Article

# Elijah - Number Five

Илија — број пет

Prophetic Silence

Пророчки мук

Author

Jeff Pippenger

Published

October 3, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

When Elijah had Ahab summon all Israel to Carmel it prefigured God bringing the church out of the Dark Ages in 1798 after three and a half years of persecution and leading them to 1844 and thereafter to 1863. Those three dates are the final three waymarks of the structure of the “seven times” as set forth by Isaiah in chapter seven.

Када је Илија навео Ахава да сазове сав Израиљ на Кармил, то је предсликовало Бога који изводи цркву из Мрачног доба 1798. године, после три и по године прогонства, и води је ка 1844. години, а потом ка 1863. години. Та три датума јесу последња три оријентира у структури „седам времена“, како их је Исаија изложио у седмом поглављу.

The same history of 1798, 1844 and 1863 was also typified when Moses led the children of Israel out of the slavery of Egypt unto Mount Sinai. The history of the first and second angels represent the Millerite movement which began at the time of the end in 1798 and continued until the movement became a church in 1863. Elijah and Moses are the two primary witnesses of the Millerite history, and they are the two primary witnesses in the book of Revelation during the history of the third angel.

Иста историја из 1798, 1844. и 1863. године такође је била предобразована када је Мојсије повео синове Израиљеве из ропства Египта до горе Синаја. Историја првог и другог анђела представља милеритски покрет који је започео у време краја 1798. године и трајао све док покрет није постао црква 1863. године. Илија и Мојсије су два главна сведока милеритске историје, и они су два главна сведока у књизи Откривења током историје трећег анђела.

The Millerite movement marks the beginning of the everlasting gospel of Revelation fourteen and Future for America marks the ending. Between the beginning movement of the Millerites and the ending movement, we find the Seventh-day Adventist church. According to Adventist church historians in 1856, the remnant of the Millerite movement entered into the Laodicean condition, thus ending the Philadelphian period that represented 1798 through 1856.

Милеритски покрет означава почетак вечног јеванђеља из Откривења четрнаест, а Future for America означава завршетак. Између почетног покрета милерита и завршног покрета налазимо Цркву адвентиста седмог дана. Према историчарима Адвентистичке цркве, 1856. године остатак милеритског покрета ушао је у лаодикејско стање, чиме је окончан филаделфијски период који је обухватао 1798. до 1856. године.

In the previous article we demonstrated that inspiration aligned the disappointment of the Red Sea crossing with the great disappointment of 1844. At that point the test of the Sabbath as represented by the manna arrived in the history of Moses. At the same prophetic point, the light that came from the Most Holy Place began a process of testing and purification starting with the Sabbath, for those who had crossed the sea and entered by faith into the Most Holy Place. The testing process that preceded 1844 began in Moses’ history at his birth and for the Millerites in 1798 with the increase of knowledge that Daniel identified would produce a three-step testing process that led to judgment.

У претходном чланку показали смо да је надахнуће разочарање приликом преласка Црвеног мора ускладило са великим разочарањем из 1844. У том тренутку је у Мојсијевој историји наступио испит суботе, представљен маном. На истој пророчкој тачки, светлост која је дошла из Светиње над светињама започела је процес испитивања и очишћења, почевши од суботе, за оне који су прешли море и вером ушли у Светињу над светињама. Процес испитивања који је претходио 1844. години започео је у Мојсијевој историји његовим рођењем, а код милерита 1798. године, са умножавањем знања за које је Данило указао да ће произвести тростепени процес испитивања који је водио ка суду.

> Many shall be purified, and made white, and tried; but the wicked shall do wickedly: and none of the wicked shall understand; but the wise shall understand. Daniel 12:10.

> Многи ће се очистити, и убелити, и бити окушани; а безбожници ће чинити безбожно; и нико од безбожника неће разумети; али разумни ће разумети. Данило 12:10.

The opening of the judgment on October 22, 1844 was typified by the judgment of Pharaoh beginning with the firstborn of Egypt and ending in the waters of the Red Sea. Once the wise entered into the Most Holy Place by faith, or crossed through the Red Sea, the testing process that had begun at the time of the end in 1798 continued on beyond 1844. In the history of Moses, it was represented by ten tests, which Israel failed at every step. The last of the ten tests was when the twelve spies searched out the Promised Land. The first test in Moses’ history was the manna test that represents the Sabbath, and for the Millerites the Sabbath was identified as the first test after October 22, 1844. The first test being the Sabbath in both parallel histories, the following nine tests in the history of Moses identifies that post-1844, there would be a series of tests that would lead to the entrance of either the Promised Land or the wilderness of death. 1863 represents the final test for the Millerite movement. We will begin this consideration when the twelve spies return with their reports of the Promised Land.

Отварање суда 22. октобра 1844. било је представљено судом над фараоном, који је започео првенцима Египта, а окончао се у водама Црвеног мора. Када су мудри вером ушли у Светињу над светињама, односно прешли кроз Црвено море, процес испитивања који је започео у време краја 1798. наставио се и после 1844. године. У историји Мојсија он је био представљен са десет проба, на којима је Израиљ заказивао на сваком кораку. Последња од тих десет проба била је када су дванаест ухода извидели Обећану земљу. Прва проба у Мојсијевој историји била је проба с маном, која представља суботу, а за милерите је субота била препозната као прва проба после 22. октобра 1844. године. Пошто је прва проба у обе паралелне историје била субота, наредних девет проба у Мојсијевој историји показују да ће после 1844. постојати низ проба које ће водити или ка уласку у Обећану земљу или у пустињу смрти. Година 1863. представља завршну пробу за милеритски покрет. Ово разматрање отпочећемо од тренутка када се дванаест ухода враћају са својим извештајима о Обећаној земљи.

