Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Twelve

Књига пророка Данила — сто дванаести број

Unveiling the Prophetic Symbolism of Ishmael: From Archer to Sealer of the 144,000

Откривање пророчке симболике Исмаила: од стрелца до запечаћивача 144.000

Author

Jeff Pippenger

Published

March 2, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

> And God was with the lad; and he grew, and dwelt in the wilderness, and became an archer. Genesis 21:20.

> И Бог беше с дечаком; и он порасте, и настањиваше се у пустињи, и поста стрелац. Постање 21:20.

Ishmael became an archer, which is a symbol of warfare, and a symbol of the executive judgment which is brought against Rome.

Исмаило је постао стрелац, што је симбол ратовања, и симбол извршне пресуде која се доводи против Рима.

> The voice of them that flee and escape out of the land of Babylon, to declare in Zion the vengeance of the Lord our God, the vengeance of his temple. Call together the archers against Babylon: all ye that bend the bow, camp against it round about; let none thereof escape: recompense her according to her work; according to all that she hath done, do unto her: for she hath been proud against the Lord, against the Holy One of Israel. Jeremiah 50:28, 29.

> Глас оних који беже и избављају се из земље Вавилонске, да објаве на Сиону освету Господа Бога нашега, освету храма Његова. Сазовите стрелце на Вавилон: сви ви који затежете лук, улогорите се око њега унаоколо; нека нико из њега не умакне; узвратите му по делу његову; по свему што је чинио, учините му: јер се узносио против Господа, против Свеца Израиљева. Јеремија 50:28, 29.

The archers recompense Babylon according to her work, and that recompense begins at the soon-coming Sunday law, with the second voice of Revelation chapter eighteen, when the progressive executive judgment of Babylon begins.

Стрелци узвраћају Вавилону по делима њеним, а то узвраћање почиње ускоро долазећим законом о недељи, са другим гласом из осамнаесте главе Откривења, када отпочиње прогресивни извршни суд над Вавилоном.

> And I heard another voice from heaven, saying, Come out of her, my people, that ye be not partakers of her sins, and that ye receive not of her plagues. For her sins have reached unto heaven, and God hath remembered her iniquities. Reward her even as she rewarded you, and double unto her double according to her works: in the cup which she hath filled fill to her double. How much she hath glorified herself, and lived deliciously, so much torment and sorrow give her: for she saith in her heart, I sit a queen, and am no widow, and shall see no sorrow. Revelation 18:4–7.

> И чух други глас с неба где говори: Изиђите из ње, народе мој, да не будете саучесници у њеним гресима, и да не примите од њених зала. Јер греси њезини допреше до неба, и Бог се опомену њених безакоња. Узвратите јој као што је она вама узвратила, и подајте јој двоструко по делима њеним; у чашу коју је напунила, напуните јој двоструко. Колико је себе прославила и у насладама живела, толико јој дајте муке и жалости; јер говори у срцу своме: Седим као царица, и нисам удовица, и жалости нећу видети. Откривење 18:4–7.

Ishmael and his mother Hagar had been restrained from inheriting the right of the first born, and were cast out. Thus, jealousy became the prophetic motivation of Islam, and warfare their prophetic occupation. The first mention includes the restraint imposed upon Ishmael and his mother by Sarah, and their “restraint” became a primary prophetic characteristic of Islam throughout God’s Word, and history. Ishmael’s descendants were to be wild men, whose hand was against every man, and their wild attribute is represented by the wild Arabian ass, of the horse family. Thus, the Islamic warfare of the first and second woes, is represented as warriors riding upon angry horses.

Ишмаил и његова мајка Агара били су задржани од наслеђивања права првенца и били су изгнани. Тако је љубомора постала пророчки покретач ислама, а ратовање његово пророчко занимање. Прво помињање укључује задржавање које је Сара наметнула Ишмаилу и његовој мајци, а њихово „задржавање“ постало је главно пророчко обележје ислама кроз Божју Реч и историју. Ишмаилови потомци требало је да буду дивљи људи, чија је рука против свакога човека, а њихово дивље обележје представљено је дивљим арапским магарцем, из породице коња. Тако је исламско ратовање првог и другог тешкоће представљено као ратници који јашу на гневним коњима.

