењу 17, 11, стиху који је тачно средиште стихова што сачињавају поглавља једанаесто до двадесет друго. Средина поглавља једанаестог до двадесет другог у Постању, Матеју и Откривењу, у сваком од тих списа, наглашава заставу или њену кривотворену заставу. У Постању је то било обрезање, у Матеју Петар и Стена на којој ће Христос сазидати своју цркву, а у Откривењу кривотворена звер која беше и није, и изићи ће из бездана, која је осми, а од седморице је, и која се потом удаје за аждају.

Eleven and twenty-two are symbols that identify the combination of Divinity with humanity, which is the very issue represented by Christ writing His law upon our hearts and minds. 11 and 22 are symbols of the covenant of the one hundred and forty-four thousand. In Matthew, chapter twenty-three the false priesthood received eight woes, at the same point in time, the true priesthood is anointed. The priests were consecrated for seven days, and on the eighth day they began to serve.

Једанаест и двадесет и два јесу симболи који означавају сједињење Божанства са човечанством, што је управо оно питање које је представљено тиме што Христос пише Свој закон на наша срца и умове. 11 и 22 су симболи завета сто четрдесет и четири хиљаде. У Јеванђељу по Матеју, у двадесет трећем поглављу, лажно свештенство примило је осам тешкоћа; у истој временској тачки, право свештенство бива помазано. Свештеници су били посвећивани седам дана, а осмога дана почели су да служе.

It is not an accident that the seven days of consecration of the priests that led to their service beginning on the eighth day begins in Numbers chapter eight and verse one, for “81” is a symbol of the priests.

Није случајно што седам дана посвећења свештеника, који су довели до тога да њихова служба започне осмога дана, започињу у Осмој глави Књиге Бројева, први стих, јер је „81“ симбол свештеника.

> And the Lord spake unto Moses, saying, Take Aaron and his sons with him, and the garments, and the anointing oil, and a bullock for the sin offering, and two rams, and a basket of unleavened bread; And gather thou all the congregation together unto the door of the tabernacle of the congregation. And Moses did as the Lord commanded him; and the assembly was gathered together unto the door of the tabernacle of the congregation. And Moses said unto the congregation, This is the thing which the Lord commanded to be done. …

> И Господ рече Мојсију говорећи: Узми Арона и синове његове с њим, и одећу, и уље за помазање, и једнога телца за жртву за грех, и два овна, и котарицу бесквасних хлебова; и сабери сав збор код врата шатора од састанка. И Мојсије учини како му Господ заповеди; и збор се сабра код врата шатора од састанка. И Мојсије рече збору: Ово је што је Господ заповедио да се учини. …

> And ye shall not go out of the door of the tabernacle of the congregation in seven days, until the days of your consecration be at an end: for seven days shall he consecrate you. As he hath done this day, so the Lord hath commanded to do, to make an atonement for you. Therefore shall ye abide at the door of the tabernacle of the congregation day and night seven days, and keep the charge of the Lord, that ye die not: for so I am commanded. So Aaron and his sons did all things which the Lord commanded by the hand of Moses. And it came to pass on the eighth day, that Moses called Aaron and his sons, and the elders of Israel; And he said unto Aaron, Take thee a young calf for a sin offering, and a ram for a burnt offering, without blemish, and offer them before the Lord. … And Moses said, This is the thing which the Lord commanded that ye should do: and the glory of the Lord shall appear unto you. … And Aaron lifted up his hand toward the people, and blessed them, and came down from offering of the sin offering, and the burnt offering, and peace offerings. And Moses and Aaron went into the tabernacle of the congregation, and came out, and blessed the people: and the glory of the Lord appeared unto all the people. And there came a fire out from before the Lord, and consumed upon the altar the burnt offering and the fat: which when all the people saw, they shouted, and fell on their faces. Leviticus 8:1–5, 33–36; 9:1, 2, 6, 22–24.