> And they returned from searching of the land after forty days. And they went and came to Moses, and to Aaron, and to all the congregation of the children of Israel, unto the wilderness of Paran, to Kadesh; and brought back word unto them, and unto all the congregation, and showed them the fruit of the land. And they told him, and said, We came unto the land whither thou sentest us, and surely it floweth with milk and honey; and this is the fruit of it. Nevertheless the people be strong that dwell in the land, and the cities are walled, and very great: and moreover we saw the children of Anak there. The Amalekites dwell in the land of the south: and the Hittites, and the Jebusites, and the Amorites, dwell in the mountains: and the Canaanites dwell by the sea, and by the coast of Jordan. And Caleb stilled the people before Moses, and said, Let us go up at once, and possess it; for we are well able to overcome it. But the men that went up with him said, We be not able to go up against the people; for they are stronger than we. And they brought up an evil report of the land which they had searched unto the children of Israel, saying, The land, through which we have gone to search it, is a land that eateth up the inhabitants thereof; and all the people that we saw in it are men of a great stature. And there we saw the giants, the sons of Anak, which come of the giants: and we were in our own sight as grasshoppers, and so we were in their sight. Numbers 13:25–33.

> И вратише се из ухођења земље после четрдесет дана. И дођоше к Мојсију и Арону, и свој заједници синова Израиљевих, у пустињу Фаран, у Кадис; и донеше им извештај, и свој заједници, и показаше им род оне земље. И казаше му, говорећи: Дођосмо у земљу у коју си нас послао, и заиста тече млеко и мед у њој; и ово је род њен. Али је народ који живи у оној земљи силан, и градови су утврђени, и врло велики; а тамо видесмо и синове Енакове. Амаличани живе на јужној страни земље; а Хетеји, и Јевусеји, и Амореји, живе по горама; а Хананеји живе крај мора и покрај Јордана. Тада Халев утиша народ пред Мојсијем и рече: Хајде одмах да пођемо и заузмемо је; јер је можемо савладати. Али људи који иђаху с њим рекоше: Не можемо изаћи на онај народ, јер су јачи од нас. И пронесоше међу синовима Израиљевим зао глас о земљи коју беху уходили, говорећи: Земља кроз коју смо прошли да је уходимо јесте земља која прождире своје становнике; и сав народ који видесмо у њој јесу људи велика раста. И онде видесмо дивове, синове Енакове, од рода дивовскога; и ми бејасмо сами себи као скакавци, и такви бејасмо и у њиховим очима. Бројеви 13:25–33.

This passage from Numbers has some very important truths to take note of, that might be easily overlooked when not considering the history represented therein as typifying the Millerite movement. One point is that the rebels with the “evil report” were failing their tenth and final test, and at that final test two classes of people were manifested. The two classes which have been developing through the history of the previous nine tests manifested their characters based upon which “report” they choose to accept. In 1863, Millerite Adventism rejected Moses’ report as represented by the prophecy of slavery in Leviticus twenty-six. The report presented by Joshua and Caleb was simply the repetition of God’s “report” throughout the history of their deliverance from slavery. From the birth of Moses onward, God had promised that He would take them out of slavery and into the land that had been promised to Abraham centuries before. Joshua and Caleb represent those who stood upon the foundational report, the other ten spies rejected that God had actually given that report.

Овај одломак из Бројева садржи неке веома важне истине које треба запазити, а које би се лако могле превидети ако се историја представљена у њему не посматра као предслика Милеритског покрета. Једна поента јесте да су побуњеници са „злим извештајем“ падали на својој десетој и последњој проби, и да су се на тој завршној проби испољиле две класе људи. Те две класе, које су се развијале кроз историју претходних девет проба, испољиле су свој карактер на основу тога који су „извештај“ изабрале да прихвате. Године 1863. Милеритски адвентизам одбацио је Мојсијев извештај, као што је представљен пророштвом о ропству у Левитској двадесет шест. Извештај који су изнели Исус Навин и Халев био је једноставно понављање Божјег „извештаја“ током читаве историје њиховог избављења из ропства. Од Мојсијевог рођења па надаље, Бог је обећавао да ће их извести из ропства и увести у земљу која је вековима раније била обећана Аврааму. Исус Навин и Халев представљају оне који су стајали на темељном извештају; осталих десет ухода одбацило је да је Бог уистину дао тај извештај.

> And all the congregation lifted up their voice, and cried; and the people wept that night. And all the children of Israel murmured against Moses and against Aaron: and the whole congregation said unto them, Would God that we had died in the land of Egypt! or would God we had died in this wilderness! And wherefore hath the Lord brought us unto this land, to fall by the sword, that our wives and our children should be a prey? were it not better for us to return into Egypt? And they said one to another, Let us make a captain, and let us return into Egypt. Numbers 14:1–4.