Islam is the message of the latter rain, and it is only fitting that the three woes represent three specific prophetic lines, for the methodology of the latter rain is “line upon line.” When the prophetic characteristics of the first two lines are brought together, they establish the line of the third woe. All three prophetic lines illustrate the period of the sealing of the one hundred and forty-four thousand. Those three lines represent the period of the pouring out of the latter rain, for the latter rain began to sprinkle when the third Woe arrived on September 11, 2001.

Ислам је порука позног дажда, и сасвим је прикладно да три тешкоће представљају три одређене пророчке линије, јер је методологија позног дажда „ред за редом“. Када се пророчке одлике прве две линије доведу заједно, оне успостављају линију треће тешкоће. Све три пророчке линије приказују раздобље запечаћења сто четрдесет и четири хиљаде. Те три линије представљају раздобље изливања позног дажда, јер је позни дажд почео да ромиња када је трећа тешкоћа дошла 11. септембра 2001. године.

> “The latter rain is to fall upon the people of God. A mighty angel is to come down from heaven, and the whole earth is to be lighted with his glory.” Review and Herald, April 21, 1891.

> „Позни дажд треба да се излије на Божји народ. Моћни анђео треба да сиђе с неба, и сва земља треба да буде обасјана његовом славом.“ Review and Herald, April 21, 1891.

The period of the sealing was also represented by the period that began on August 11, 1840 and ended with the arrival of the third angel on October 22, 1844. That period of time was also represented in Habakkuk chapter two. The Millerite history fulfilled Habakkuk chapter two, and in so doing it began when the angel descended on August 11, 1840, and it ended when the third angel arrived on October 22, 1844.

Период запечаћења такође је био представљен периодом који је започео 11. августа 1840. и завршио се доласком трећег анђела 22. октобра 1844. Тај временски период такође је био представљен у другој глави Авакума. Милеритска историја испунила је другу главу Авакума, и тиме је започела када је анђео сишао 11. августа 1840, а завршила се када је трећи анђео дошао 22. октобра 1844.

Habakkuk chapter two identifies that at the end of the vision, the vision would “speak.” In verse three of Revelation chapter ten, the angel cried (spoke) with a loud voice, and on October 22, 1844 the same angel swore (spoke) that “time should be no longer.” Habakkuk’s watchman in verse one of chapter two, is located at August 11, 1840, for it is then that the watchmen lift up their voices.

Друго поглавље Авакума показује да ће на крају виђења виђење „проговорити“. У трећем стиху десетог поглавља Откривења, анђео повика (проговори) јаким гласом, а 22. октобра 1844. године исти анђео се закле (проговори) да „времена више неће бити“. Авакумов стражар у првом стиху другог поглавља налази се код 11. августа 1840. године, јер тада стражари подижу своје гласове.

In the rebellion of 1888, which Sister White identifies as representing the angel of Revelation eighteen that was to lighten the earth with His glory, the watchmen (Jones and Waggoner) lifted up their “voices” as a trumpet, to show God’s people their transgressions, for their message was the message to Laodicea. On September 11, 2001, which was typified by the history of 1888, the Lord led His last day people back to Jeremiah’s old paths, where the watchmen were not hearkened to. The descent of the angel marks the prophetic arrival of the watchmen.

У побуни из 1888. године, коју Сестра Вајт поистовећује са анђелом из Откривења осамнаест који је требало да обасја земљу Његовом славом, стражари (Џоунс и Вагонер) подигли су своје „гласове“ као трубу, да покажу Божјем народу њихове преступе, јер је њихова порука била порука Лаодикији. Дана 11. септембра 2001. године, што је било предсказано историјом из 1888. године, Господ је Свој народ последњих дана повео натраг на старе стазе Јеремијине, где се стражари нису слушали. Силазак анђела означава пророчки долазак стражара.

