Article

# The Book of Daniel - Number Fifty-Three

Књига пророка Данила — број педесет три

Prophetic Visions Unveiled: Understanding the Last Days Through Daniel’s Experience

Пророчке визије откривене: разумевање последњих дана кроз Данилово искуство

Author

Jeff Pippenger

Published

January 17, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

All the prophets are speaking more of the last days than the days in which they lived.

Сви пророци говоре више о последњим данима него о данима у којима су живели.

> “Each of the ancient prophets spoke less for their own time than for ours, so that their prophesying is in force for us. ‘Now all these things happened unto them for ensamples: and they are written for our admonition, upon whom the ends of the world are come.’ 1 Corinthians 10:11. ‘Not unto themselves, but unto us they did minister the things, which are now reported unto you by them that have preached the gospel unto you with the Holy Ghost sent down from heaven; which things the angels desire to look into.’ 1 Peter 1:12

> „Сваки од древних пророка говорио је мање за своје време него за наше, тако да је њихово прорицање на снази за нас. ‘А ово све биваше њима за угледе, и написа се за поуку нама, на које дођоше пошљедња времена.’ 1. Коринћанима 10:11. ‘Којима се откри да не себи самима, него нама служаху овим што вам је сада јављено преко оних који вам проповедаше јеванђеље Духом Светим посланим с неба; у што анђели желе завирити.’ 1. Петрова 1:12.”

> “The Bible has accumulated and bound up together its treasures for this last generation. All the great events and solemn transactions of Old Testament history have been, and are, repeating themselves in the church in these last days.” Selected Messages, book 3, 338, 339.

> „Библија је сабрала и сјединила своја блага за овај последњи нараштај. Сви велики догађаји и свечани призори старозаветне историје били су, и јесу, поновљени у цркви у овим последњим данима.“ Selected Messages, књига 3, 338, 339.

Daniel is representing God’s people, who in the last days have discovered through the prophetic Word, that they have been scattered. When they awaken to that fact, they are required to fulfill the Leviticus twenty-six prayer, and also the prayer to understand the last prophetic secret that is unsealed just before probation closes, as represented by Daniel’s prayer in chapter two. If and when, they enter into Daniel’s experience, the angel Gabriel will touch, inform and speak to them, for the purpose of giving them “skill and understanding.” The wise are those who “understand” the “increase of knowledge” when a prophetic secret is unsealed.

Данило представља Божји народ који је у последњим данима кроз пророчку Реч открио да је био расејан. Када се пробуде за ту чињеницу, од њих се захтева да испуне молитву из Левитске књиге двадесет шест, а такође и молитву ради разумевања последње пророчке тајне која се открива непосредно пре него што се време милости затвори, као што је представљено Даниловом молитвом у другој глави. Ако и када уђу у Данилово искуство, анђео Гаврило ће их дотаћи, поучити и говорити им, са циљем да им да „вештину и разум“. Мудри су они који „разумеју“ „умножење знања“ када се открије пророчка тајна.

> And he informed me, and talked with me, and said, O Daniel, I am now come forth to give thee skill and understanding. At the beginning of thy supplications the commandment came forth, and I am come to shew thee; for thou art greatly beloved: therefore understand the matter, and consider the vision. Daniel 9:22, 23.

> И обавести ме, и говораше са мном, и рече: Даниле, сада сам изашао да ти дам мудрост и разум. У почетку твојих молитава изађе заповест, и ја дођох да ти покажем; јер си веома мио: зато разуми реч и схвати виђење. Данило 9:22, 23.

The vision which Daniel is told to consider is the “mareh” vision of the appearance. Gabriel had not finished the work he had been assigned in chapter eight when he had been told to make Daniel understand the “mareh” vision. In chapter nine he has returned to finish the interpretation. In chapter nine, Daniel is no longer living in the period of the kingdom of Babylon, but in the history of the Medo-Persian empire.

Виђење које је Данилу речено да размотри јесте виђење „mareh“ појаве. Гаврило није довршио дело које му је било поверено у осмом поглављу, када му је било речено да учини да Данило разуме виђење „mareh“. У деветом поглављу он се вратио да доврши тумачење. У деветом поглављу Данило више не живи у раздобљу вавилонског царства, него у историји Мидо-Персијског царства.

When Gabriel instructs Daniel to “understand the matter,” and to “consider the vision,” he is identifying a process of mental separation which he wants Daniel to exercise. The words translated as “understand” and “consider” are the same Hebrew word. The word is “biyn,” and means to separate mentally. The Hebrew word translated as “matter,” is “dabar,” and means “the word”. Gabriel is therefore informing Daniel, and those he represents in the last days to rightly divide the Word of truth.

Када Гаврило упућује Данила да „разуме ствар“ и да „размотри виђење“, он тиме указује на процес умног разлучивања који жели да Данило примени. Речи преведене као „разумети“ и „размотрити“ јесу иста јеврејска реч. Та реч је „biyn“ и значи умно разлучити. Јеврејска реч преведена као „ствар“ јесте „dabar“ и значи „реч“. Стога Гаврило обавештава Данила, и оне које он представља у последњим данима, да право управљају речју истине.