> И сва заједница подиже глас свој и повика; и народ плака те ноћи. И сви синови Израиљеви гунђаху на Мојсија и на Арона; и сва заједница рече им: Кад бисмо помрли у земљи египатској! или кад бисмо помрли у овој пустињи! И зашто нас Господ доводи у ову земљу, да паднемо од мача, да жене наше и деца наша буду плен? Не би ли нам боље било да се вратимо у Египат? И рекоше један другоме: Поставимо себи вођу, па да се вратимо у Египат. Бројеви 14:1–4.

When in 1863 James White wrote an article in the Review and Herald rejecting Miller’s understanding of the “seven times” and in the same year Uriah Smith published the counterfeit chart that was void of any reference to the “seven times” of Leviticus, both White and Smith set aside the work of William Miller and employed the biblical methodology of apostate Protestantism. The methodology of apostates who they had recently identified as the “daughters of Babylon,” was employed as the argument to reject the message of Miller that had been directed by the angel Gabriel. At the tenth test for ancient Israel they directly said, “Let us make a captain, and let us return to Egypt.” The failure at the tenth and final test is based upon a rejection of the “report” that was consistent with the report from the beginning, and a desire to return to the slavery of Egypt. When Jeremiah symbolically represented those who had been disappointed at the failed prediction of 1843, God specifically called him to return to God and his previous fervor for the message, but also commanded him to never return to those who had been identified as the daughters of Babylon.

Када је 1863. године Џејмс Вајт написао чланак у Review and Herald, одбацујући Милерово разумевање „седам времена“, и када је исте године Ураја Смит објавио кривотворену карту која је била лишена сваког помена „седам времена“ из Левитске књиге, и Вајт и Смит су оставили по страни дело Вилијама Милера и применили библијску методологију отпалог протестантизма. Методологија отпадника, које су они недавно били означили као „кћери Вавилона“, била је употребљена као аргумент за одбацивање Милерове поруке којом је руководио анђео Гаврило. На десетој проби древног Израиља они су непосредно рекли: „Да поставимо вођу, па да се вратимо у Мисир.“ Неуспех на десетој и последњој проби заснива се на одбацивању „извештаја“ који је био доследан извештају од самог почетка, и на жељи да се врати у ропство Мисира. Када је Јеремија симболички представљао оне који су били разочарани због неуспелог предсказања из 1843. године, Бог га је изричито позвао да се врати Богу и својој ранијој ревности за поруку, али му је такође заповедио да се никада не врати онима који су били означени као кћери Вавилона.

> Therefore thus saith the Lord, If thou return, then will I bring thee again, and thou shalt stand before me: and if thou take forth the precious from the vile, thou shalt be as my mouth: let them return unto thee; but return not thou unto them. Jeremiah 15:19.

> Зато овако говори Господ: Ако се обратиш, вратићу те, и стајаћеш преда мном; и ако одвојиш драгоцено од ништавног, бићеш као уста моја; нека се они врате к теби, али ти се не враћај к њима. Јеремија 15:19.

In 1863, James White and Uriah Smith appointed a new captain to lead them back to where they had been commanded not to go. Joshua and Caleb represent those who desired to go forward, White and Smith represent those who desired to go back.

Године 1863, Џејмс Вајт и Урија Смит поставили су новог капетана да их поведе натраг тамо куда им је било заповеђено да не иду. Исус Навин и Халев представљају оне који су желели да иду напред, а Вајт и Смит представљају оне који су желели да се врате.

Another point that needs to be marked in the passage from the passage in Numbers is that the final rebellion which condemns all the rebels to die in the wilderness over the next forty years, is one of the two primary references that establish the day for a year principle of Bible prophecy, which was perhaps the most essential prophetic rule that Miller was used to open up the message of the everlasting gospel and the first angel. The other biblical witness to the rule is found in the book of Ezekiel.

Још једна тачка коју треба уочити у одломку из Књиге бројева јесте да је коначна побуна, која осуђује све побуњенике да умру у пустињи током наредних четрдесет година, једна од двеју главних референци које утврђују начело дан за годину у библијском пророштву, што је било можда најсуштинскије пророчко правило којим се Милер послужио да отвори поруку вечнога јеванђеља и првога анђела. Друго библијско сведочанство за то правило налази се у књизи пророка Језекиља.

> And when thou hast accomplished them, lie again on thy right side, and thou shalt bear the iniquity of the house of Judah forty days: I have appointed thee each day for a year. Ezekiel 4:6.

> A kada to izvršiš, lezi opet na svoj desni bok, i nosićeš bezakonje doma Judinog četrdeset dana: odredio sam ti svaki dan za godinu. Jezekilj 4:6.

What is often unnoticed with the two verses that established the day for a year principle is the historical context of both verses.

Оно што често остаје непримећено у вези са два стиха која су утврдила начело дан за годину јесте историјски контекст оба стиха.

> After the number of the days in which ye searched the land, even forty days, each day for a year, shall ye bear your iniquities, even forty years, and ye shall know my breach of promise. Numbers 14:34.

> Према броју дана у којима уходисте земљу, четрдесет дана, за сваки дан по годину, носићете своја безакоња, четрдесет година, и познаћете моје одустајање од обећања. Бројеви 14:34.