> И не излазите са врата шатора од састанка седам дана, док се не наврше дани вашега посвећења; јер ће вас седам дана посвећивати. Како је данас учињено, тако је Господ заповедио да се чини, да би се извршило помирење за вас. Зато останите на вратима шатора од састанка дан и ноћ седам дана, и држите што је Господ заповедио, да не помрете; јер ми је тако заповеђено. И Арон и синови његови учинише све што Господ заповеди преко Мојсија. И догоди се осмога дана да Мојсије позва Арона и синове његове, и старешине Израиљеве; И рече Арону: Узми себи теле за жртву за грех и овна за жртву паљеницу, оба без мане, и принеси их пред Господа. … И Мојсије рече: Ово је што је Господ заповедио да чините; и слава Господња јавиће вам се. … Тада Арон подиже руку своју према народу, и благослови их, па сиђе пошто је принео жртву за грех, жртву паљеницу и жртве захвалне. Потом Мојсије и Арон уђоше у шатор од састанка, па изиђоше и благословише народ; и слава Господња показа се свему народу. И огањ изађе испред Господа и спали на олтару жртву паљеницу и сало; а кад сав народ то виде, повикаше и падоше ничице. Левитска 8:1–5, 33–36; 9:1, 2, 6, 22–24.

Chapter twenty-three is identifying the counterfeit Levites who are revealed at the time the genuine Levites are sealed. Chapter twenty-two of Matthew concludes with no man ever asking Jesus any more questions, then chapter twenty-three he sets forth the eight woes, identifying the Sanhedrin’s probation was closed, and that the executive judgment was then to begin. In chapter twenty-four, He identifies the temple as the Jews house. It is important to see the sequence in the chapters.

Двадесет трећа глава указује на кривотворне Левите који се откривају у време када су истински Левити запечаћени. Двадесет друго поглавље Матеја завршава се тиме да више нико није постављао Исусу никаква питања; затим, у двадесет трећој глави, Он износи осам тешко, показујући да је време кушње Синедриона било затворено и да је тада требало да отпочне извршни суд. У двадесет четвртој глави, Он означава храм као кућу Јевреја. Важно је уочити редослед у овим главама.

Chapters eleven to twenty-two of Matthew, is identifying the finishing of the sealing of the one hundred and forty-four thousand in the context of God’s covenant with a chosen people. Palmoni’s symbolism of the alpha chapter eleven, and His symbolism of the omega chapter twenty-two, add to the story within the chapters.

Поглавља једанаесто до двадесет друго Јеванђеља по Матеју указују на довршење запечаћења сто четрдесет и четири хиљаде у контексту Божјег завета са изабраним народом. Палмонијева символика алфе у једанаестом поглављу, и Његова символика омеге у двадесет другом поглављу, доприносе причи унутар тих поглавља.

Chapter twenty-three is the atonement, the combining of the Divine with the human as represented by the number twenty-three. But the chapter is telling of the executive judgment of the tares, the counterfeit priesthood, the counterfeit Levites. Every priest was a Levite, but not every Levite was a priest. Within the descendants of Levi, only the bloodline of Aaron, qualified for priesthood. The Bible identifies that the Levites would begin to serve at age twenty-five, but the sons of Kohath would serve at age 30.

Двадесет трећа глава представља помирење, сједињење Божанског са људским, како је представљено бројем двадесет три. Али та глава говори о извршном суду над кукољем, над лажним свештенством, над лажним Левитима. Сваки свештеник био је Левит, али није сваки Левит био свештеник. Међу потомцима Левијевим, само је крвна лоза Аронова била подобна за свештенство. Библија указује да су Левити почињали да служе са навршених двадесет пет година, али су синови Катови ступали у службу са тридесет година.

> And the Lord spake unto Moses and unto Aaron, saying, Take the sum of the sons of Kohath from among the sons of Levi, after their families, by the house of their fathers, From thirty years old and upward even until fifty years old, all that enter into the host, to do the work in the tabernacle of the congregation. Numbers 4:1–3.

> И Господ проговори Мојсију и Арону, говорећи: Избројте синове Катове између синова Левијевих, по породицама њиховим, по домовима отаца њихових, од тридесет година и више до педесет година, све који ступају у службу да врше посао у шатору од састанка. Бројеви 4:1–3.

The number “30” represents the priests that were in the bloodline of Kohath, who was the son of Levi, and Kohath’s son was Amram, who was the father of Aaron. Levi means “attached or joined to God.” Kohath means “assembled around His presence.” Amram means “exalted people,” and Aaron means “light bearer or exalted mediator.” Together, they trace a movement from the Red Sea to Sinai, thus typifying the covenant between God and the one hundred and forty-four thousand, who are the human temple that joins with the divine temple, when Christ stretches forth His hand a second time to gather His remnant people into His sanctuary, where He then lifts them up and exalts them as they are illuminated with the Heavenly High Priest, as He illuminated Shadrach, Meshach and Abednego.