The “voice” that arrived on August 11, 1840, was delivered through the watchmen, and Jeremiah was told that if he would return to his faith and trust in God after his disappointment that he would become God’s mouth. When the vision that had tarried finally arrived on October 22, 1844, it “spoke.” The period of Habakkuk chapter two, which was fulfilled in Millerite history, illustrates the period of the sealing of the one hundred and forty-four thousand.

„Глас“ који је стигао 11. августа 1840. године био је објављен преко стражара, а Јеремији је било речено да ће, ако се после свог разочарања врати својој вери и поуздању у Бога, постати уста Божја. Када је виђење које је оклевало најзад стигло 22. октобра 1844. године, оно је „проговорило“. Раздобље другог поглавља Авакумовог, које се испунило у милеритској историји, приказује раздобље запечаћења сто четрдесет и четири хиљаде.

It is essential, to recognize that August 11, 1840 through to October 22, 1844, illustrates the sealing of the one hundred and forty-four thousand, which is the period where the latter rain is poured out. It is essential for the latter rain message is to be identified by the methodology of “line upon line.” The special period which is the sealing of the one hundred and forty-four thousand is repeatedly represented in the prophetic lines, and this is so in Habakkuk two, which Sister White directly identifies as being fulfilled in Millerite history. She also repeatedly teaches that Millerite history is repeated in the history of the one hundred and forty-four thousand.

Од суштинске је важности препознати да период од 11. августа 1840. до 22. октобра 1844. приказује запечаћење сто четрдесет и четири хиљаде, што је период у коме се излива позна киша. То је од суштинске важности, јер порука позне кише треба да буде препозната по методологији „ред на ред“. Посебан период, који је запечаћење сто четрдесет и четири хиљаде, више пута је представљен у пророчким линијама, а тако је и у Авакуму 2, који сестра Вајт непосредно идентификује као испуњен у милеритској историји. Она такође више пута учи да се милеритска историја понавља у историји сто четрдесет и четири хиљаде.

> “Interwoven with prophecies which they had regarded as applying to the time of the second advent was instruction specially adapted to their state of uncertainty and suspense, and encouraging them to wait patiently in the faith that what was now dark to their understanding would in due time be made plain.

> „Испреплетено са пророштвима која су сматрали применљивим на време другог доласка било је поучење нарочито прилагођено њиховом стању неизвесности и ишчекивања, које их је подстицало да стрпљиво чекају у вери да ће оно што је сада тамно њиховом разумевању у своје време постати јасно.״

> “Among these prophecies was that of Habakkuk 2:1–4: ‘I will stand upon my watch, and set me upon the tower, and will watch to see what He will say unto me, and what I shall answer when I am reproved. And the Lord answered me, and said, Write the vision, and make it plain upon tables, that he may run that readeth it. For the vision is yet for an appointed time, but at the end it shall speak, and not lie: though it tarry, wait for it; because it will surely come, it will not tarry. Behold, his soul which is lifted up is not upright in him: but the just shall live by his faith.’

> „Међу тим пророштвима било је и оно из Авакума 2:1–4: ‘Стаћу на стражу своју, и попећу се на кулу, и пазићу да видим шта ће ми рећи, и шта ћу одговорити кад будем укорен. И одговори ми Господ и рече: Запиши виђење, и јасно га изложи на плочама, да може трчати онај који га чита. Јер је виђење још за одређено време, али на крају ће проговорити, и неће слагати: ако и одоцни, чекај га; јер ће зацело доћи, неће закаснити. Гле, душа његова, која се надима, није права у њему; а праведник ће од вере своје жив бити.’“

> “As early as 1842 the direction given in this prophecy to ‘write the vision, and make it plain upon tables, that he may run that readeth it,’ had suggested to Charles Fitch the preparation of a prophetic chart to illustrate the visions of Daniel and the Revelation. The publication of this chart was regarded as a fulfillment of the command given by Habakkuk. No one, however, then noticed that an apparent delay in the accomplishment of the vision—a tarrying time—is presented in the same prophecy. After the disappointment, this scripture appeared very significant: ‘The vision is yet for an appointed time, but at the end it shall speak, and not lie: though it tarry, wait for it; because it will surely come, it will not tarry. . . . The just shall live by his faith.’