The verse in Numbers occurred at the beginning of ancient Israel and represented the rebellion of God’s covenant people, and the verse in Ezekiel occurred at the end of ancient Israel and represented the rebellion of God’s covenant people. The punishment in the beginning was death in the wilderness and the punishment at the end was slavery in their enemies’ land. The day for a year principle emphasizes the rebellion of a covenant people. Two punishments, one at the beginning and one at the ending, but both different. The first was death by attrition while journeying through the wilderness, the last was captivity and slavery in literal Babylon.

Стих у Књизи бројева догодио се на почетку древног Израиља и представљао је побуну Божјег заветног народа, а стих у Језекиљу догодио се на крају древног Израиља и представљао је побуну Божјег заветног народа. Казна на почетку била је смрт у пустињи, а казна на крају било је ропство у земљи њихових непријатеља. Начело дан за годину наглашава побуну једног заветног народа. Две казне, једна на почетку а једна на крају, али обе различите. Прва је била смрт постепеним исцрпљивањем током путовања кроз пустињу, а последња заробљеништво и ропство у дословном Вавилону.

> Then Moses and Aaron fell on their faces before all the assembly of the congregation of the children of Israel. And Joshua the son of Nun, and Caleb the son of Jephunneh, which were of them that searched the land, rent their clothes: And they spake unto all the company of the children of Israel, saying, The land, which we passed through to search it, is an exceeding good land. If the Lord delight in us, then he will bring us into this land, and give it us; a land which floweth with milk and honey. Only rebel not ye against the Lord, neither fear ye the people of the land; for they are bread for us: their defence is departed from them, and the Lord is with us: fear them not. But all the congregation bade stone them with stones. And the glory of the Lord appeared in the tabernacle of the congregation before all the children of Israel. And the Lord said unto Moses, How long will this people provoke me? and how long will it be ere they believe me, for all the signs which I have showed among them? I will smite them with the pestilence, and disinherit them, and will make of thee a greater nation and mightier than they. And Moses said unto the Lord, Then the Egyptians shall hear it, (for thou broughtest up this people in thy might from among them;) And they will tell it to the inhabitants of this land: for they have heard that thou Lord art among this people, that thou Lord art seen face to face, and that thy cloud standeth over them, and that thou goest before them, by day time in a pillar of a cloud, and in a pillar of fire by night. Now if thou shalt kill all this people as one man, then the nations which have heard the fame of thee will speak, saying, Because the Lord was not able to bring this people into the land which he sware unto them, therefore he hath slain them in the wilderness. And now, I beseech thee, let the power of my Lord be great, according as thou hast spoken, saying, The Lord is longsuffering, and of great mercy, forgiving iniquity and transgression, and by no means clearing the guilty, visiting the iniquity of the fathers upon the children unto the third and fourth generation. Pardon, I beseech thee, the iniquity of this people according unto the greatness of thy mercy, and as thou hast forgiven this people, from Egypt even until now. Numbers 14:5–19.

> Тада Мојсије и Арон падоше ничице пред свим збором заједнице синова Израиљевих. А Исус, син Навинов, и Халев, син Јефонијин, који беху од оних што уходише земљу, раздераше своје хаљине; и рекоше свему збору синова Израиљевих говорећи: Земља кроз коју прођосмо да је уходимо веома је добра земља. Ако смо мили Господу, увешће нас у ту земљу и даће нам је, земљу у којој тече млеко и мед. Само се не буните против Господа, и не бојте се народа оне земље; јер су нам они као хлеб: заштита је њихова отступила од њих, а Господ је с нама; не бојте их се. Али сав збор рече да их побију камењем. Тада се показа слава Господња у шатору од састанка пред свим синовима Израиљевим. И рече Господ Мојсију: Докле ће ме овај народ вређати? и докле ми неће веровати, после свих знакова које сам учинио међу њима? Ударићу их помором и одбацићу их, а од тебе ћу начинити народ већи и силнији од њих. А Мојсије рече Господу: Чуће то Мисирци, јер си ти силом својом извео овај народ испосред њих; и казаће то становницима ове земље, јер су чули да си ти, Господе, усред овога народа, да се ти, Господе, виђаш лицем к лицу, да облак твој стоји над њима, и да идеш пред њима дању у стубу од облака, а ноћу у стубу огњеном. Ако, дакле, побијеш сав овај народ као једнога човека, тада ће народи који су чули глас о теби говорити: Зато што Господ није могао увести овај народ у земљу коју им се заклео дати, побио их је у пустињи. А сада, молим те, нека се покаже велика сила Господа мога, као што си говорио рекавши: Господ је дуготрпељив и обилан милошћу, прашта безакоње и преступ, али кривца никако не оставља некажњена, походећи безакоње отаца на деци до трећега и четвртога колена. Опрости, молим те, безакоње овога народа по величини милости своје, као што си праштао овоме народу од Мисира па до сада. Бројеви 14:5–19.

The history represented in these verses became a biblical symbol that is called “the day of provocation.” The “day of provocation” is referenced in Psalm ninety-five, Jeremiah thirty-two and Hebrews three, but we will not address that symbol at this time. There is an important principle identified in the previous passage that must be recognized. The principle is also illustrated by the prophet Samuel, Lucifer, Ellen White and of course Moses in this passage.