Број „30“ представља свештенике који су били у крвној лози Ката, који је био син Левијев, а Катов син био је Амрам, који је био отац Аронов. Леви значи „привезан или сједињен с Богом“. Кат значи „сабран око Његовог присуства“. Амрам значи „узвишен народ“, а Арон значи „носилац светлости или узвишени посредник“. Заједно, они оцртавају кретање од Црвеног мора до Синаја, те тако представљају завет између Бога и сто четрдесет и четири хиљаде, који су људски храм што се сједињује с божанским храмом, када Христос пружа Своју руку по други пут да сабере Свој преостали народ у Своје светилиште, где их потом подиже и узвисује док бивају обасјани Небеским Првосвештеником, као што је обасјао Седраха, Мисаха и Авденага.

The number “30” represents a period for preparation for the priests and 25, as the age of the Levites, is to be applied to 30, line upon line, for every priest was a Levite, but not every Levite was a priest. Thirty represents the period of preparation which began in 1989, at the time of the end, and it ends at the Sunday law in the United States. The number twenty-five as a symbol of Levites, is also the symbol of separation between two classes, and in relation to the priests it identifies a separation. Twenty-five marks the separation of the Levites and counterfeit Levites at the Sunday law, and in the context of the genuine priests and the genuine Levites it also creates a distinction, howbeit, not a negative separation, as with the counterfeit Levites.

Број „30“ представља раздобље припреме за свештенике, а 25, као доба Левита, треба применити на 30, ред на ред, јер је сваки свештеник био Левит, али није сваки Левит био свештеник. Тридесет представља раздобље припреме које је започело 1989. године, у време краја, и завршава се недељним законом у Сједињеним Државама. Број двадесет пет, као симбол Левита, такође је симбол раздвајања између двеју класа, и у односу на свештенике означава раздвајање. Двадесет пет означава раздвајање Левита и кривотворених Левита при недељном закону, а у контексту истинских свештеника и истинских Левита оно такође успоставља разликовање, мада не негативно раздвајање, као код кривотворених Левита.

Kohath was one of the three main branches of the Levites (along with Gershon and Merari). The priestly line came specifically through Kohath’s descendant Aaron. Aaron is the fourth-generational descendant of Levi, and the priestly privilege was restricted to his male descendants within this Kohathite branch. The Kohathites as a whole (all descendants of Kohath) had the honor of carrying the most sacred items, but only Aaron’s line could actually perform the priestly functions at the altar and in the sanctuary. Aaron represents the same fourth generation as Joel’s “old men,” or the “ancient men” in Ezekiel chapter eight, who bow to the sun.

Кат је био једна од три главне гране Левита (заједно са Гирсоном и Мераријем). Свештеничка лоза потицала је посебно преко Катовог потомка Арона. Арон је потомак Левија у четвртом нараштају, а свештеничка повластица била је ограничена на његове мушке потомке унутар ове катитске гране. Катити као целина (сви Катови потомци) имали су част да носе најсветије предмете, али је само Ароновој лози било допуштено да заиста врши свештеничке службе код жртвеника и у светилишту. Арон представља исти четврти нараштај као и Јоилови „старци“, или „древни старци“ у осмом поглављу Језекиља, који се клањају сунцу.

The system of 24 rotating courses (divisions) for the priests (and similarly for non-priestly Levites in supporting roles like musicians and gatekeepers) was established by King David. David organized the descendants of Aaron into 24 courses (divisions) to serve in rotation (1 Chronicles 24:1–19). David, with help from priests Zadok (from Eleazar’s line) and Ahimelech (from Ithamar’s line), divided them into 24 groups (16 from Eleazar’s larger family, 8 from Ithamar’s). Lots were cast to determine the order of service.

Систем 24 смене (реда) за свештенике (а слично и за несвештеничке Левите у помоћним службама, као што су музичари и вратари) установио је цар Давид. Давид је потомке Аронове организовао у 24 смене (реда) да служе наизменично (1. Дневника 24:1–19). Давид је, уз помоћ свештеника Садока (из Елеазарове лозе) и Ахимелеха (из Итамарове лозе), поделио њих у 24 групе (16 из бројније Елеазарове породице, 8 из Итамарове). Жреб је бацан да се одреди редослед службе.