> „Још 1842. године упутство дато у овом пророштву да се „напише утвара и да се јасно изложи на плочама, да би могао трчати који је чита“, навело је Чарлса Фича да припреми пророчку карту како би приказао виђења Данила и Откривења. Објављивање те карте сматрано је испуњењем заповести дате Авакуму. Нико, међутим, тада није запазио да је у истом пророштву представљено привидно одлагање у испуњењу виђења — време оклевања. После разочарања, ово место из Писма изгледало је веома значајно: „Јер је виђење још за одређено време, али на крају ће проговорити, и неће слагати; ако и оклева, чекај га, јер ће заиста доћи, неће закаснити.... А праведник ће од вере своје жив бити.“

> “A portion of Ezekiel’s prophecy also was a source of strength and comfort to believers: ‘The word of the Lord came unto me, saying, Son of man, what is that proverb that ye have in the land of Israel, saying, The days are prolonged, and every vision faileth? Tell them therefore, Thus saith the Lord God. . . . The days are at hand, and the effect of every vision. . . . I will speak, and the word that I shall speak shall come to pass; it shall be no more prolonged.’ ‘They of the house of Israel say, The vision that he seeth is for many days to come, and he prophesieth of the times that are far off. Therefore say unto them, Thus saith the Lord God; There shall none of My words be prolonged any more, but the word which I have spoken shall be done.’ Ezekiel 12:21–25, 27, 28.” The Great Controversy, 391–393.

> „И један део Језекиљевог пророчанства био је извор снаге и утехе верницима: ‘И дође ми реч Господња говорећи: Сине човечји, каква је то прича што је имате у земљи Израиљевој, говорећи: Продужују се дани, и свако виђење пропада? Зато им реци: Овако вели Господ Господ.... Приближили су се дани и испуњење свакога виђења.... Ја ћу говорити, и реч коју кажем збиће се; неће се више одлагати.’ ‘Дом Израиљев говори: Виђење које он види односи се на многе дане који ће доћи, и он пророкује о временима која су далеко. Зато им реци: Овако вели Господ Господ; ниједна се Моја реч више неће одлагати, него ће се извршити реч коју сам изговорио.’ Језекиљ 12:21–25, 27, 28.” Велика борба, 391–393.

The Millerites not only saw themselves fulfilling the parable of the ten virgins, and Habakkuk chapter two, but they were also led to see that the history where they were fulfilling these prophecies, was also Ezekiel’s identification of that very same history, where “the effect of every vision,” was to be fulfilled. The line of history that represents the sealing of the one hundred and forty-four thousand is where the effect of every vision is fulfilled!

Милерити не само што су себе видели као оне који испуњавају причу о десет девојака и друго поглавље Авакума, него су били и вођени да увиде да је историја у којој су испуњавали та пророштва такође Језекиљево означење те исте историје, у којој је требало да се испуни „извршење сваког виђења“. Линија историје која представља запечаћење сто четрдесет и четири хиљаде јесте она у којој се испуњава извршење сваког виђења!

The lines which represent the period of the latter rain and the sealing of the one hundred and forty-four thousand are brought together to establish that prophetic history invariably possess the signature of Alpha and Omega.

Линије које представљају раздобље позне кише и запечаћења сто четрдесет и четири хиљаде доводе се заједно да би утврдиле да та пророчка историја неизоставно носи печат Алфе и Омеге.

Millerite history begins with the voice of the angel of Revelation ten, and ends with the same voice. September 11, 2001 begins with the first voice of Revelation chapter eighteen, and ends with the second voice of Revelation chapter eighteen. Habakkuk chapter two, begins with the voice of the watchmen, and ends with the voice of Jeremiah’s watchman. The first woe begins with Mohammed, and ends with Mohammed II. The second woe begins with the release of the four angels of Islam and ends with the restraint of Islam.