> Study to show thyself approved unto God, a workman that needeth not to be ashamed, rightly dividing the word of truth. 2 Timothy 2:15.

> Постарај се да се покажеш пред Богом проверен, као посленик који нема разлога да се стиди, који право управља речју истине. 2 Тимотеју 2:15.

The word “matter” is also employed by Daniel in chapter ten, verse one where it is translated three times as “thing.”

Реч „matter“ употребљава и Данило у десетој глави, првом стиху, где је три пута преведена као „ствар“.

> In the third year of Cyrus king of Persia a thing was revealed unto Daniel, whose name was called Belteshazzar; and the thing was true, but the time appointed was long: and he understood the thing, and had understanding of the vision. Daniel 10:1.

> Треће године Кира, цара персијскога, откри се ствар Данилу, који се зваше Валтасар; и ствар беше истинита, али време одређено беше дуго; и разуме ствар, и разумеде виђење. Данило 10:1.

In the verse, the word “vision” is the “mareh” vision of the appearance, and Daniel had understanding of both the thing (matter) and also the vision (“mareh”). In verse twenty-three of chapter nine, Gabriel instructed Daniel to rightly divide the matter and the vision, and in verse one of chapter ten he has understanding of both the matter (thing) and the vision (“mareh”). Gabriel is informing Daniel in chapter nine, to recognize the distinction (rightly divide) between the matter and the vision. The vision is the “mareh” vision and the “matter,” or the “thing” is the “chazon” vision.

У овом стиху, реч „виђење“ јесте виђење „марех“ појаве, а Данило је разумео и ствар (предмет), као и само виђење („марех“). У двадесет трећем стиху девете главе, Гаврило је поучио Данила да правилно разлучи ствар и виђење, а у првом стиху десете главе он разуме и ствар (предмет) и виђење („марех“). Гаврило у деветој глави обавештава Данила да препозна разлику (да правилно разлучи) између ствари и виђења. Виђење је виђење „марех“, а „ствар“, или „предмет“, јесте виђење „хазон“.

In chapter eight both visions are identified, and a distinction is noted because Daniel wished to understand the “chazon” vision, but Gabriel was instructed to make Daniel understand the “mareh” vision. As Gabriel begins his work of making Daniel understand the “matter” and the “vision” he informs Daniel to take note that they are two different visions.

У осмом поглављу обе визије су поистовећене, а запажена је и разлика, јер је Данило желео да разуме визију „chazon“, али је Гаврилу било наложено да учини да Данило разуме визију „mareh“. Када Гаврило отпочиње своје дело да Данила приведе разумевању „ствари“ и „визије“, он обавештава Данила да уочи да су то две различите визије.

> And he informed me, and talked with me, and said, O Daniel, I am now come forth to give thee skill and understanding. At the beginning of thy supplications the commandment came forth, and I am come to shew thee; for thou art greatly beloved: therefore understand the matter, and consider the vision. Seventy weeks are determined upon thy people and upon thy holy city, to finish the transgression, and to make an end of sins, and to make reconciliation for iniquity, and to bring in everlasting righteousness, and to seal up the vision and prophecy, and to anoint the most Holy. Know therefore and understand, that from the going forth of the commandment to restore and to build Jerusalem unto the Messiah the Prince shall be seven weeks, and threescore and two weeks: the street shall be built again, and the wall, even in troublous times. And after threescore and two weeks shall Messiah be cut off, but not for himself: and the people of the prince that shall come shall destroy the city and the sanctuary; and the end thereof shall be with a flood, and unto the end of the war desolations are determined. And he shall confirm the covenant with many for one week: and in the midst of the week he shall cause the sacrifice and the oblation to cease, and for the overspreading of abominations he shall make it desolate, even until the consummation, and that determined shall be poured upon the desolate. Daniel 9:22–27.

> И обавести ме, и говораше са мном, и рече: Даниле, сада изиђох да ти дам мудрост и разум. У почетку твојих молитава изађе заповест, и дођох да ти покажем; јер си веома љубљен; зато разуми ствар и схвати виђење. Седамдесет седмица одређено је твоме народу и твоме светоме граду, да се преступ оконча, и да се греху учини крај, и да се изврши помирење за безакоње, и да се уведе вечна праведност, и да се запечати виђење и пророштво, и да се помаже Најсветији. Зато знај и разуми: од изласка заповести да се обнови и сазида Јерусалим до Месије Кнеза биће седам седмица и шездесет и две седмице; улица ће опет бити сазидана и зид, и то у тешка времена. А после шездесет и две седмице Месија ће бити погубљен, али не за себе; и народ кнеза који ће доћи разориће град и светињу; и његов крај биће с потопом, и до свршетка рата одређена су пустошења. И утврдиће завет с многима за једну седмицу; а усред седмице укинуће жртву и принос, и због ширења гадости опустошиће, све до свршетка, и оно што је одређено излиће се на пустошника. Данило 9:22–27.