Историја представљена у овим стиховима постала је библијски симбол који се назива „дан изазивања“. На „дан изазивања“ упућује се у Псалму деведесет петом, Јеремији тридесет другој и Јеврејима три, али се тим симболом у овом тренутку нећемо бавити. У претходном одломку истакнуто је важно начело које се мора препознати. То начело је такође приказано кроз пророка Самуила, Луцифера, Елену Вајт и, наравно, Мојсија у овом одломку.

> And said unto him, Behold, thou art old, and thy sons walk not in thy ways: now make us a king to judge us like all the nations. But the thing displeased Samuel, when they said, Give us a king to judge us. And Samuel prayed unto the Lord. And the Lord said unto Samuel, Hearken unto the voice of the people in all that they say unto thee: for they have not rejected thee, but they have rejected me, that I should not reign over them. According to all the works which they have done since the day that I brought them up out of Egypt even unto this day, wherewith they have forsaken me, and served other gods, so do they also unto thee. Now therefore hearken unto their voice: howbeit yet protest solemnly unto them, and show them the manner of the king that shall reign over them. And Samuel told all the words of the LORD unto the people that asked of him a king. And he said, This will be the manner of the king that shall reign over you: He will take your sons, and appoint them for himself, for his chariots, and to be his horsemen; and some shall run before his chariots. And he will appoint him captains over thousands, and captains over fifties; and will set them to ear his ground, and to reap his harvest, and to make his instruments of war, and instruments of his chariots. And he will take your daughters to be confectionaries, and to be cooks, and to be bakers. And he will take your fields, and your vineyards, and your oliveyards, even the best of them, and give them to his servants. And he will take the tenth of your seed, and of your vineyards, and give to his officers, and to his servants. And he will take your menservants, and your maidservants, and your goodliest young men, and your asses, and put them to his work. He will take the tenth of your sheep: and ye shall be his servants. And ye shall cry out in that day because of your king which ye shall have chosen you; and the Lord will not hear you in that day. Nevertheless the people refused to obey the voice of Samuel; and they said, Nay; but we will have a king over us; That we also may be like all the nations; and that our king may judge us, and go out before us, and fight our battles. And Samuel heard all the words of the people, and he rehearsed them in the ears of the Lord. And the Lord said to Samuel, Hearken unto their voice, and make them a king. And Samuel said unto the men of Israel, Go ye every man unto his city. 1 Samuel 8:5–22.

> И рекоше му: Ето, ти си остарео, а синови твоји не ходе путевима твојим; зато нам сада постави цара да нам суди, као свим народима. Али Самуилу не би по вољи то што рекоше: Дај нам цара да нам суди. И Самуило се помоли Господу. А Господ рече Самуилу: Послушај глас народа у свему што ти говоре; јер нису одбацили тебе, него су одбацили мене, да не царујем над њима. По свим делима која чинише од дана кад их изведох из Египта па до данас, остављајући мене и служећи другим боговима, тако чине и теби. Зато сада послушај глас њихов; али их озбиљно опомени и покажи им какво ће бити право цара који ће царовати над њима. И Самуило каза народу који је тражио од њега цара све речи Господње. И рече: Овако ће поступати цар који ће царовати над вама: узимаће синове ваше и постављаће их себи за кола своја и за коњанике своје; и неки ће трчати пред колима његовим. И поставиће себи заповеднике над хиљадама и заповеднике над педесетинама; и одређиваће их да му ору њиве, и жању жетву његову, и праве оруђе ратно и справе за кола његова. И кћери ваше узимаће да му справљају мирисе, и да кувају, и да пеку хлеб. И њиве ваше, и винограде ваше, и маслинике ваше, и то најбоље, узеће и даће слугама својим. И узимаће десетак од семена вашега и од винограда ваших, и даваће дворјанима својим и слугама својим. И узеће слуге ваше и слушкиње ваше, и најбоље младиће ваше, и магарце ваше, и употребиће их за своје послове. Узеће десетак од оваца ваших; а ви ћете му бити слуге. И вапићете у онај дан због цара свога кога сте изабрали себи; али вас Господ неће услишити у онај дан. Али народ не хте послушати гласа Самуилова, него рекоше: Не, него нека буде цар над нама, да и ми будемо као сви народи, и да нам цар наш суди, и да иде пред нама, и да води наше ратове. И Самуило чу све речи народа, и каза их на уши Господу. А Господ рече Самуилу: Послушај глас њихов и постави им цара. Тада Самуило рече људима Израиљевим: Идите сваки у свој град. 1 Самуилова 8:5–22.

In this passage ancient Israel rejected God as their king, and the history points forward to the time when they proclaimed they had no king but Caesar. They rejected God’s theocracy, and insisted that they be given a king from their own people, only to ultimately proclaim that their king was a Roman king. The Roman king in the last days is the pope of Rome.

У овом одломку древни Израел је одбацио Бога као свога цара, а историја указује унапред на време када су објавили да немају цара осим ћесара. Одбацили су Божју теократију и захтевали да им се да цар из њиховог сопственог народа, да би на крају објавили да је њихов цар римски цар. Римски цар у последњим данима јесте римски папа.

> But they cried out, Away with him, away with him, crucify him. Pilate saith unto them, Shall I crucify your King? The chief priests answered, We have no king but Caesar. John 19:15.

> А они повикаше: Уклони га, уклони га, распни га. Пилат им рече: Зар да распнем вашега Цара? Главари свештенички одговорише: Немамо цара осим ћесара. Јован 19:15.

