Article

# The Book of Daniel - Number Twenty-Two

Књига пророка Данила — број двадесет два

Unveiling the Prophetic Debate: The Methodology of the Latter Rain and the Final Crisis

Откривање пророчке расправе: методологија позног дажда и последње кризе

Author

Jeff Pippenger

Published

December 17, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

The methodology that is sanctioned by God is specifically identified in Isaiah chapters twenty-eight and twenty-nine, where the methodology is represented as “line upon line.” On September 11, 2001 the mighty angel of Revelation eighteen descended, and in so doing, he repeated the descent he had made on August 11, 1840. In both cases, after his descent, Babylon was identified as fallen, and a call was made, and soon will be made again, for those still in her communion to come out. In both cases, the event that fulfilled the prediction had a worldwide impact, for just as the first angel’s message was carried to “every mission station in the world” in 1840 the entire world was impacted and understood the event of September 11, 2001. The prophecy that was fulfilled on August 11, 1840 was a prophecy that identified a restraint being placed upon Islam of the second woe, and immediately after September 11, 2001 a restraint was placed upon Islam of the third Woe.

Методологија коју Бог одобрава изричито је означена у двадесет осмој и двадесет деветој глави Исаије, где је та методологија представљена као „заповест на заповест“. Дана 11. септембра 2001. силни анђео из осамнаесте главе Откривења сишао је, и тиме је поновио силазак који је извршио 11. августа 1840. године. У оба случаја, после његовог силаска, Вавилон је био означен као пао, и био је упућен позив, а ускоро ће поново бити упућен, онима који су још увек у њеној заједници да изађу из ње. У оба случаја, догађај који је испунио предсказање имао је светски утицај, јер као што је вест првог анђела 1840. године била пронета до „сваке мисионарске станице у свету“, тако је читав свет био погођен и разумео догађај од 11. септембра 2001. године. Пророштво које се испунило 11. августа 1840. године било је пророштво које је указивало на то да ће ограничење бити стављено на ислам другог тешко, а непосредно после 11. септембра 2001. године ограничење је било стављено на ислам трећег Тешко.

August 11, 1840 represents the empowerment of the message that was unsealed at the time of the end in 1798, and September 11, 2001 represents the empowerment of the message that was unsealed at the time of the end in 1989. The primary rule of the movement of the first angel was confirmed on August 11, 1840, and the rule was the day for a year principle. The primary rule of the movement of the third angel was confirmed on September 11, 2001. The rule being that truth is established by bringing “line upon line,” demonstrating that the end is illustrated by the beginning, and that history repeats. The prophetic event of September 11, 2001 is not only established by Sister White’s direct words, but more significantly by the fact that the events perfectly paralleled the same waymark in Millerite history. What was recognized with the event of August 11, 1840 was not the fulfillment of the prophecy, so much as the soundness of the methodology adopted by Miller and his associates.

11. август 1840. представља оснажење поруке која је била отпечаћена у време краја 1798. године, а 11. септембар 2001. представља оснажење поруке која је била отпечаћена у време краја 1989. године. Основно правило покрета првог анђела било је потврђено 11. августа 1840. године, а то правило било је начело дан за годину. Основно правило покрета трећег анђела било је потврђено 11. септембра 2001. године. То правило гласи да се истина утврђује изношењем „реда на ред“, показујући да је крај приказан почетком и да се историја понавља. Пророчки догађај од 11. септембра 2001. године утврђен је не само непосредним речима сестре Вајт, него још значајније чињеницом да су ти догађаји савршено били паралелни са истом прекретницом у милеритској историји. Оно што је било препознато догађајем од 11. августа 1840. године није било толико испуњење пророштва, колико исправност методологије коју су усвојили Милер и његови сарадници.

> “The event exactly fulfilled the prediction. When it became known, multitudes were convinced of the correctness of the principles of prophetic interpretation adopted by Miller and his associates, and a wonderful impetus was given to the advent movement. Men of learning and position united with Miller, both in preaching and in publishing his views, and from 1840 to 1844 the work rapidly extended.” The Great Controversy, 335.

> „Догађај је тачно испунио предсказање. Када је то постало познато, мноштво људи уверило се у исправност начела пророчког тумачења која су усвојили Милер и његови сарадници, и диван подстицај био је дат адвентном покрету. Људи од учености и угледа ујединили су се с Милером, како у проповедању тако и у објављивању његових ставова, и од 1840. до 1844. дело се нагло ширило.“ Велика борба, 335.