Gabriel wished Daniel to recognize that elements of both the “chazon” vision and the “mareh” vision would be represented in the interpretation he provided for Daniel. The interpretation was going to address both visions, and it was Daniel’s responsibility to rightly divide the vision which addressed the trampling down of the sanctuary and the host, from the vision that led to the appearance of Christ in the Most Holy Place on October 22, 1844.

Гаврило је желео да Данило препозна да ће елементи и виђења „chazon“ и виђења „mareh“ бити представљени у тумачењу које му је дао. Тумачење је требало да обухвати оба виђења, и Данилова је одговорност била да правилно разлучи виђење које се односило на гажење светиње и војске, од виђења које је водило до појављивања Христа у Светињи над светињама 22. октобра 1844.

Gabriel identifies that from the decree of Artaxerxes in 457 BC, there would be four hundred and ninety years that were “cut off” from the twenty-three hundred years of the vision of the evenings and mornings, that was especially for the Jews. In the verses just cited, the word “determined” is identified three times, but it is two different Hebrew words that are both translated as “determined” in the verses. The first time “determined” is identified is in verse twenty-four, and that Hebrew word is “chathak” and means “to cut off”.

Гаврило указује да ће, од Артаксерксове уредбе из 457. године пре Христа, бити четири стотине и деведесет година које су биле „одсечене“ од две хиљаде и три стотине година виђења о вечерима и јутрима, које је било нарочито за Јевреје. У управо наведеним стиховима, реч „одређено“ појављује се три пута, али су то две различите јеврејске речи које су у тим стиховима обе преведене као „одређено“. Први пут када се помиње „одређено“ јесте у двадесет четвртом стиху, а та јеврејска реч је „chathak“ и значи „одсећи“.

It identifies that Israel was given a probationary period that began with the third decree of Artaxerxes which would end at the stoning of Stephen in the year 34 AD. The four hundred and ninety years was “cut off,” and represented a shorter prophetic period within the longer prophecy of twenty-three hundred years. The number “four hundred and ninety,” is a symbol of probationary time, as witnessed to by Jesus.

Оно показује да је Израилу дат период кушње који је започео трећим Артаксерксовим указом, а који ће се окончати каменовањем Стефана 34. године нове ере. Четири стотине и деведесет година биле су „одсечене“ и представљале су краћи пророчки период унутар дужег пророчанства од две хиљаде и три стотине година. Број „четири стотине и деведесет“ јесте симбол времена кушње, као што је о томе посведочио Исус.

> Then came Peter to him, and said, Lord, how oft shall my brother sin against me, and I forgive him? till seven times? Jesus saith unto him, I say not unto thee, Until seven times: but, Until seventy times seven. Matthew 18:22.

> Тада му приступи Петар и рече: Господе, колико пута ће брат мој сагрешити мени и ја му опростити? До седам пута? Рече му Исус: Не кажем ти до седам пута, него до седамдесет пута седам. Матеј 18:22.

There is an end to forgiveness, and that end is represented by the number “four hundred and ninety.” The “four hundred and ninety” years represents a period of probation for the Jews from their deliverance until they filled the cup of their probationary time at the stoning of Stephen. The “four hundred and ninety” years is also connected with the curse of the “seven times” in Leviticus twenty-six. There are only two places in the Bible that reference the land enjoying her sabbaths. The first is found in Leviticus twenty-six.

Праштању има краја, а тај крај је представљен бројем „четири стотине и деведесет“. „Четири стотине и деведесет“ година представља раздобље проверавања за Јевреје од њиховог избављења па све док нису испунили чашу свога времена проверавања каменовањем Стефана. „Четири стотине и деведесет“ година такође је повезано с проклетством „седам пута“ у Левитској двадесет шест. У Библији постоје само два места која говоре о томе да земља ужива своје суботе. Прво се налази у Левитској двадесет шест.

> And if ye will not for all this hearken unto me, but walk contrary unto me; Then I will walk contrary unto you also in fury; and I, even I, will chastise you seven times for your sins. And ye shall eat the flesh of your sons, and the flesh of your daughters shall ye eat. And I will destroy your high places, and cut down your images, and cast your carcases upon the carcases of your idols, and my soul shall abhor you. And I will make your cities waste, and bring your sanctuaries unto desolation, and I will not smell the savour of your sweet odours. And I will bring the land into desolation: and your enemies which dwell therein shall be astonished at it. And I will scatter you among the heathen, and will draw out a sword after you: and your land shall be desolate, and your cities waste. Then shall the land enjoy her sabbaths, as long as it lieth desolate, and ye be in your enemies’ land; even then shall the land rest, and enjoy her sabbaths. As long as it lieth desolate it shall rest; because it did not rest in your sabbaths, when ye dwelt upon it. Leviticus 26:27–35.