The rejection of the theocracy was so offensive and personal to Samuel that he understood it as a rejection of his prophetic office. But God made sure that Samuel understood that their rejection was of God, and not the prophet. These two passages which set forth Moses’ and Samuel’s prophetic relationship to the rebellion of ancient Israel, the punishment for the rebellion that followed was not the end for ancient Israel. There was still a group represented by Joshua and Caleb that would enter the Promised Land, and in the story of Samuel the end of ancient Israel was at the conclusion of Israel’s kings, not the beginning.

Одбацивање теократије било је толико увредљиво и лично за Самуила да га је он разумео као одбацивање своје пророчке службе. Али Бог се постарао да Самуило разуме да је њихово одбацивање било усмерено против Бога, а не против пророка. Ова два одломка, која излажу пророчки однос Мојсија и Самуила према побуни древног Израиља, показују да казна за побуну која је уследила није била крај за древни Израиљ. Још увек је постојала група, представљена Исусом Навином и Халевом, која ће ући у Обећану земљу, а у повести о Самуилу крај древног Израиља био је на закључку царева Израиљевих, а не на почетку.

Moses reasoned with God to continue to work with ancient Israel, for Moses reasoned to bring them to a conclusion at that point would misrepresent the sacred history of the deliverance of His people and His promise to lead them into the land God had promised to Abraham. The point here is that God chooses to allow rebellion to both occur and continue when He intends to use the rebellion as witness of the truth.

Мојсије је расправљао с Богом да настави да делује са древним Израиљем, јер је Мојсије расуђивао да би њихово привођење крају у тој тачки погрешно представило свету историју избављења Његовог народа и Његово обећање да ће их увести у земљу коју је Бог обећао Аврааму. Суштина је овде у томе да Бог бира да допусти да се побуна и догоди и настави, када намерава да ту побуну употреби као сведочанство истине.

The attitude of righteous indignation manifested by Samuel was also manifested by Ellen White.

Став праведнога негодовања коју је испољио Самуило испољила је и Елен Вајт.

> “Never before have I seen among our people such firm self-complacency and unwillingness to accept and acknowledge light as was manifested at Minneapolis. I have been shown that not one of the company who cherished the spirit manifested at that meeting would again have clear light to discern the preciousness of the truth sent them from heaven until they humbled their pride and confessed that they were not actuated by the Spirit of God, but that their minds and hearts were filled with prejudice. The Lord desired to come near to them, to bless them and heal them of their backslidings, but they would not hearken. They were actuated by the same spirit that inspired Korah, Dathan, and Abiram. Those men of Israel were determined to resist all evidence that would prove them to be wrong, and they went on and on in their course of disaffection until many were drawn away to unite with them.

> „Никада раније нисам међу нашим народом видела тако чврсто самозадовољство и такву невољност да се прихвати и призна светлост, каква се испољила у Минеаполису. Показано ми је да ниједан од оне скупине која је неговала дух испољен на том састанку више неће имати јасну светлост да разазна драгоценост истине која им је послата с неба, док не понизе своју охолост и не признају да нису били покретани Духом Божјим, него да су им умови и срца били испуњени предрасудама. Господ је желео да им се приближи, да их благослови и исцели од њихових отпада, али они нису хтели да послушају. Били су покретани истим духом који је надахњивао Кореја, Датана и Авирона. Ти људи Израиљеви били су решени да се одупру сваком доказу који би показао да нису у праву, и настављали су, и настављали, својим путем отуђења, док многи нису били одвучени да им се придруже.“

> “Who were these? Not the weak, not the ignorant, not the unenlightened. In that rebellion there were two hundred and fifty princes famous in the congregation, men of renown. What was their testimony? ‘all the congregation are holy, every one of them, and the Lord is among them: wherefore then lift ye up yourselves above the congregation of the Lord?’ [Numbers 16:3]. When Korah and his companions perished under the judgment of God, the people whom they had deceived saw not the hand of the Lord in this miracle. The whole congregation the next morning charged Moses and Aaron, ‘Ye have killed the people of the Lord’ [verse 41], and the plague was upon the congregation, and more than fourteen thousand perished.

> „Ко су били ови? Не слаби, не неуки, не непросвећени. У тој побуни било је двеста педесет кнезова, угледних у збору, људи на гласу. Какво је било њихово сведочанство? ‘сав је збор свет, сваки од њих, и Господ је међу њима; зашто се онда уздижете над збором Господњим?’ [Бројеви 16:3]. Када су Кореј и његови другови погинули под судом Божјим, народ који су обманули није у овом чуду видео руку Господњу. Сав збор је следећег јутра оптужио Мојсија и Арона: ‘Ви побисте народ Господњи’ [стих 41], и помор је дошао на збор, те је изгинуло више од четрнаест хиљада.“

> “When I purposed to leave Minneapolis, the angel of the Lord stood by me and said: ‘Not so; God has a work for you to do in this place. The people are acting over the rebellion of Korah, Dathan, and Abiram. I have placed you in your proper position, which those who are not in the light will not acknowledge; they will not heed your testimony; but I will be with you; My grace and power shall sustain you. It is not you they are despising, but the messengers and the message I send to My people. They have shown contempt for the word of the Lord. Satan has blinded their eyes and perverted their judgment; and unless every soul shall repent of this their sin, this unsanctified independence that is doing insult to the Spirit of God, they will walk in darkness. I will remove the candlestick out of his place except they repent and be converted, that I should heal them. They have obscured their spiritual eyesight. They would not that God would manifest His Spirit and His power; for they have a spirit of mockery and disgust at My word. Lightness, trifling, jesting, and joking are daily practiced. They have not set their hearts to seek Me. They walk in the sparks of their own kindling, and unless they repent they shall lie down in sorrow. Thus saith the Lord: Stand at your post of duty; for I am with thee, and will not leave thee nor forsake thee.’ These words from God I have not dared to disregard.” The 1888 Materials, 1067.