On September 11, 2001, when the latter rain began to be measured, the “debate” was and still is over true or false methodology. The prophecies of the Millerite movement are set forth on both the 1843 and the 1850 charts, which Sister White endorses as being designed by the Lord, and also as a fulfillment of Habakkuk chapter two. The message of the Millerites that was produced through “the principles of prophetic interpretation adopted by Miller and his associates, and” which thereafter produced the “wonderful impetus” that empowered the message of the Midnight Cry, had been represented upon the two sacred charts. The prophecies represented upon those two sacred charts were identified and established by Miller’s prophetic rules. The charts were a fulfillment of the command in Habakkuk to visually represent the prophecies that had been established by Miller’s methodology upon “tables,” in the plural. Habakkuk chapter two, identifies and is directly connected to the “debate” of Isaiah chapter twenty-seven.

Дана 11. септембра 2001. године, када је почела да се мери позна киша, „расправа“ је била, а и даље јесте, о истинитој или лажној методологији. Пророштва милеритског покрета изложена су и на карти из 1843. и на карти из 1850. године, које сестра Вајт потврђује као начињене по Господњем науму, а такође и као испуњење другог поглавља Авакума. Вест милерита, која је настала посредством „начела пророчког тумачења која су усвојили Милер и његови сарадници, и“ која је потом произвела „диван полет“ што је оснажио вест Поноћног вапаја, била је представљена на тим двема светим картама. Пророштва представљена на тим двема светим картама била су препозната и утврђена Милеровим пророчким правилима. Карте су биле испуњење заповести у Авакуму да се пророштва, која су Милеровом методологијом била утврђена, визуелно представе на „таблицама“, у множини. Друго поглавље Авакума поистовећује се са „расправом“ из двадесет седмог поглавља Исаије и с њом је непосредно повезано.

> I will stand upon my watch, and set me upon the tower, and will watch to see what he will say unto me, and what I shall answer when I am reproved. Habakkuk 2:1.

> Стајаћу на својој стражи и поставићу се на кулу, и мотрићу да видим шта ће ми рећи и шта ћу одговорити кад будем укорен. Авакум 2:1.

The word “reproved” in the verse means ‘argued with.’ Habakkuk, representing both the watchmen of the movement of the first and third angels, was going to be argued with, and he wished to understand what he was to answer when the debate began. The answer in the history of the first angel was the production of the two sacred charts, and the answer in the history of the movement of the third angel was the production of the prophetic series titled, Habakkuk’s Two Tables. The charts and the series were built upon the methodology represented in each of those respective histories. In Habakkuk, the methodology represents what the watchmen use to establish the message, and it also identifies the issue that is “debated,” which in turn produces two classes of worshippers.

Реч „укорен“ у стиху значи „расправљано с“. Авакум, који представља стражаре покрета првог и трећег анђела, требало је да буде предмет расправе, и желео је да разуме шта треба да одговори када расправа отпочне. Одговор у историји првог анђела био је израда двеју светих карата, а одговор у историји покрета трећег анђела било је објављивање пророчког низа под насловом Авакумове две таблице. Карте и тај низ били су изграђени на методологији представљеној у свакој од тих одговарајућих историја. У Авакуму, та методологија представља оно чиме се стражари служе да утврде поруку, а такође поистовећује и питање о коме се „расправља“, што заузврат производи две класе богослужитеља.

> I will stand upon my watch, and set me upon the tower, and will watch to see what he will say unto me, and what I shall answer when I am reproved. And the Lord answered me, and said, Write the vision, and make it plain upon tables, that he may run that readeth it. For the vision is yet for an appointed time, but at the end it shall speak, and not lie: though it tarry, wait for it; because it will surely come, it will not tarry. Behold, his soul which is lifted up is not upright in him: but the just shall live by his faith. Habakkuk 2:1–4.

> Стаћу на стражу своју, и поставићу се на кулу, и гледаћу да видим шта ће ми рећи и шта ћу одговорити кад будем укорен. И одговори ми Господ и рече: Запиши виђење и јасно га изложи на плочама, да може трчати онај који га чита. Јер је виђење још за одређено време, али на крају проговориће и неће слагати; ако и одоцни, чекај га, јер ће заиста доћи, неће закаснити. Гле, душа његова, која се надима, није права у њему; али праведник ће од вере своје живети. Авакум 2:1–4.