> Ако ли ме ни на све то не послушате, него ми се успротивите, тада ћу се и ја вама успротивити у јарости; и ја, да, ја, казнићу вас седмоструко за грехе ваше. И јешћете месо синова својих, и месо кћери својих јешћете. И оборићу ваше узвишице, и истребићу ликове ваше, и бацићу лешеве ваше на лешеве идола ваших, и души ће мојој бити мрски. И градове ваше претворићу у пустош, и светиње ваше опустошићу, и нећу мирисати миомирис ваших кадова. И земљу ћу опустошити, и непријатељи ваши који се у њој настане запрепастиће се над њом. И расејаћу вас међу незнабошце, и извући ћу мач за вама; и земља ће ваша бити пуста, и градови ваши разорени. Тада ће земља уживати своје суботе, докле год буде лежала пуста и ви будете у земљи непријатеља својих; тада ће земља починути и уживати своје суботе. Докле год буде лежала пуста, почиваће; јер није почивала у ваше суботе, док сте живели на њој. Левитска 26:27–35.

The punishment of the “seven times,” which is referenced four times in chapter twenty-six, identifies that when God’s people are scattered, the land will then “enjoy her sabbaths.” Daniel and the three worthies had been scattered into the enemies’ land in fulfillment of the curse of Moses, and that the scattering of seventy years, was a symbolic object lesson of the scattering of the twenty-five hundred and twenty years. It was a prophetic object lesson, similar to Elijah’s three and a half years of drought during the persecution of Jezebel. That three and a half years represented three and a half prophetic years, that equaled twelve hundred and sixty years of papal rule from the year 538 until 1798. The seventy years was a symbol of the “seven times,” just as the three and a half years was a symbol of the wilderness of twelve hundred and sixty years. The seventy years of Daniel’s captivity identified by Jeremiah, represented “four hundred and ninety” years.

Казна „седам времена“, на коју се указује четири пута у двадесет шестом поглављу, показује да ће, када Божји народ буде расејан, земља тада „уживати своје суботе“. Данило и тројица достојних били су расејани у земљу непријатеља у испуњењу Мојсијевог проклетства, и то да је расејање од седамдесет година било симболична очигледна поука о расејању од две хиљаде пет стотина и двадесет година. То је била пророчка очигледна поука, слична Илијине три и по године суше за време Језавељиног прогонства. Те три и по године представљале су три и по пророчке године, што је износило хиљаду двеста шездесет година папске владавине од 538. године до 1798. године. Седамдесет година биле су симбол „седам времена“, као што су три и по године биле симбол пустиње од хиљаду двеста шездесет година. Седамдесет година Даниловог ропства, које је одредио Јеремија, представљале су „четири стотине и деведесет“ година.

> And the Lord God of their fathers sent to them by his messengers, rising up betimes, and sending; because he had compassion on his people, and on his dwelling place: But they mocked the messengers of God, and despised his words, and misused his prophets, until the wrath of the Lord arose against his people, till there was no remedy. Therefore he brought upon them the king of the Chaldees, who slew their young men with the sword in the house of their sanctuary, and had no compassion upon young man or maiden, old man, or him that stooped for age: he gave them all into his hand. And all the vessels of the house of God, great and small, and the treasures of the house of the Lord, and the treasures of the king, and of his princes; all these he brought to Babylon. And they burnt the house of God, and brake down the wall of Jerusalem, and burnt all the palaces thereof with fire, and destroyed all the goodly vessels thereof. And them that had escaped from the sword carried he away to Babylon; where they were servants to him and his sons until the reign of the kingdom of Persia: To fulfil the word of the Lord by the mouth of Jeremiah, until the land had enjoyed her sabbaths: for as long as she lay desolate she kept sabbath, to fulfil threescore and ten years. Now in the first year of Cyrus king of Persia, that the word of the Lord spoken by the mouth of Jeremiah might be accomplished, the Lord stirred up the spirit of Cyrus king of Persia, that he made a proclamation throughout all his kingdom, and put it also in writing, saying, Thus saith Cyrus king of Persia, All the kingdoms of the earth hath the Lord God of heaven given me; and he hath charged me to build him an house in Jerusalem, which is in Judah. Who is there among you of all his people? The Lord his God be with him, and let him go up. 2 Chronicles 36:15–23.