> „Када сам намеравала да напустим Минеаполис, анђео Господњи стао је крај мене и рекао: ‘Не тако; Бог има дело за тебе да учиниш на овом месту. Народ понавља побуну Кореја, Датана и Авирона. Поставила сам те на твој прави положај, који они што нису у светлости неће признати; неће послушати твоје сведочанство; али Ја ћу бити с тобом; Моја благодат и сила одржаће те. Не презиру они тебе, него веснике и поруку коју шаљем Свом народу. Показали су презир према речи Господњој. Сотона им је заслепео очи и изопачио суд; и ако се свака душа не покаје за овај свој грех, за ову непосвећену независност која вређа Духа Божјег, ходиће у тами. Уклонићу свећњак с његовог места ако се не покају и не обрате, да их исцелим. Замаглили су свој духовни вид. Нису хтели да Бог пројави Свога Духа и Своју силу; јер имају дух поруге и гађења према Мојој речи. Лакомисленост, празнословље, шала и досетке свакодневно се упражњавају. Нису управили своја срца да траже Мене. Ходе у варницама што су их сами распалили, и ако се не покају, лећи ће у жалости. Овако говори Господ: Стој на месту своје дужности; јер Ја сам с тобом, и нећу те оставити нити те напустити.’ Ове речи од Бога нисам се усудила да занемарим.” The 1888 Materials, 1067.

Sister White paralleled Samuel’s attitude and was told to remain with the rebels and their rebellion and “stand at” the “post” of her “duty.” She was commanded to stand her post, after she (the prophetess) had determined to leave the rebels and their rebellion unto themselves.

Сестра Вајт је била упоређена са Самуиловим ставом и речено јој је да остане с побуњеницима и њиховом побуном и да „стоји на” „месту” своје „дужности”. Заповеђено јој је да остане на свом месту, пошто је она (пророчица) била одлучила да побуњенике и њихову побуну препусти њима самима.

The rule of first mention, which is a primary component of the principle of Alpha and Omega, identifies that the first time a subject is mentioned is of supreme importance. Connected with the very beginning of Lucifer’s rebellion was the fact that if God had wanted to, He had all the power necessary to eliminate Lucifer at Lucifer’s very first selfish thought that had originated within Lucifer’s mind. God could have removed Lucifer from the creation and He has the power that had He chosen to do so, He could have done it in such a fashion that no other angels would have even known what had happened. Of course, He did not do that, for among other things it would have been a denial of His character, but He does possess the creative power that would have allowed Him to do that very thing. But he didn’t do it. He patiently allowed the rebellion to become part of the witness of His character, part of the testimony of the controversy that had begun in heaven and was to ultimately come to the earth. This is what Moses’ dialogue accomplished for ancient Israel. God allowed the generation of rebels to die in the wilderness and used that history as a biblical example to further the truths connected with the everlasting gospel.

Правило првог помињања, које је основна саставница начела Алфе и Омеге, указује на то да је први пут када се нека тема помене од врхунске важности. Са самим почетком Луциферове побуне било је повезано и то да је Бог, да је хтео, имао сву силу неопходну да уклони Луцифера већ при самој првој себичној помисли која је потекла у Луциферовом уму. Бог је могао да уклони Луцифера из творевине, и има такву моћ да би, да је изабрао да то учини, могао то учинити на такав начин да други анђели не би ни знали шта се догодило. Наравно, Он то није учинио, јер би то, између осталог, било одрицање Његовог карактера; али Он заиста поседује стваралачку силу која би Му омогућила да учини управо то. Али Он то није учинио. Стрпљиво је допустио да побуна постане део сведочанства о Његовом карактеру, део сведочења великог сукоба који је започео на небу и који је коначно требало да дође на земљу. То је оно што је Мојсијев разговор постигао за древни Израиљ. Бог је допустио да поколење побуњеника помре у пустињи и употребио је ту историју као библијски пример да би унапредио истине повезане са вечним јеванђељем.

So too, with the rejection of God as king in the days of Samuel. Samuel was instructed to go ahead and stand his post of duty, in spite of Samuel’s personal convictions and prophetic knowledge. This element of God’s prophetic and historical oversight is also recognized in the rebuilding of the temple after the Babylonian captivity. God predicted and governed every element of the seventy years of captivity; the return to Jerusalem, the rebuilding of Jerusalem, the temple and the streets and walls. He set forth the time prophecies that identified when they would be freed from captivity. He identified how many decrees there would be to mark the beginning of the twenty-three hundred years. He identified Cyrus by name, the heathen king that would begin the process with the first decree. All the elements of rebuilding Jerusalem and the temple were specifically identified and He raised up righteous men and prophets to accomplish the work.