One class is justified by faith, and the other class is lifted up in soul, as represented by the Pharisee and the Publican. The Pharisees trusted in a methodology that was based upon custom and tradition, and the Pharisee also represented a religious system who maintained control of their flock by implementing a hierarchical system governed by those who professed to be the chosen people of God, and the defenders of truth, but who ultimately participated in the crucifixion of the Truth. The prophetic “debate” of Isaiah chapter twenty-seven, is over true and false biblical methodology. The antagonists in the “debate” are those who follow the methodology of the Elijah for that time, and the long-established system of theological experts, that is typified by the Sanhedrin in the time of Christ.

Једна класа се оправдава вером, а друга се узноси у души, као што је представљено фарисејем и цариником. Фарисеји су се уздали у методологију засновану на обичају и предању, а фарисеј је такође представљао религијски систем који је одржавао власт над својим стадом успостављањем хијерархијског поретка којим су управљали они који су исповедали да су изабрани Божји народ и браниоци истине, али су на крају учествовали у распећу Истине. Пророчка „расправа“ у двадесет седмом поглављу Исаије води се око истините и лажне библијске методологије. Супарници у тој „расправи“ јесу они који следе методологију Илије за то време, и дуго утврђени систем теолошких стручњака, који је прасликован Синедрионом у Христово време.

Chapter twenty-seven identifies that the “debate” begins when he “stayeth,” or when God restrains “his rough wind,” in the “day of the east wind.” “In measure, when it shooteth forth, thou wilt debate with it: he stayeth his rough wind in the day of the east wind. By this therefore shall the iniquity of Jacob be purged.” The word “purged” means atoned for, and represents the blotting out of sin in the investigative judgment. The methodology that is debated over, represents the test that must be passed, if the sins of God’s people are to be blotted out. The methodology of Elijah as a test is represented in the history of Christ, where we have been forewarned that in that time, those who rejected the message of John the Baptist (who Christ identified as Elijah), could not be benefitted by the teachings of Jesus.

Двадесет седмо поглавље показује да „расправа“ почиње када он „задржава“, односно када Бог обуздава „свој силни ветар“, у „дан источног ветра“. „Мером, кад се разграна, расправљаћеш се с њом; он задржава свој силни ветар у дан источног ветра. Зато ће се овим очистити безакоње Јаковљево.“ Реч „очистити“ значи окајати, и представља брисање греха у истражном суду. Методологија око које се расправља представља пробу која мора бити положена, ако греси Божјег народа треба да буду избрисани. Методологија Илије као проба представљена је у историји Христа, где смо унапред опоменути да у то време они који су одбацили поруку Јована Крститеља (кога је Христос поистоветио са Илијом), нису могли имати користи од Исусовог учења.

The message of the latter rain is represented as the teachings of Jesus, for He is the Word, and more than this, the latter rain is represented as “the refreshing”, which is defined as “the presence of the Lord”.

Порука позне кише представљена је као Исусово учење, јер је Он Реч, и више од тога, позна киша представљена је као „освежење“, које је одређено као „присуство Господње“.

> Repent ye therefore, and be converted, that your sins may be blotted out, when the times of refreshing shall come from the presence of the Lord; And he shall send Jesus Christ, which before was preached unto you. Acts 3:19, 20.

> Покајте се, дакле, и обратите се, да се изгладе греси ваши, да дођу времена освежавања од лица Господњега; и да пошаље Исуса Христа, који вам је напред проповедан. Дела апостолска 3:19, 20.

Sister White identifies that the angel that descended in Revelation chapter ten, on August 11, 1840, “was no less a personage than Jesus Christ.” The angel that descended on September 11, 2001, would therefore be “no less a personage than Jesus Christ.” His descent in either history identifies the beginning of the prophetic “debate” over true or false methodology, for it is represented by the book in His hand that God’s people were commanded to eat. When in Galilee, Jesus instructed the disciples that they must eat His flesh and drink His blood, for He claimed there that He was the bread sent down from heaven. He lost more disciples there than any other point in his ministry, and those that left, never returned. Those that left, did so because they chose to analyze His teachings with the false methodology of taking His words in their literal sense, instead of applying them in the correct spiritual sense. The “debate” of Isaiah twenty-seven, is a prophetic waymark that has several witnesses to establish that it represents an established professed system of biblical analysis in confrontation with the methodology represented by the Elijah messenger.