Милеритска историја почиње гласом анђела из Откривења десете главе, и завршава се истим гласом. Једанаести септембар 2001. године почиње првим гласом из осамнаесте главе Откривења, и завршава се другим гласом из осамнаесте главе Откривења. Друга глава Авакумова почиње гласом стражара, и завршава се гласом Јеремијиног стражара. Прво тешко почиње са Мухамедом, и завршава се са Мухамедом II. Друго тешко почиње ослобађањем четири анђела ислама и завршава се обуздавањем ислама.

The methodology that is the latter rain is Isaiah’s “line upon line” methodology, and the lines that are brought together to identify and establish the message of the latter rain invariably contain the signature of Alpha and Omega. The first woe of Revelation chapter nine, begins with Mohammed and ends with Mohammed II. The period is divided into two types of warfare, the first being disorganized attacks upon Rome that began in earnest with Abubakar, and then a period of one hundred and fifty years where the first organized warfare of Islam was accomplished.

Методологија која представља позну кишу јесте Исаијина методологија „правило на правило“, и линије које се доводе у међусобну везу да би се препознала и утврдила порука позне кише неизоставно носе печат Алфе и Омеге. Прво тешко стање из девете главе Откривења почиње са Мухамедом и завршава се са Мухамедом II. Тај период је подељен на две врсте ратовања: прва су била неорганизована нападања на Рим, која су озбиљно отпочела са Абу Бекром, а затим следи раздобље од сто педесет година у коме је остварено прво организовано ратовање ислама.

The one hundred and fifty years is represented by the time prophecy of “five months”. The second woe also possesses a time prophecy which is three hundred and ninety-one years and fifteen days. Therefore, since the prophetic structure of the first and second woes identify the ending with the beginning, it contains a division between the sealing, and a specific period of time, The sealing process is represented at the beginning of the history of the first woe, and it is represented at the ending of the second woe.

Сто педесет година представљено је временским пророчанством о „пет месеци“. Други јад такође поседује временско пророчанство, које износи три стотине деведесет и једну годину и петнаест дана. Стога, пошто пророчка структура првог и другог јада поистовећује свршетак са почетком, она садржи поделу између печаћења и одређеног временског периода. Процес печаћења представљен је на почетку историје првог јада, а представљен је и на свршетку другог јада.

What follows the sealing of verse four, in the first woe, is the “five months” (one hundred and fifty years). The five months is identified twice, once in verse five and again in verse ten. What precedes the sealing process of August 11, 1840 to October 22, 1844 in the second woe is the prophecy of the “hour, day, month, and year” (three hundred and ninety-one years and fifteen days), of verse fifteen. Together in one continuous line the fifth and sixth trumpets begin and end with an illustration of the sealing process.

Оно што следи после запечаћења из четвртог стиха, у првом тешко, јесте „пет месеци“ (сто педесет година). Пет месеци су означени двапут, једном у петом стиху и поново у десетом стиху. Оно што претходи процесу запечаћења од 11. августа 1840. до 22. октобра 1844. у другом тешко јесте пророчанство о „часу, дану, месецу и години“ (триста деведесет и једна година и петнаест дана), из петнаестог стиха. Заједно, у једној непрекидној линији, пета и шеста труба почињу и завршавају се илустрацијом процеса запечаћења.

As two lines, applied “line upon line” they identify a beginning and ending marked by Mohammed the first and Mohammed the second. “Line upon line,” they identify two distinct periods in each line, that is produced by each line possessing a time prophecy. In the history of the first woe, Islam was to “hurt” Rome, and in the second woe, it was to “kill” Rome. The first woe was a warfare of spears, swords and arrows, and the second woe introduced gunpowder as the weaponry.