> И Господ Бог отаца њихових слаше им по гласницима својим, устајући зарана и шаљући, јер се сажали на свој народ и на своје пребивалиште. Али они се ругаху гласницима Божјим, и презираху речи његове, и злостављаху пророке његове, докле гнев Господњи не устаде на његов народ, тако да више не беше лека. Зато доведе на њих цара халдејског, који мачем поби младиће њихове у дому њихове светиње, и не показа сажаљења ни према младићу ни према девојци, ни према старцу ни према ономе који се погурио од старости: све их предаде у његову руку. И све судове дома Божјег, велике и мале, и благо дома Господњег, и благо царево и кнезова његових — све то однесе у Вавилон. И спалише дом Божји, и развалише зид јерусалимски, и све дворове његове спалише огњем, и уништише све драгоцене судове његове. И оне који измакоше мачу одведе у Вавилон, где беху слуге њему и синовима његовим до владавине царства персијског, да се испуни реч Господња из уста Јеремијиних, докле земља не одужи своје суботе; јер за све време док лежаше пуста, почиваше, да се наврши седамдесет година. А прве године Кира, цара персијског, да би се испунила реч Господња изговорена устима Јеремијиним, подиже Господ дух Кира, цара персијског, те он огласи по свему своме царству, и још то стави и на писмо, говорећи: Овако вели Кир, цар персијски: сва царства земаљска даде ми Господ Бог небески; и он ми заповеди да му сазидам дом у Јерусалиму, који је у Јуди. Ко је међу вама од свега народа његова? Нека Господ Бог његов буде с њим, и нека иде горе. 2. Дневника 36:15–23.

The only two references in the Bible of the land enjoying her sabbaths are in relation to the scattering of God’s people, and the seventy years of captivity, which represented a period of time that would allow the land to enjoy its sabbaths. It equaled the amount of sabbaths that the Jews did not allow the land to enjoy rest. The land resting for seventy years, represented the total years that the rebellion against the commandment to allow the land to rest had been accomplished. Simple math identifies that in “four hundred and ninety” years of rebellion, there would be a total of seventy years that the land had not rested.

Једине две референце у Библији на то да земља ужива своје суботе односе се на расејање Божјег народа и на седамдесет година ропства, које су представљале временски период који би омогућио земљи да ужива своје суботе. То је било једнако броју субота које Јевреји нису допустили земљи да ужива у починку. То што је земља почивала седамдесет година представљало је укупан број година током којих је чињена побуна против заповести да се земљи дозволи да почива. Проста рачуница показује да би у „четири стотине и деведесет“ година побуне било укупно седамдесет година у којима земља није почивала.

Four hundred and ninety years were cut off from the twenty-three hundred years, as a probationary period for the Jews, and that “four hundred and ninety” years has a direct connection with the scattering of the “seven times” of Leviticus twenty-six.

Четири стотине и деведесет година беше одређено од две хиљаде и три стотине година, као време милости за Јевреје, и тих „четири стотине и деведесет” година има непосредну везу са расејањем „седам времена” из Левитске двадесет и шест.

The “chazon” vision of the trampling down and the “mareh” vision of the appearance at the end of twenty-three hundred years are distinct from each other, but they have a direct connection. As with Daniel, God’s people are to rightly divide the two visions, while simultaneously recognizing their connection with one another. The seventy years of captivity which led to the three decrees allowing the Jews to return and rebuild Jerusalem, represented “four hundred and ninety” years of rebellion by the Jews against the covenant of allowing the land to rest.

Визија „хазон“ о гажењу и визија „марех“ о појави на крају две хиљаде и три стотине година међусобно су различите, али имају непосредну повезаност. Као и у Даниловом случају, Божји народ треба исправно да разлучује ове две визије, док истовремено препознаје њихову међусобну повезаност. Седамдесет година ропства, које су довеле до три указа којима је Јеврејима било допуштено да се врате и поново сазидају Јерусалим, представљале су „четири стотине и деведесет“ година побуне Јевреја против заветне заповести да се земљи допусти починак.

When the third decree identified their opportunity to return and rebuild, they were given “four hundred and ninety” years of probationary time, as they were tested by the same period of time in which their disobedience led to the destruction of Jerusalem and their scattering. At the end of the second “four hundred and ninety years,” their disobedience would once again bring the destruction of Jerusalem and their scattering among the Gentiles.

Када је трећи указ означио њихову прилику да се врате и поново изграде, било им је дато „четири стотине и деведесет“ година времена кушње, јер су били испитивани истим временским раздобљем у коме је њихова непослушност довела до разорења Јерусалима и њиховог расејања. На крају других „четири стотине и деведесет година“, њихова непослушност би поново донела разорење Јерусалима и њихово расејање међу незнабошцима.

The scattering of the seventy year captivity was preceded by “four hundred and ninety” years of rebellion, and then that seventy year captivity was followed by another “four hundred and ninety years” of further rebellion.

Расејању седамдесетогодишњег ропства претходило је „четири стотине и деведесет“ година побуне, а затим је за тим седамдесетогодишњим ропством уследило још „четири стотине и деведесет година“ даље побуне.

The first “four hundred and ninety” year period, which brought about the seventy years of the land resting, had reached a conclusion with the destruction of Jerusalem. At the ending of the “four hundred and ninety” years that was cut off from the twenty-three hundred years, Jerusalem was once again destroyed, for Jesus always illustrates the end of a thing with the beginning of a thing.