Sestra Vajt ukazuje da je anđeo koji je sišao u desetom poglavlju Otkrivenja, 11. avgusta 1840, „bio niko drugi do Isus Hristos“. Anđeo koji je sišao 11. septembra 2001. godine, stoga bi takođe bio „niko drugi do Isus Hristos“. Njegovo silaženje u bilo kojoj od tih istorija označava početak proročanske „rasprave“ o istinitoj ili lažnoj metodologiji, jer je ono predstavljeno knjigom u Njegovoj ruci koju je Božjem narodu bilo zapoveđeno da pojede. Kada je bio u Galileji, Isus je poučio učenike da moraju jesti Njegovo telo i piti Njegovu krv, jer je tamo izjavio da je On hleb sišavši s neba. Tamo je izgubio više učenika nego u bilo kom drugom trenutku svoje službe, a oni koji su otišli, nikada se nisu vratili. Oni koji su otišli, učinili su to zato što su izabrali da Njegova učenja analiziraju lažnom metodologijom doslovnog razumevanja Njegovih reči, umesto da ih primene u njihovom ispravnom duhovnom smislu. „Rasprava“ iz Isaije dvadeset sedam jeste proročki međaš koji ima nekoliko svedoka da potvrde da ona predstavlja uspostavljen ispovedani sistem biblijske analize u sukobu sa metodologijom koju predstavlja glasnik Ilija.

It marks a specific point in the progressive passing by of the former covenant and chosen people of God, and the beginning of the covenant relationship with those “who in times past, were not the people of God.” The “debate,” more importantly represents the beginning of the period of time that concludes with the soon-coming Sunday law. The Alpha and Omega always represents the end with the beginning, and in so doing the very “debate” becomes a symbol of one of the sins of our fathers, that must be acknowledged and confessed, in order to fulfill the Leviticus twenty-six prayer.

То означава одређену тачку у постепеном проласку бившег завета и изабраног Божјег народа, као и почетак заветног односа са онима „који некада не беху народ Божји“. „Расправа“, што је још важније, представља почетак временског раздобља које се завршава ускоро долазећим законом о недељи. Алфа и Омега увек представља крај заједно са почетком, и тиме сама „расправа“ постаје симбол једног од греха наших отаца, који мора бити признат и исповеђен, да би се испунила молитва из двадесет шесте главе Левитске књиге.

Daniel’s prayer of chapter nine, represents the prayer that must be offered at the conclusion of the three and a half days of Revelation eleven. That period of time is represented in Isaiah twenty-seven as the period when “the defenced city shall be desolate, and the habitation forsaken, and left like a wilderness: there shall the calf feed, and there shall he lie down, and consume the branches thereof. When the boughs thereof are withered, they shall be broken off: the women come, and set them on fire: for it is a people of no understanding: therefore he that made them will not have mercy on them, and he that formed them will show them no favour.”

Данилова молитва из девете главе представља молитву која мора бити узнесена на завршетку три и по дана из Откривења једанаест. Тај временски период је у Исаији двадесет седам представљен као раздобље када ће „утврђени град бити пуст, и насеље остављено и препуштено као пустиња; онде ће теле пасти, и онде ће лежати и брстити гране његове. Кад му се гране осуше, биће поломљене; жене долазе и пале их; јер је то народ без разума; зато му се неће смиловати Онај који га је створио, и неће му исказати наклоност Онај који га је саздао.”

The two witnesses are shown “no favor,” for they proclaimed a false prediction that ushered in the “wilderness” period of three and a half days. They then became a “people of no understanding,” though they previously had been the “defenced city.” That city then became “desolate” and a “habitation” that was “forsaken”. It became dead dry bones lying in the street of the city of Sodom and Egypt. When the dead are then called to arise, they are tested by the sins of their fathers, which includes the “debate” at the beginning of the period that starts with the empowerment of the first message and ends with the arrival of the third message. The debate is whether to accept or reject the methodology represented by the Elijah of their history. In 1863, the fathers of Adventism rejected the message of Moses’ “seven times,” that had been presented by Elijah.

Двојици сведока не указује се „никаква милост“, јер су објавили лажно пророштво које је увело раздобље „пустиње“ од три и по дана. Потом су постали „народ без разумевања“, иако су раније били „утврђени град“. Тај град је затим постао „опустошен“ и „пребивалиште“ које је било „напуштено“. Постао је мртве суве кости које леже на улици града Содома и Египта. Када се потом мртви позивају да устану, бивају испитани гресима својих отаца, што укључује и „расправу“ на почетку раздобља које започиње оснаживањем прве поруке, а завршава се доласком треће поруке. Расправа је у томе да ли прихватити или одбацити методологију коју представља Илија њихове историје. Године 1863, оци адвентизма одбацили су поруку о Мојсијевих „седам времена“, коју је представио Илија.