Као две линије, примењене „заповест на заповест“, оне означавају почетак и свршетак обележене Мухамедом првим и Мухамедом другим. „Заповест на заповест“, оне указују на два различита раздобља у свакој линији, што произлази из тога да свака линија поседује временско пророчанство. У историји првог јаука, исламу је било дато да „мучи“ Рим, а у другом јауку, да „убије“ Рим. Први јаук био је ратовање копљима, мачевима и стрелама, а други јаук увео је барут као ратно оружје.

> “VERSE 10. And they had tails like unto scorpions, and there were stings in their tails: and their power was to hurt men five months. 11. And they had a king over them, which is the angel of the bottomless pit, whose name in the Hebrew tongue is Abaddon, but in the Greek tongue hath his name Apollyon.

> „СТИХ 10. И имаху репове као скорпије, и жаоке бијаху у реповима њиховим; и власт им беше да муче људе пет месеци. 11. И имаху над собом цара, који је анђео бездана, коме је име на јеврејском Авадон, а на грчком има име Аполион.

> “Thus far, Keith has furnished us with illustrations of the sounding of the first five trumpets. But we must now take leave of him, and proceed to the application of the new feature of the prophecy here introduced; namely, the prophetic periods.

> „До сада нам је Кит пружио илустрације оглашавања првих пет труба. Али сада се морамо раставити с њим и прећи на примену нове одлике пророштва која је овде уведена; наиме, пророчких раздобља.

> “Their Power Was to Hurt Men Five Months.—1. The question arises, What men were they to hurt five months?—Undoubtedly the same they were afterward to slay (see verse 15); ‘The third part of men,’ or third of the Roman empire,—the Greek division of it.

> „Њихова власт беше да муче људе пет месеци. — 1. Поставља се питање: које људе су они имали да муче пет месеци? — Несумњиво оне исте које су потом имали да побију (види стих 15): ‘трећину људи,’ односно трећину Римског царства — његов грчки део.

> “2. When were they to begin their work of torment? The 11th verse answers the question.

> „2. Када је требало да отпочну своје дело мучења? На то питање одговара 11. стих.

> “(1) ‘They had a king over them.’ From the death of Mohammed until near the close of the thirteenth century, the Mohammedans were divided into various factions under several leaders, with no general civil government extending over them all. Near the close of the thirteenth century, Othman founded a government which has since been known as the Ottoman government, or empire, which grew until it extended over all the principal Mohammedan tribes, consolidating them into one grand monarchy.

> „(1) „Имали су цара над собом.“ Од смрти Мухамеда па све до пред крај тринаестог века, мухамеданци су били подељени на разне фракције под неколицином вођа, без опште грађанске власти која би се простирала над свима њима. Пред крај тринаестог века, Отман је основао државу која је од тада позната као Османска држава, или царство, које је расло све док се није простирало над свим главним мухамеданским племенима, уједињујући их у једну велику монархију.

> “(2) The character of the king. ‘Which is the angel of the bottomless pit.’ An angel signifies a messenger, a minister, either good or bad, and not always a spiritual being. ‘The angel of the bottomless pit,’ or chief minister of the religion which came from thence when it was opened. That religion is Mohammedanism, and the sultan is its chief minister. ‘The Sultan, or grand Seignior, as he is indifferently called, is also Supreme Caliph, or high priest, uniting in his person the highest spiritual dignity with the supreme secular authority.’—World As It Is, p.361.

> „(2) Карактер цара. ‘Који је анђео бездана.’ Анђео означава весника, служитеља, било доброг било злог, и не увек духовно биће. ‘Анђео бездана’, то јест главни служитељ религије која је отуда потекла када је он био отворен. Та религија је мухамеданство, а султан је њен главни служитељ. ‘Султан, или велики Сењор, како се подједнако назива, такође је и врховни калиф, или првосвештеник, сједињујући у својој личности највише духовно достојанство са врховном световном влашћу.’—World As It Is, стр. 361.

> “(3) His name. In Hebrew, ‘Abaddon,’ the destroyer; in Greek, ‘Apollyon,’ one that exterminates, or destroys. Having two different names in two languages, it is evident that the character, rather than the name of the power, is intended to be represented. If so, as expressed in both languages, he is a destroyer. Such has always been the character of the Ottoman government.