Each course served for one week (from Sabbath to Sabbath), twice a year, plus all courses served together during the major festivals (Passover, Pentecost, Tabernacles). David similarly organized non-priestly Levites into 24 courses for music, gatekeeping, etc. (1 Chronicles 23–26). This system was implemented under Solomon (2 Chronicles 8:14) and continued through the Second Temple period. Zechariah, father of John the Baptist, was in the course of Abijah—Luke 1:5; 1 Chronicles 24:10. The order of the 24 courses of priests was selected by lot, and Zechariah was in the course of Abijah, who out of the twenty-four courses, represented the “eighth” course. Zechariah means “God remembers,” and his father’s name Abijah means “God is my father.”

Сваки ред је служио по једну седмицу (од суботе до суботе), два пута годишње, а уз то су сви редови служили заједно током великих празника (Пасха, Педесетница, Сенице). Давид је на сличан начин организовао и несвештеничке Левите у 24 реда за музику, чување врата и друго (1. Дневника 23–26). Тај систем је успостављен под Соломоном (2. Дневника 8:14) и наставио се током раздобља Другог храма. Захарија, отац Јована Крститеља, био је из реда Авијиног — Лука 1:5; 1. Дневника 24:10. Поредак 24 свештеничка реда био је одређен жребом, а Захарија је био у реду Авијином, који је, од двадесет и четири реда, представљао „осми“ ред. Захарија значи „Бог памти“, а име његовог оца Авија значи „Бог је мој отац“.

The heavenly Father remembered His promise to raise up a messenger who would prepare the way for the Messiah. But Zechariah also aligns with the Sunday law, for it is there that the Sabbath, the day men were to always remember—becomes the final test. Zechariah represents a priest, of the course of Abijah, which is the “eighth” course. Zechariah disbelieves the message of the angel and is made dumb, until the birth of his son John. When John is born Zechariah enters into the discussion about the name of John, and he then speaks. The prophetic speaking of the latter days is when the United States speaks as a dragon.

Небески Отац се сетио свога обећања да ће подићи весника који ће припремити пут Месији. Али Захарија се такође поравнава са недељним законом, јер се управо тамо субота, дан који је људима требало увек да памте, претвара у коначни тест. Захарија представља свештеника, из Авијиног реда, који је „осми“ ред. Захарија не верује поруци анђела и бива онемел, све до рођења свога сина Јована. Када се Јован роди, Захарија ступа у расправу око Јовановог имена, и тада проговара. Пророчко проговарање последњих дана јесте када Сједињене Државе проговоре као аждаја.

> And it came to pass, that on the eighth day they came to circumcise the child; and they called him Zacharias, after the name of his father. And his mother answered and said, Not so; but he shall be called John. And they said unto her, There is none of thy kindred that is called by this name. And they made signs to his father, how he would have him called. And he asked for a writing table, and wrote, saying, His name is John. And they marvelled all. And his mouth was opened immediately, and his tongue loosed, and he spake, and praised God. Luke 1:59–64.

> И догоди се да у осми дан дођоше да обрежу дете; и хтедоше да га назову Захарија, по имену оца његова. А мати његова одговори и рече: Не; него ће се звати Јован. И рекоше јој: Нико нема у роду твоме да се зове тим именом. И знацима питаху оца његова како би хтео да га назову. А он затражи дашчицу за писање и написа, говорећи: Име му је Јован. И сви се зачудише. И одмах му се отворише уста, и језик му се раздреши, и говораше хвалећи Бога. Лука 1:59–64.

John the Baptist is of the eighth course of Abijah, as was his father. At John’s circumcision, on the eighth day his name is changed. John the Baptist represents those who are priests, of the fourth generation, who are in a covenant relation with God, who changes their name (from Laodicea unto Philadelphia), seals them with the sign of the covenant, when the United States speaks as a dragon.

Јован Крститељ је из осмог реда Авијиног, као и његов отац. При Јовановом обрезању, осмога дана његово име бива промењено. Јован Крститељ представља оне који су свештеници, четвртога покољења, који су у савезном односу с Богом, којима Он мења име (из Лаодикије у Филаделфију), запечаћује их знаком савеза, када Сједињене Америчке Државе проговоре као аждаја.