Прво раздобље од „четири стотине и деведесет“ година, које је довело до седамдесет година починка земље, окончало се разорењем Јерусалима. На свршетку „четири стотине и деведесет“ година које су биле одсечене од две хиљаде и три стотине година, Јерусалим је поново био разорен, јер Исус увек крај једне ствари приказује њеним почетком.

The seventy year captivity of literal Israel in literal Babylon was a symbol of the scattering of “seven times,” and Sister White identifies that the seventy years of captivity of literal Israel in literal Babylon was a type of the twelve hundred and sixty years of captivity of spiritual Israel in spiritual Babylon.

Sedamdesetogodišnje ropstvo doslovnog Izraela u doslovnom Vavilonu bilo je simbol rasejanja od „sedam vremena“, a sestra Vajt poistovećuje sedamdeset godina ropstva doslovnog Izraela u doslovnom Vavilonu kao prasliku hiljadu dvesta i šezdeset godina ropstva duhovnog Izraela u duhovnom Vavilonu.

> “God’s church on earth was as verily in captivity during this long period of relentless persecution as were the children of Israel held captive in Babylon during the period of the exile.” Prophets and Kings, 714.

> „Божја црква на земљи била је заиста у ропству током овог дугог раздобља немилосрдног прогоњења, као што су и синови Израиљеви били држани у вавилонском ропству за време изгнанства.“ Пророци и цареви, 714.

The twelve hundred and sixty years from the year 538 to 1798, was a type of the “seven times.” At the end of the seventy years, the Jews returned to restore and rebuild Jerusalem. Their return during the three decrees marked the beginning (457 BC) of the twenty-three hundred years of the “mareh” vision that led to the appearance of Christ in the Most Holy Place on October 22, 1844. The three decrees marked the beginning of the prophetic period, and it required all three decrees to begin the prophetic period, though they began to return and rebuild with the first decree of Cyrus.

Хиљаду двеста шездесет година, од 538. до 1798. године, биле су тип „седам времена“. На крају седамдесет година, Јевреји су се вратили да обнове и поново саграде Јерусалим. Њихов повратак током три уредбе означио је почетак (457. пре Христа) две хиљаде и три стотине година виђења „mareh“, које је водило до појављивања Христа у Светињи над светињама 22. октобра 1844. године. Те три уредбе означиле су почетак пророчког раздобља, и за отпочињање пророчког раздобља биле су потребне све три уредбе, премда су почели да се враћају и обнављају већ са првом уредбом Кира.

> “In the seventh chapter of Ezra the decree is found. Verses 12−26. In its completest form it was issued by Artaxerxes, king of Persia, 457 BC. But in Ezra 6:14 the house of the Lord at Jerusalem is said to have been built ‘according to the commandment [‘decree,’ margin] of Cyrus, and Darius, and Artaxerxes king of Persia.’ These three kings, in originating, reaffirming, and completing the decree, brought it to the perfection required by the prophecy to mark the beginning of the 2300 years. Taking 457 BC, the time when the decree was completed, as the date of the commandment, every specification of the prophecy concerning the seventy weeks was seen to have been fulfilled.” The Great Controversy, 326.

> „У седмом поглављу Јездрине књиге налази се указ. Стихови 12−26. У свом најпотпунијем облику издао га је Артаксеркс, цар персијски, 457. године пре Христа. Али у Јездри 6:14 за дом Господњи у Јерусалиму каже се да је био сазидан „по заповести [„указу“, маргина] Кира, Дарија и Артаксеркса, цара персијског.“ Ова три цара, тиме што су указ започели, поново потврдили и довршили, довели су га до савршенства које је пророштво захтевало да означи почетак 2300 година. Узимајући 457. годину пре Христа, време када је указ био довршен, као датум заповести, видело се да је испуњена свака појединост пророштва у вези са седамдесет седмица.“ Велика борба, 326.

From 1798 until 1844, the three angels of Revelation arrived into prophetic history, and just as the three decrees marked the beginning of the prophecy of twenty-three hundred years, those three angels marked the conclusion of the prophecy. The prophetic period ended with the arrival of the third angel, just as it had begun with the arrival of the third decree, for Jesus always identifies the end of a thing, with the beginning of a thing.

Од 1798. до 1844. године, три анђела из Откривења ступила су у пророчку историју, и као што су три указа означила почетак пророчанства о две хиљаде и три стотине година, тако су та три анђела означила закључак тог пророчанства. Пророчки период се окончао доласком трећег анђела, као што је и започео доласком трећег указа, јер Исус увек поистовећује крај нечега с почетком нечега.

The Jews began to return under the first decree, and in the history of the second decree they finished the temple. The third angel arrived on October 22, 1844, and before that date the Millerites had finished the spiritual temple they had come out of spiritual Babylon to rebuild. It was to be completed, for on October 22, 1844 the messenger of the covenant was to come suddenly to his temple. That temple was the Millerite people who entered into covenant on October 22, 1844, and who Peter identifies were a temple.