Beginning in July, of 2023 the withered boughs of Isaiah twenty-seven must decide if they will repeat the sins of the church in Galilee, and the history of 1863, as well as the history of September 11, 2001. To reject the methodology represented by Habakkuk chapter two, and Isaiah twenty-seven, and by Elijah, John the Baptist and William Miller is to repeat the sins of our fathers, instead of being benefited by the sacred ensamples that were record for those upon whom the ends of the earth have come.

Почев од јула 2023. године, усахле гране из Исаије двадесет и седам морају одлучити да ли ће поновити грехе цркве у Галилеји, и историју 1863. године, као и историју 11. септембра 2001. године. Одбацити методологију представљену у другој глави Авакума, и у Исаији двадесет и седам, и у Илији, Јовану Крститељу и Вилијаму Милеру, значи поновити грехе наших отаца, уместо да будемо облагодаћени светим примерима који су записани за оне на које су дошли крајеви света.

> Now all these things happened unto them for ensamples: and they are written for our admonition, upon whom the ends of the world are come. Wherefore let him that thinketh he standeth take heed lest he fall. There hath no temptation taken you but such as is common to man: but God is faithful, who will not suffer you to be tempted above that ye are able; but will with the temptation also make a way to escape, that ye may be able to bear it. Wherefore, my dearly beloved, flee from idolatry. I speak as to wise men; judge ye what I say. 1 Corinthians 10:11–15.

> А све се ово догодило њима за пример, а написано је за опомену нама, којима су дошли свршетци векова. Зато ко мисли да стоји, нека пази да не падне. Ниједно вас искушење није снашло осим онога које је човеку својствено; али је Бог веран, који неће допустити да будете кушани више него што можете, него ће с искушењем дати и излаз, да бисте могли поднети. Зато, моји љубљени, бежите од идолопоклонства. Говорим као мудрима; судите сами о ономе што кажем. 1. Коринћанима 10:11–15.

The sacred methodology establishes the message of the Midnight Cry, which is the latter rain message. That message, when eaten spiritually produces a corresponding experience as certainly as Daniel and the three worthies’ diet of pulse, produced a fairer and fatter countenance. But in Habakkuk chapter two, the stumbling block for those who reject the offer of justification by faith, is pride which prevents them from following on to know the Lord. If there is ever a time when God’s people cannot put off the work of accepting the true methodology, and eating the message from the angel’s hand, it is now!

Света методологија утемељује поруку Поноћног вапаја, која је порука позне кише. Та порука, када се духовно једе, производи одговарајуће искуство исто тако сигурно као што је Данилова и тројице достојних исхрана поврћем произвела лепше и пуније лице. Али у другој глави Авакума, камен спотицања за оне који одбацују понуду оправдања вером јесте гордост, која их спречава да наставе да би познали Господа. Ако икада постоји време када Божји народ не може одлагати дело прихватања истинске методологије и једења поруке из руке анђелове, онда је то сада!

> “We must not wait for the latter rain. It is coming upon all who will recognize and appropriate the dew and showers of grace that fall upon us. When we gather up the fragments of light, when we appreciate the sure mercies of God, who loves to have us trust Him, then every promise will be fulfilled. ‘For as the earth bringeth forth her bud, and as the garden causeth the things that are sown in it to spring forth; so the Lord God will cause righteousness and praise to spring forth before all the nations.’ Isaiah 61:11. The whole earth is to be filled with the glory of God.” The Seventh-day Adventist Bible Commentary, volume 7, 984.

> „Не смемо чекати позну кишу. Она долази на све који ће препознати и присвојити росу и пљускове благодати што падају на нас. Када сакупљамо делиће светлости, када ценимо сигурне милости Божје, који воли да Му верујемо, тада ће се свако обећање испунити. ‘Јер као што земља изводи свој пупољак и као што врт чини да никне оно што је у њему посејано, тако ће Господ Бог учинити да правда и хвала никну пред свим народима.’ Исаија 61:11. Цела земља треба да се испуни славом Божјом.” The Seventh-day Adventist Bible Commentary, volume 7, 984.

God’s prophetic Word has identified that when the great buildings of New York City were thrown down, the angel of Revelation eighteen would descend and “Revelation eighteen, verses one through three would be fulfilled.” Isaiah twenty-seven identifies that time as the “day of the east wind,” and it is the time when “the rough wind” is restrained. “In measure, when it shooteth forth, thou wilt debate with it: he stayeth his rough wind in the day of the east wind.” Sister White identifies the very same time.