Тако је било и са одбацивањем Бога као цара у дане Самуилове. Самуилу је било наложено да настави и остане на месту своје дужности, упркос Самуиловим личним уверењима и пророчком знању. Овај елемент Божјег пророчког и историјског надзора препознаје се и у обнови храма после вавилонског ропства. Бог је предсказао и управљао сваким елементом седамдесет година ропства; повратком у Јерусалим, обновом Јерусалима, храма, улица и зидина. Он је изнео временска пророчанства која су указивала на то када ће бити ослобођени из ропства. Он је одредио колико ће уредби бити да означе почетак две хиљаде и три стотине година. Он је по имену означио Кира, незнабожачког цара који ће првом уредбом започети тај процес. Сви елементи обнове Јерусалима и храма били су посебно одређени, и Он је подигао праведне људе и пророке да изврше то дело.

In spite of all the obvious divine prophetic foreknowledge and intervention, the rebellion that had led to the captivity in Babylon had already brought to a conclusion His personal presence with the people of God. The shekinah glory never returned to the temple that was rebuilt. The entire history was employed to provide prophetic structure to the history at the end of the world, though the temple never again was blessed by the presence of the shekinah in the Most Holy Place. In that sense, the temple that was rebuilt was testimony not of God’s presence, but of Israel’s rebellion. Yet the prophets of that history, like as Samuel and Sister White at Minneapolis continued to serve in the capacity of prophets.

Упркос свему очигледном божанском пророчком предзнању и интервенцији, побуна која је довела до вавилонског ропства већ је привела крају Његово лично присуство са Божјим народом. Слава шехине никада се није вратила у храм који је био поново саграђен. Целокупна та историја била је употребљена да пружи пророчку структуру историји на крају света, премда храм више никада није био благословен присуством шехине у Светињи над светињама. У том смислу, храм који је био поново саграђен био је сведочанство не о Божјем присуству, него о Израиљевој побуни. Ипак, пророци те историје, као што су Самуило и сестра Вајт у Минеаполису, наставили су да служе у својству пророка.

The rebellion of Lucifer is the first thing mentioned in the great controversy between Christ and Satan, and God allowed the rebellion to continue for His own purposes. Samuel, in spite of his righteous indignation against Israel’s desire to be like the other nations was directed to participate in anointing the first two kings. And the prophets of God participated in rebuilding God’s temple, the temple that would never again have the shekinah presence of God.

Побуна Луцифера прва је ствар која се помиње у великој борби између Христа и Сотоне, и Бог је допустио да се та побуна настави ради Својих сопствених намера. Самуило је, упркос свом праведном негодовању због Израиљеве жеље да буде као други народи, био упућен да учествује у помазању прве двојице царева. И пророци Божји учествовали су у обнављању Божјег храма, храма који више никада неће имати шекина-присуство Божје.

Those that employ their “dishes of fables” against the prophetic Word, in an attempt to cover up the rebellion of Adventism in 1863, and who choose to base their argument upon the logic that if anything happened wrong in 1863, the prophetess would have forbidden it, are willfully ignorant of the first principle that is identified in the very first mention of rebellion against God. God allows rebellion for His own purposes and if He chooses for His prophets to remain neutral or silent in the rebellions that might arrive, that is His choice.

Они који употребљавају своја „јела бајки“ против пророчке Речи, у настојању да прикрију побуну адвентизма 1863. године, и који бирају да свој аргумент заснују на логици да би, ако се 1863. године догодило ишта погрешно, пророчица то забранила, хотимично остају у незнању о првом начелу које је препознато већ при самом првом помињању побуне против Бога. Бог допушта побуну ради Својих сопствених намера, и ако изабере да Његови пророци остану неутрални или неми у побунама које се могу појавити, то је Његов избор.

As we begin to consider the testing process of 1844 through 1863, that has been typified by the ten tests ancient Israel failed after they crossed the Red Sea, it is essential to understand this biblical fact. God’s prophets function as His prophets in times of obedience and disobedience, and at times they do not protest issues that would appear on the surface as something a prophet would be expected to protest. At times they are obviously aware of the rebellion but are restrained and at other times the Lord holds His hand over their eyes in regard to the rebellion. When that perspective is recognized, 1863 becomes a significant waymark in the history of the sixth kingdom of Bible prophecy, for both the horn of Protestantism and the horn of Republicanism.

Док почињемо да разматрамо процес кушања од 1844. до 1863. године, који је био предображен са десет кушања у којима је древни Израел пао након што је прешао Црвено море, од суштинске је важности да се разуме ова библијска чињеница. Божји пророци делују као Његови пророци у временима послушности и непослушности, и понекад не протестују против питања која би, на површини, изгледала као нешто против чега би се од пророка очекивало да протестује. Понекад су очигледно свесни побуне, али су уздржани, а у другим приликама Господ држи Своју руку над њиховим очима у погледу побуне. Када се то становиште препозна, 1863. година постаје значајан оријентир у историји шестог царства библијског пророчанства, и за рог протестантизма и за рог републиканизма.

> I have also spoken by the prophets, and I have multiplied visions, and used similitudes, by the ministry of the prophets. Hosea 12:10.

> И говорих преко пророка, и умножих виђења, и употребих сличности, посредством службе пророка. Осија 12:10.

Back to Articles