> „(3) Његово име. На јеврејском, ‘Abaddon’, разарач; на грчком, ‘Apollyon’, онај који истребљује, или уништава. Имајући два различита имена на два језика, очигледно је да је намера да се представи карактер силе, а не њено име. Ако је тако, онда је он, како је изражено на оба језика, разарач. Такав је одувек био карактер Отоманске власти.

> “But when did Othman make his first assault on the Greek empire?—According to Gibbon, Decline and Fall, etc., ‘Othman first entered the territory of Nicomedia on the 27th day of July, 1299.’

> „Али када је Отман извео свој први напад на грчко царство? — Према Гибону, Decline and Fall, итд., „Отман је први пут ушао на територију Никомидије 27. дана јула 1299.“

> “The calculations of some writers have gone upon the supposition that the period should begin with the foundation of the Ottoman empire; but this is evidently an error; for they were not only to have a king over them, but were to torment men five months. But the period of torment could not begin before the first attack of the tormentors, which was, as above stated, July 27, 1299.

> „Израчунавања неких писаца полазила су од претпоставке да тај период треба да отпочне са оснивањем Османског царства; али то је очигледно грешка; јер не само што су требали имати цара над собом, него су још требали мучити људе пет месеци. Али период мучења није могао отпочети пре првог напада мучитеља, који је, као што је горе наведено, био 27. јула 1299. године.

> “The calculation which follows, founded on this starting-point, was made and published in a work entitled, Christ’s Second Coming, etc., by J. Litch, in 1838.

> „Израчун који следи, заснован на овој полазној тачки, сачињен је и објављен у делу под насловом Христов други долазак, итд., од Ј. Лича, 1838. године.

> “‘And their power was to hurt men five months.’ Thus far their commission extended, to torment by constant depredations, but not politically to kill them. ‘Five months,’ thirty days to a month, give us one hundred and fifty days; and these days, being symbolic, signify one hundred and fifty years. Commencing July 27, 1299, the one hundred and fifty years reach to 1449. During that whole period the Turks were engaged in an almost perpetual warfare with the Greek empire, but yet without conquering it. They seized upon and held several of the Greek provinces, but still Greek independence was maintained in Constantinople. But in 1449, the termination of the one hundred and fifty years, a change came, the history of which will be found under the succeeding trumpet.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 505–507.

> „‘И беше им дата власт да муче људе пет месеци.’ Дотле се простирала њихова овлашћеност: да непрестаним пустошењем муче, али не и да их политички убијају. ‘Пет месеци’, по тридесет дана на месец, дају нам сто педесет дана; а ти дани, будући симболични, означавају сто педесет година. Почев од 27. јула 1299. године, сто педесет година досеже до 1449. године. Током целог тог раздобља Турци су били заузети готово непрестаним ратовањем против грчког царства, али га ипак нису покорили. Заузели су и задржали неколико грчких провинција, али је грчка независност и даље била одржана у Цариграду. Но 1449. године, на свршетку сто педесет година, наступила је промена, чија ће се историја наћи под следећом трубом.“ Uriah Smith, Daniel and Revelation, 505–507.

Uriah Smith is citing Josiah Litch’s calculation of the one hundred and fifty years, which when concluded, represents a starting point for the three hundred and ninety-one year and fifteen-day prophecy in the next Trumpet. Commenting on Litch’s prediction concerning these two connected time prophecies Sister White recorded:

Урија Смит наводи прорачун Џосаје Лича о сто педесет година, који, када се оконча, представља полазну тачку за пророчанство о триста деведесет и једној години и петнаест дана у следећој Труби. Осврћући се на Личево предсказање у вези с ова два повезана временска пророчанства, сестра Вајт је забележила:

> “In the year 1840 another remarkable fulfillment of prophecy excited widespread interest. two years before, Josiah Litch, one of the leading ministers preaching the second advent, published an exposition of Revelation 9, predicting the fall of the Ottoman Empire. According to his calculations, this power was to be overthrown . . . on the 11th of August, 1840, when the Ottoman power in Constantinople may be expected to be broken. And this, I believe, will be found to be the case.’