Божја пророчка Реч је показала да ће, када велике зграде Њујорк Ситија буду оборене, анђео из Откривења осамнаест сићи и да ће се „Откривење осамнаест, стихови један до три, испунити“. Исаија двадесет седам означава то време као „дан источног ветра“, и то је време када је „силни ветар“ задржан. „У мери, кад се разграна, ти ћеш се с њим препирати; он задржава свој силни ветар у дан источног ветра.“ Сестра Вајт указује на управо то исто време.

> “At that time, while the work of salvation is closing, trouble will be coming on the earth, and the nations will be angry, yet held in check so as not to prevent the work of the third angel. At that time the ‘latter rain,’ or refreshing from the presence of the Lord, will come, to give power to the loud voice of the third angel, and prepare the saints to stand in the period when the seven last plagues shall be poured out.” Early Writings, 85.

> „У то време, док се дело спасења приводи крају, невоља ће долазити на земљу, и народи ће се гневити, али ће бити задржани тако да не спрече дело трећег анђела. У то време доћи ће ‘потоња киша’, или окрепљење од лица Господњег, да да силу силном гласу трећег анђела и припреми свете да опстану у раздобљу када ће се излити седам последњих зала.” Early Writings, 85.

The power that angers the nations arrived when the latter rain began to fall. But as soon as that power angered the nations, it was held in check, for Isaiah recorded that he “stayeth his rough wind.” The rough wind, is the east wind, and that wind is restrained when the latter rain begins to sprinkle, and the work of salvation is closing. The closing work of salvation is the sealing time. “Line upon line” the rough, or east wind that is restrained during the sealing of the one hundred and forty-four thousand is the four winds of Revelation chapter seven.

Сила која гневи народе појавила се када је позни дажд почео да пада. Али чим је та сила разгневила народе, била је задржана, јер је Исаија забележио да он „зауставља свој силни ветар“. Силни ветар јесте источни ветар, и тај ветар бива уздржан када позни дажд почне да роси, и дело спасења се приводи крају. Завршно дело спасења јесте време печаћења. „Правило на правило“ — силни, или источни ветар који је уздржан током печаћења сто четрдесет и четири хиљаде јесу четири ветра из седмог поглавља Откривења.

> And after these things I saw four angels standing on the four corners of the earth, holding the four winds of the earth, that the wind should not blow on the earth, nor on the sea, nor on any tree. And I saw another angel ascending from the east, having the seal of the living God: and he cried with a loud voice to the four angels, to whom it was given to hurt the earth and the sea, Saying, Hurt not the earth, neither the sea, nor the trees, till we have sealed the servants of our God in their foreheads. Revelation 7:1–3.

> И после овога видех четири анђела где стоје на четири краја земље, држећи четири ветра земаљска, да ветар не дува на земљу, ни на море, ни на иједно дрво. И видех другога анђела где узлази од истока сунчанога, имајући печат Бога живога; и повика силним гласом четворици анђела којима беше дано да нашкоде земљи и мору, говорећи: Не шкодите ни земљи, ни мору, ни дрвећу, докле не запечатимо слуге Бога нашега на челима њиховим. Откривење 7:1–3.

The sealing of the one hundred and forty-four thousand was typified by Christ’s triumphal entry into Jerusalem. There Christ, for the only time in His life, rode upon an ass (a symbol of Islam), and Lazarus led the procession into Jerusalem. Sister White identifies Lazarus as the symbol of the seal in that history.

Запечаћење сто четрдесет и четири хиљаде било је предсказано Христовим свечаним уласком у Јерусалим. Тамо је Христос, по једини пут у Своме животу, узјахао на магарца (симбол ислама), а Лазар је предводио поворку у Јерусалим. Сестра Вајт поистовећује Лазара са симболом печата у тој историји.

> “In delaying to come to Lazarus, Christ had a purpose of mercy toward those who had not received Him. He tarried, that by raising Lazarus from the dead He might give to His stubborn, unbelieving people another evidence that He was indeed ‘the resurrection, and the life.’ He was loath to give up all hope of the people, the poor, wandering sheep of the house of Israel. His heart was breaking because of their impenitence. In His mercy He purposed to give them one more evidence that He was the Restorer, the One who alone could bring life and immortality to light. This was to be an evidence that the priests could not misinterpret. This was the reason of His delay in going to Bethany. This crowning miracle, the raising of Lazarus, was to set the seal of God on His work and on His claim to divinity.” The Desire of Ages, 528, 529.