Јевреји су почели да се враћају под првом уредбом, а у историји друге уредбе довршили су храм. Трећи анђео је дошао 22. октобра 1844. године, и пре тог датума милерити су довршили духовни храм који су изашавши из духовног Вавилона дошли да поново изграде. Он је требало да буде довршен, јер је 22. октобра 1844. године весник завета требало изненада да дође у свој храм. Тај храм је био милеритски народ који је 22. октобра 1844. године ступио у завет и за који Петар каже да је био храм.

> Ye also, as lively stones, are built up a spiritual house, an holy priesthood, to offer up spiritual sacrifices, acceptable to God by Jesus Christ. 1 Peter 2:5.

> И ви сами, као живо камење, зидајте се у дом духовни, свештенство свето, да приносите духовне жртве, угодне Богу кроз Исуса Христа. 1. Петрова 2:5.

The Millerite temple was built from 1798 to 1844, which is forty-six years, or prophetically three days, for Christ identified that it takes three days to raise up a temple.

Милеритски храм био је грађен од 1798. до 1844. године, што је четрдесет и шест година, или, пророчки, три дана, јер је Христос указао да су потребна три дана да се подигне храм.

> And the Jews’ passover was at hand, and Jesus went up to Jerusalem, And found in the temple those that sold oxen and sheep and doves, and the changers of money sitting: And when he had made a scourge of small cords, he drove them all out of the temple, and the sheep, and the oxen; and poured out the changers’ money, and overthrew the tables; And said unto them that sold doves, Take these things hence; make not my Father’s house an house of merchandise. And his disciples remembered that it was written, The zeal of thine house hath eaten me up. Then answered the Jews and said unto him, What sign showest thou unto us, seeing that thou doest these things? Jesus answered and said unto them, Destroy this temple, and in three days I will raise it up. Then said the Jews, Forty and six years was this temple in building, and wilt thou rear it up in three days? But he spake of the temple of his body. John 2:13–21.

> И приближаваше се јудејска Пасха, и Исус узиђе у Јерусалим, и нађе у храму оне што продаваху волове и овце и голубове, и мењаче новца где седе; и начинивши бич од ужета, све их истера из храма, и овце и волове; и просу новац мењачима, и испреврта столове; и рече онима што продаваху голубове: Носите то одавде; не чините од дома Оца мојега дом трговине. И ученици Његови сетише се да је писано: Ревност за дом твој изједа ме. Тада Јудејци одговорише и рекоше Му: Какав нам знак показујеш кад то чиниш? Исус одговори и рече им: Развалите овај храм, и за три дана ћу га подигнути. А Јудејци рекоше: Четрдесет и шест година зидан је овај храм, а ти ћеш га подигнути за три дана? Али Он говораше о храму тела својега. Јован 2:13–21.

Sister White identifies that when the messenger of the covenant suddenly came to his temple, as represented in the book of Malachi, that the prediction had been fulfilled when Christ cleansed the temple, as just identified in the passage from John.

Сестра Вајт указује да је, када је гласник завета изненада дошао у свој храм, као што је представљено у књизи пророка Малахије, то предсказање било испуњено када је Христос очистио храм, као што је управо показано у одломку из Јована.

> “In cleansing the temple from the world’s buyers and sellers, Jesus announced His mission to cleanse the heart from the defilement of sin,—from the earthly desires, the selfish lusts, the evil habits, that corrupt the soul. ‘Behold, I will send my messenger, and he shall prepare the way before me: and the Lord, whom ye seek, shall suddenly come to his temple, even the messenger of the covenant, whom ye delight in: behold, he shall come, saith the Lord of hosts. But who may abide the day of his coming? and who shall stand when he appeareth? for he is like a refiner’s fire, and like fullers’ soap: And he shall sit as a refiner and purifier of silver: and he shall purify the sons of Levi, and purge them as gold and silver, that they may offer unto the Lord an offering in righteousness. Malachi 3:1–3.” The Desire of Ages, 161.

> „Чистећи храм од купаца и продаваца овога света, Исус је објавио Своју мисију да очисти срце од оскврњења грехом,—од земаљских жеља, себичних пожуда, злих навика, које кваре душу. ‘Evo, ja ću poslati anđela svojega, koji će pripraviti put preda mnom, i iznenada će doći u crkvu svoju Gospod, koga vi tražite, i anđeo zavetni, koga vi želite, evo doći će, veli Gospod nad vojskama. Ali ko će podneti dan dolaska njegova? i ko će se održati kad se on pokaže? jer je on kao oganj livčev i kao lužina bjeliočeva. I sješće kao onaj koji topi i čisti srebro, i očistiće sinove Levijeve i pretopiće ih kao zlato i srebro, da bi prinosili Gospodu prinos u pravdi. Malahija 3:1–3.’ Čežnja vekova, 161.