We are the temple of God. The prophetic lines which address the temple are speaking to men and women as individuals, and also corporately, for God’s church is also a temple. And of course there is a heavenly temple, and it is Christ who builds the temple of the Lord. It is He who lays the foundation and places the capstone upon the temple. In terms of the number “25” being a symbol, 25 represents the Levites, who are purged (separated) from counterfeit Levites in Malachi chapter three, and who are also purified in the same passage. In Ezekiel chapter 40 to 48 a symbolic temple is described with great detail. The water of life comes out of that temple and fills the earth.

Ми смо храм Божји. Пророчке линије које се обраћају храму говоре мушкарцима и женама као појединцима, а такође и заједнички, јер је и Божја црква храм. И, наравно, постоји и небески храм, а Христос је Тај који зида храм Господњи. Он је Тај који полаже темељ и поставља завршни камен на храм. Када је реч о броју „25“ као симболу, 25 представља Левите, који су очишћени (одвојени) од лажних Левита у трећем поглављу Малахије, и који су такође прочишћени у том истом одломку. У Језекиљу, од 40. до 48. поглавља, са великим појединостима описан је симболички храм. Вода живота излази из тог храма и испуњава земљу.

> “Wonderful is the work which God designs to accomplish through His servants, that His name may be glorified. God made Joseph a fountain of life to the Egyptian nation. Through Joseph the life of that whole people was preserved. Through Daniel God saved the life of all the wise men of Babylon. And these deliverances were as object lessons; they illustrated to the people the spiritual blessings offered them through connection with the God whom Joseph and Daniel worshiped. So through His people today God desires to bring blessings to the world. Every worker in whose heart Christ abides, everyone who will show forth His love to the world, is a worker together with God for the blessing of humanity. As he receives from the Saviour grace to impart to others, from his whole being flows forth the tide of spiritual life. Christ came as the Great Physician to heal the wounds that sin has made in the human family; and His Spirit, working through His servants, imparts to sin-sick, suffering human beings a mighty healing power that is efficacious for the body and the soul. ‘In that day,’ says the Scriptures, ‘there shall be a fountain opened to the house of David and to the inhabitants of Jerusalem for sin and for uncleanness.’ Zechariah 13:1. The waters of this fountain contain medicinal properties that will heal both physical and spiritual infirmities.

> „Дивно је дело које Бог намерава да изврши преко Својих слугу, да би се прославило Његово име. Бог је учинио Јосифа извором живота египатском народу. Преко Јосифа био је сачуван живот целог тог народа. Преко Данила Бог је спасао живот свих мудраца вавилонских. И та избављења била су као очигледне поуке; она су народу представљала духовне благослове који су им били понуђени кроз заједницу с Богом коме су се Јосиф и Данило клањали. Тако и данас Бог преко Свога народа жели да донесе благослове свету. Сваки радник у чијем срцу Христос пребива, свако ко ће показивати Његову љубав свету, сарадник је Богу на благослов човечанства. Док од Спаситеља прима благодат да је другима преноси, из целог његовог бића тече бујица духовног живота. Христос је дошао као Велики Лекар да исцели ране које је грех нанео људској породици; и Његов Дух, делујући преко Његових слугу, даје грехом оболелим, напаћеним људским бићима моћну исцелитељску силу која дејствује и на тело и на душу. „У тај дан“, каже Писмо, „отвориће се извор дому Давидову и становницима Јерусалима за грех и за нечистоту.“ Захарија 13:1. Воде тог извора садрже лековита својства која ће исцелити и телесне и духовне немоћи.“

> “From this fountain flows the mighty river seen in Ezekiel’s vision. ‘These waters issue out toward the east country, and go down into the desert, and go into the sea: which being brought forth into the sea, the waters shall be healed. And it shall come to pass, that everything that liveth, which moveth, whithersoever the rivers shall come, shall live…. And by the river upon the bank thereof, on this side and on that side, shall grow all trees for meat, whose leaf shall not fade, neither shall the fruit thereof be consumed: it shall bring forth new fruit according to his months, because their waters they issued out of the sanctuary: and the fruit thereof shall be for meat, and the leaf thereof for medicine.’ Ezekiel 47:8–12.” Testimonies, volume 6, 227.