> „Одлажући да дође к Лазару, Христос је имао намеру милости према онима који Га нису примили. Задржао се да би, васкрснувши Лазара из мртвих, своме тврдокорном, неверујућем народу дао још један доказ да је Он заиста ‘васкрсење и живот’. Тешко Му је било да се одрекне сваке наде за народ, сиромашне, залутале овце дома Израиљева. Срце Му се ломило због њихове непокајаности. У Својој милости наумио је да им пружи још један доказ да је Он Обновитељ, Онај који једини може изнети на видело живот и бесмртност. То је требало да буде доказ који свештеници неће моћи погрешно да протумаче. То је био разлог Његовог одлагања да пође у Витанију. Ово крунишуће чудо, васкрсење Лазарево, требало је да стави Божји печат на Његово дело и на Његово право на божанство.” Чежња векова, 528, 529.

The tarrying time that began on July 18, 2020 is represented by Christ’s tarrying before He resurrected Lazarus. The tarrying time of Revelation chapter eleven, ends at the conclusion of the three and a half days. During those days the two witnesses laid dead in the street. And just as Lazarus was to be resurrected following a tarrying time, so too were John’s two witnesses. Once resurrected they lead the procession into Jerusalem, representing the “seal of God,” and the “crowning miracle” that testifies to Christ’s divinity. The resurrection identifies the conclusion of the sealing of the one hundred and forty-four thousand, which takes place while the four winds, the east wind, the rough wind, that arrived on September 11, 2001, is held in check.

Време задржавања које је отпочело 18. јула 2020. представљено је Христовим задржавањем пре него што је васкрсао Лазара. Време задржавања из једанаестог поглавља Откривења завршава се на свршетку три и по дана. Током тих дана два сведока лежала су мртва на улици. И као што је Лазар требало да буде васкрснут после времена задржавања, тако су и Јованова два сведока. Када су једном васкрснути, они предводе поворку у Јерусалим, представљајући „печат Божји“ и „крунско чудо“ које сведочи о Христовом божанству. Васкрсење означава завршетак запечаћења сто четрдесет и четири хиљаде, које се одиграва док се четири ветра, источни ветар, љути ветар, који је дошао 11. септембра 2001, задржавају под контролом.

In the hour that is the Sunday law, those winds are released to bring retributive judgment upon the earth beast of Revelation thirteen. They are now even slipping through the fingers of those four angels that are restraining them during the sealing period. One of the most profound references in the Spirit of Prophecy relating to the day of the east wind is found in Testimonies, volume nine. That volume begins the inspired words on page eleven, so it begins symbolically on “nine-eleven”. The title of the chapter is, “The Final Crisis”, but it is also the first chapter of a section titled, “For the Coming of the King”.

У часу који представља недељни закон, ти ветрови бивају пуштени да донесу одмаздни суд над звери земље из тринаестог поглавља Откривења. Они се сада већ чак и провлаче кроз прсте она четири анђела који их задржавају током периода запечаћења. Једно од најдубљих упућивања у Духу пророштва у вези са даном источног ветра налази се у Сведочанствима, девета свеска. Та свеска започиње надахнутим речима на једанаестој страници, тако да симболично почиње на „девет-једанаест“. Наслов тог поглавља гласи: „Завршна криза“, али је то уједно и прво поглавље једног одељка под насловом: „За долазак Цара“.

There is no evidence that the section and title of the chapter were purposely manipulated by the editors that compiled the volume, yet the coming of the King, is easily recognized as the coming of the bridegroom, which in the parable of the ten virgins occurs with the midnight crisis that is produced in the virgins, by the presence or lack of oil in their vessels. The midnight crisis that is now arriving, is as the title represents—the last crisis for the ten virgins. In that crisis they manifest whether they have the oil, or they don’t. The oil is not simply the Holy Spirit, it is precisely defined as the Holy Spirit, and also as the correct message, and also as the correct character.

Нема доказа да су одељак и наслов поглавља били намерно измењени од стране уредника који су саставили том, па ипак, долазак Цара лако се препознаје као долазак женика, који се у причи о десет девојака збива у поноћној кризи што настаје међу девојкама услед присуства или недостатка уља у њиховим судовима. Поноћна криза која сада наступа јесте, као што наслов представља — последња криза за десет девојака. У тој кризи оне показују да ли имају уље, или га немају. Уље није једноставно само Свети Дух; оно је прецизно одређено као Свети Дух, а такође и као исправна порука, и такође као исправан карактер.