> „Године 1840. још једно изузетно испуњење пророштва побудило је широко интересовање. Две године раније, Џосаја Лич, један од водећих проповедника који су проповедали други долазак, објавио је тумачење 9. поглавља Откривења, предсказујући пад Отоманског царства. Према његовим прорачунима, та сила требало је да буде оборена... 11. августа 1840. године, када се може очекивати да ће отоманска власт у Цариграду бити сломљена. И ја верујем да ће се показати да је тако.“

> “At the very time specified, Turkey, through her ambassadors, accepted the protection of the allied powers of Europe, and thus placed herself under the control of Christian nations. The event exactly fulfilled the prediction. When it became known, multitudes were convinced of the correctness of the principles of prophetic interpretation adopted by Miller and his associates, and a wonderful impetus was given to the advent movement. Men of learning and position united with Miller, both in preaching and in publishing his views, and from 1840 to 1844 the work rapidly extended.” The Great Controversy, 334, 335.

> „Управо у одређено време, Турска је, преко својих амбасадора, прихватила заштиту савезничких сила Европе, и тиме се ставила под контролу хришћанских народа. Тај догађај је тачно испунио пророштво. Када је то постало познато, мноштва су се уверила у исправност начела пророчког тумачења која су прихватили Милер и његови сарадници, и диван подстрек дат је адвентном покрету. Људи од знања и угледа придружили су се Милеру, како у проповедању тако и у објављивању његових гледишта, и од 1840. до 1844. дело се нагло ширило.” Велика борба, 334, 335.

The first and second woes are connected by two interconnected time prophecies. The first woe, begins with an illustration of the sealing and the second woe, ends with the history of August 11, 1840 until the sounding of the seventh trumpet on October 22, 1844, which is also an illustration of the sealing. The beginning and ending bear the signature of Alpha and Omega, because, as with the history in which Christ confirmed the covenant for a week, the period is divided into two parts. The first period begins with the first Mohammed, and ends with the second Mohammed. The second period begins with “a voice from the four horns of the golden altar which is before God,” and it ends with the “voice” of Christ, swearing “by him that liveth for ever and ever, who created heaven, and the things that therein are, and the earth, and the things that therein are, and the sea, and the things which are therein, that there should be time no longer.”

Прво и друго тешко повезани су са два међусобно повезана временска пророчанства. Прво тешко почиње приказом запечаћења, а друго тешко завршава се историјом од 11. августа 1840. до оглашавања седме трубе 22. октобра 1844, што је такође приказ запечаћења. Почетак и свршетак носе потпис Алфе и Омеге, јер је, као и у историји у којој је Христос потврдио завет за једну седмицу, раздобље подељено на два дела. Први период почиње са првим Мухамедом, а завршава се са другим Мухамедом. Други период почиње „гласом с четири рога златног олтара који је пред Богом“, а завршава се „гласом“ Христовим, који се куне „оним који живи у векове векова, који је створио небо, и оно што је у њему, и земљу, и оно што је на њој, и море, и оно што је у њему, да времена више неће бити.“

We will continue this study in the next article.

Наставићемо ово проучавање у следећем чланку.

> “Any question that Satan can arouse in the mind to create doubt in regard to the grand history of the past travels of the people of God will please his satanic majesty and is an offense to God. The tidings of the Lord’s soon coming in power and great glory to our world is truth, and in 1840 many voices were raised in its proclamation.” Manuscript Releases, volume 9, 134.

> „Свако питање које сатана може побудити у уму да би изазвао сумњу у погледу на велику историју прошлих путовања Божјег народа, биће по вољи његовом сатанском величанству и увреда је Богу. Вест о скором Господњем доласку нашем свету у сили и великој слави јесте истина, и 1840. године многи гласови су се подигли у њеном објављивању.“ Manuscript Releases, књига 9, 134.

Back to Articles