> „Из овога извора тече моћна река виђена у Језекиљевом виђењу. ‘Ове воде теку према источној земљи, и силазе у пустињу, и улазе у море; и кад уђу у море, воде ће се исцелити. И догодиће се да ће све живо што се креће, куда год реке дођу, живети…. И поред реке, на обали њеној, с ове и с оне стране, расти ће сваковрсно дрвеће за храну, чији лист неће увенути, нити ће се плод његов потрошити; доносиће нов род сваког месеца, јер њихове воде истичу из светиње; и плод њихов биће за храну, а лист њихов за лек.’ Језекиљ 47:8–12.“ Сведочанства, том 6, 227.

Ezekiel’s temple is prophetic symbolism of the highest nature, and John was commanded in Revelation chapter eleven, to measure the temple, but to leave off the courtyard. When we do that very thing to Ezekiel’s temple, we find that the two most prominent numbers within the temple dimensions represent the priesthood. 50 cubits is the most prominent number, and it is repeated 11 times as the overall length of each gate complex (Ezekiel 40:15, 21, 25, 29, 33, 36, etc.). 50 is also used for certain wall and chamber lengths (42:7–8). It defines the full gate passageway from outer to inner threshold.

Језекиљев храм је пророчки симболизам највишег реда, а Јовану је у једанаестом поглављу Откривења било заповеђено да измери храм, али да изостави двориште. Када управо то учинимо са Језекиљевим храмом, налазимо да два најистакнутија броја у димензијама храма представљају свештенство. 50 лаката је најистакнутији број, и понавља се 11 пута као укупна дужина сваког комплекса капије (Језекиљ 40:15, 21, 25, 29, 33, 36, итд.). 50 се такође користи за одређене дужине зидова и одаја (42:7–8). Он одређује читав пролаз кроз капију, од спољашњег до унутрашњег прага.

25 cubits is the clear second-most prominent. It is repeated 10 times as the breadth and width of the gate complexes (Ezekiel 40:13, 21, 25, 29, 30, 33, 36). Combined, 50 and 25 form the consistent 50 by 25 rectangular patterns for the six main gates. This 50 by 25 pairing dominates the architectural description of the gates leading into the inner areas. There is no other pair that repeats with such systematic frequency in the temple building itself.

Двадесет и пет лаката јесте јасно друга по истакнутости мера. Понавља се 10 пута као ширина и дужина капијских склопова (Језекиљ 40:13, 21, 25, 29, 30, 33, 36). Заједно, 50 и 25 образују доследне правоугаоне обрасце 50 са 25 за шест главних капија. Ово упаривање 50 са 25 преовладава у архитектонском опису капија које воде у унутрашње просторе. Не постоји ниједан други пар који се у самој храмској грађевини понавља с таквом систематичном учесталошћу.

Levites entered active service at 25 (Numbers 8:24: “from twenty and five years old and upward they shall go in to wait upon the service”). They served until 50 (Numbers 4:3, 39, 43; 8:25: “until fifty years old”). This gives exactly 25 years of active service (50 – 25 = 25).

Левити су ступали у активну службу са 25 година (Бројеви 8:24: „од двадесет и пет година и више нека приступају да врше службу“). Служили су до 50. године (Бројеви 4:3, 39, 43; 8:25: „до педесет година“). То даје тачно 25 година активне службе (50 – 25 = 25).

Thus, the 25-year span of Levitical service is directly reflected in the 25 by 50-cubit measurements that dominate the temple gates and structure—the very place where the Levites served. The primary dimensions of Ezekiel’s temple, that is the temple of the church triumphant and the one hundred and forty-four thousand are architecturally designed into the very temple where they were to serve; JUST as the forty-six chromosomes are built into the very temple where God’s people are to serve. Palmoni has placed His signature upon the individual human temple and the corporate body temple that is to be His bride.

Тако се двадесетпетогодишње раздобље левитске службе непосредно одражава у мерама од 25 са 50 лаката које преовлађују на храмским вратима и у самој грађевини — управо на месту где су Левити служили. Примарне димензије Језекиљевог храма, то јест храма победоносне цркве и сто четрдесет и четири хиљаде, архитектонски су уграђене у сам храм у коме је требало да служе; ИСТО као што су четрдесет и шест хромозома уграђени у сам храм у коме Божји народ треба да служи. Палмони је ставио Свој потпис на појединачни људски храм и на храм заједничког тела које треба да буде Његова невеста.