The temple in John chapter two, took forty-six years to build, and Jesus said He would erect the destroyed temple in three days. 1798 unto 1844, is forty-six years, and it identifies the arrival of the three angels (days), of Revelation fourteen, that had been typified by the three decrees which began the twenty-three hundred year prophecy. The forty-six years is the period in which Christ raised up the Millerite temple, for prior to that time the spiritual sanctuary and spiritual Israel had been trodden down by spiritual Babylon.

Храм у другој глави Јовановог Јеванђеља градио се четрдесет и шест година, а Исус је рекао да ће разрушени храм подићи за три дана. Од 1798. до 1844. има четрдесет и шест година, и то указује на долазак три анђела („дана“) из Откривења четрнаесте главе, који су били предображени трима уредбама којима је отпочело пророчанство о две хиљаде и три стотине година. Четрдесет и шест година јесте раздобље у којем је Христос подигао милеритски храм, јер су пре тог времена духовно светилиште и духовни Израиљ били погажени од духовног Вавилона.

When Christ cleansed the temple at the Passover in the beginning of His ministry, He was fulfilling the prophecy of the Messenger of the Covenant suddenly coming unto His temple as set forth in Malachi. On October 22, 1844 Christ suddenly came to His temple, and it had taken Him forty-six years to erect His destroyed temple.

Када је Христос очистио храм о Пасхи на почетку Своје службе, испуњавао је пророштво о Веснику завета који изненада долази у Свој храм, како је изложено код Малахије. Двадесет другог октобра 1844. године Христос је изненада дошао у Свој храм, и било Му је потребно четрдесет и шест година да подигне Свој разрушени храм.

> “The coming of Christ as our high priest to the most holy place, for the cleansing of the sanctuary, brought to view in Daniel 8:14; the coming of the Son of man to the Ancient of Days, as presented in Daniel 7:13; and the coming of the Lord to His temple, foretold by Malachi, are descriptions of the same event; and this is also represented by the coming of the bridegroom to the marriage, described by Christ in the parable of the ten virgins, of Matthew 25.” The Great Controversy, 426.

> „Христов долазак као нашег Првосвештеника у Светињу над светињама, ради очишћења светиње, приказан у Данилу 8:14; долазак Сина човечијега Старцу дана, као што је изложено у Данилу 7:13; и долазак Господа у Његов храм, проречен од Малахије, јесу описи истог догађаја; а то је такође представљено и доласком женика на свадбу, који је Христос описао у причи о десет девојака, у Матеју 25.“ Велика борба, 426.

The first indignation ended in 1798, and the end of the last indignation was 1844. The beginning of the forty-six year period, where Christ raised up the Millerite temple illustrated the end, for both the beginning and ending were marked by the conclusion of God’s indignation against His people, for Jesus always identifies the end of a thing, with the beginning of a thing.

Прво негодовање окончано је 1798. године, а крај последњег негодовања био је 1844. године. Почетак периода од четрдесет и шест година, у коме је Христос подигао милеритски храм, приказивао је крај, јер су и почетак и завршетак били обележени окончањем Божјег негодовања против Његовог народа; јер Исус увек поистовећује крај једне ствари с почетком једне ствари.

We will continue our study of Gabriel’s instruction to Daniel in the next article.

Наставићемо наше проучавање Гавриловог поучавања Данилу у следећем чланку.

> “The book of Revelation must be opened to the people. Many have been taught that it is a sealed book, but it is sealed to those only who reject truth and light. The truths that it contains must be proclaimed, that people may have an opportunity to prepare for the events which are so soon to take place. The Third Angel’s Message must be presented as the only hope for the salvation of a perishing world.

> „Књига Откривења мора бити отворена народу. Многи су поучавани да је то запечаћена књига, али она је запечаћена само за оне који одбацују истину и светлост. Истине које она садржи морају бити објављене, да би људи имали прилику да се припреме за догађаје који ће се тако скоро збити. Вест трећег анђела мора бити изложена као једина нада за спасење света који пропада.

> “The perils of the last days are upon us, and in our work we are to warn the people of the danger they are in. Let not the solemn scenes that prophecy has revealed are soon to take place be left untouched. We are God’s messengers, and we have no time to lose. Those who would be co-workers with our Lord Jesus Christ will show a deep interest in the truths found in this book. With pen and voice they will strive to make plain the wonderful things that Christ came from heaven to reveal.” Signs of the Times, July 4, 1906.

> „Опасности последњих дана надвиле су се над нама, и у нашем делу треба да упозоримо народ на опасност у којој се налази. Нека не остану недотакнути свечани призори за које је пророштво открило да ће се ускоро збити. Ми смо Божји весници, и немамо времена за губљење. Они који желе да буду сарадници са нашим Господом Исусом Христом показиваће дубоко занимање за истине које се налазе у овој књизи. Пером и гласом настојаће да јасно изложе дивне ствари које је Христос дошао да открије с неба.“ Signs of the Times, July 4, 1906.

Back to Articles