We will continue these lines in the next article.

Наставићемо ове мисли у следећем чланку.

> “Those who are in responsible positions are not to become converted to the self-indulgent, extravagant principles of the world, for they cannot afford it; and if they could, Christlike principles would not allow it. Manifold teaching needs to be given. ‘Whom shall He teach knowledge? and whom shall He make to understand doctrine? them that are weaned from the milk, and drawn from the breasts. For precept must be upon precept, precept upon precept; line upon line, line upon line; here a little, and there a little.’ Thus the word of the Lord is patiently to be brought before the children and kept before them, by parents who believe the word of God. ‘For with stammering lips and another tongue will He speak to this people. To whom He said, This is the rest wherewith ye may cause the weary to rest; and this is the refreshing: yet they would not hear. But the word of the Lord was unto them precept upon precept, precept upon precept; line upon line, line upon line; here a little, and there a little; that they might go, and fall backward, and be broken, and snared, and taken.’ Why?—because they did not heed the word of the Lord that came unto them.

> „Они који се налазе на одговорним положајима не смеју се обратити на самоугађајућа, раскошна начела овога света, јер то себи не могу допустити; а и када би могли, христолика начела то не би дозволила. Потребно је пружати многоструку поуку. ‘Кога ће Он учити знању? и кога ће уразумити науку? оне који су одбијени од млека и одвојени од дојки. Јер заповест мора бити на заповест, заповест на заповест; правило на правило, правило на правило; овде мало, онде мало.’ Тако реч Господњу треба стрпљиво износити пред децу и држати је пред њима, од стране родитеља који верују речи Божјој. ‘Јер ће муцавим уснама и другим језиком говорити овоме народу. Онима којима је рекао: Ово је починак којим можете дати одмор уморноме; и ово је освежавање: али не хтедоше слушати. Тада им реч Господња би: заповест на заповест, заповест на заповест; правило на правило, правило на правило; овде мало, онде мало; да би ишли, и падали натрашке, и разбили се, и уплели се у замку, и били ухваћени.’ Зашто? — зато што нису марили за реч Господњу која им је долазила.“

> “This means those who have not received instruction, but have cherished their own wisdom, and have chosen to work themselves according to their own ideas. The Lord gives these the test, that they shall either take their position to follow His counsel, or refuse and do according to their own ideas, and then the Lord will leave them to the sure result. In all our ways, in all our service to God, He speaks to us, ‘Give Me thine heart.’ It is the submissive, teachable spirit that God wants. That which gives to prayer its excellence is the fact that it is breathed from a loving, obedient heart.

> „То значи оне који нису примили поуку, него су неговали сопствену мудрост и изабрали да сами делују према својим властитим замислима. Господ таквима даје пробу, да или заузму свој положај и следе Његов савет, или да одбију и поступају по својим сопственим замислима, а тада ће их Господ препустити сигурном исходу. На свима нашим путевима, у свој нашој служби Богу, Он нам говори: ‘Дај ми срце своје.’ Богу је потребан покоран дух, спреман да се поучи. Оно што молитви даје њену узвишеност јесте чињеница да она исходи из срца које љуби и слуша.“

> “God requires certain things of His people; if they say, I will not give up my heart to do this thing, the Lord lets them go on in their supposed wise judgment without heavenly wisdom, until this scripture [Isaiah 28:13] is fulfilled. You are not to say, I will follow the Lord’s guidance up to a certain point that is in harmony with my judgment, and then hold fast to your own ideas, refusing to be molded after the Lord’s similitude. Let the question be asked, Is this the will of the Lord? not, Is this the opinion or judgment of—–?” Testimonies to Ministers, 419.

> „Бог захтева од свога народа извесне ствари; ако кажу: Нећу предати своје срце да учиним ово, Господ их препушта да иду даље по свом тобоже мудром расуђивању, без небеске мудрости, све док се не испуни ово Писмо [Исаија 28:13]. Не треба да кажете: Следићу Господње вођство до извесне тачке која је у складу с мојим расуђивањем, а затим се чврсто држати својих сопствених замисли, одбијајући да будете обликовани по обличју Господњем. Нека се постави питање: Да ли је ово воља Господња? а не: Да ли је ово мишљење или суд ———?“ Testimonies to Ministers, 419.

Back to Articles