The correct methodology establishes the correct message of the Midnight Cry, and that message, received and acted upon, produces the correct character. That character in the last crisis is the character that receives the seal of God. The process of sealing God’s people began at the arrival of the day of the east wind, on September 11, 2001. The message of that time was then to be eaten. Whether to eat or not to eat is represented by Isaiah’s “debate,” and also by Habakkuk’s question of what the watchmen should answer in the argument. The tarrying time of Matthew twenty-five and Habakkuk concludes with the representation of two classes of worshippers. The tarrying time, represented by three and a half days in Revelation chapter eleven, is almost finished.

Исправна методологија утврђује исправну поруку Поноћног поклича, а та порука, примљена и спроведена у дело, производи исправан карактер. Тај карактер у последњој кризи јесте карактер који прима Божји печат. Процес печаћења Божјег народа започео је доласком дана источног ветра, 11. септембра 2001. године. Порука тог времена тада је требало да буде поједена. Да ли јести или не јести представљено је Исаијином „расправом“, а такође и Авакумовим питањем шта стражари треба да одговоре у тој расправи. Време одлагања из двадесет пете главе Матеја и из Авакума завршава се представом о две класе богослужитеља. Време одлагања, представљено са три и по дана у једанаестој глави Откривења, готово је окончано.

That tarrying time is also represented at the beginning of the chapter in volume nine, with a passage from Hebrews, where Paul paraphrases verse four of Habakkuk chapter two. Paul’s reference places Habakkuk two in the movement of the third angel, for it is in that history that Christ moved into the Most Holy Place, and in that history the light of His high priestly ministry was revealed, and it is in the book of Hebrews that Paul is revealing the clearest revelation of Christ’s high priestly ministry in God’s Word.

То време оклевања такође је представљено на почетку поглавља у деветом тому, одломком из Посланице Јеврејима, где Павле парафразира четврти стих другог поглавља Авакума. Павлово упућивање смешта Авакума 2 у покрет трећег анђела, јер је у тој историји Христос ушао у Светињу над светињама, и у тој историји откривена је светлост Његове првосвештеничке службе, а управо у Посланици Јеврејима Павле износи најјасније откривење Христове првосвештеничке службе у Божјој Речи.

Habakkuk two in the movement of the first angel did not yet recognize the movement of Christ into the Most Holy Place, for it did not happen until the end of the proclamation of the Midnight Cry. The tarrying time referenced by Paul, is the tarrying time of Habakkuk and Matthew, but it is the tarrying time that would begin on July 18, 2020. The last verse of Habakkuk two represents the conclusion of the Midnight Cry in the Millerite history, and the arrival of the third angel:

Авакум 2 у покрету првог анђела још није препознавао Христов покрет у Светињу над светињама, јер се то није догодило све до краја објављивања поноћног поклича. Време одлагања на које Павле указује јесте време одлагања из Авакума и Матеја, али то је време одлагања које је требало да започне 18. јула 2020. године. Последњи стих Авакума 2 представља закључак поноћног поклича у милеритској историји и долазак трећег анђела:

> But the Lord is in his holy temple: let all the earth keep silence before him. Habakkuk 2:20.

> А Господ је у светом храму своме; нека сва земља ћути пред њим. Авакум 2:20.

Testimonies, volume nine emphasizes, beginning on page eleven (nine-eleven), the parable of the ten virgins, the tarrying time and its connection with Habakkuk and Matthew, and the final crisis and September 11, 2001, when the prophetic debate arrived.

Сведочанства, девета свеска, наглашавају, почев од једанаесте странице (девет-једанаест), причу о десет девојака, време одлагања и његову повезаност са Авакумом и Матејем, као и завршну кризу и 11. септембар 2001. године, када је пророчка расправа доспела.

> “Section 1—For the Coming of the King

> „Одељак 1 — За долазак Цара“

> “‘Yet a little while, and He that shall come will come, and will not tarry.’ Hebrews 10:37.

> „Јер још мало, врло мало, па ће доћи Онај који треба да дође, и неће закаснити.“ Јеврејима 10:37.

> “The Last Crisis

> „Последња криза“

> “We are living in the time of the end. The fast-fulfilling signs of the times declare that the coming of Christ is near at hand. The days in which we live are solemn and important. The Spirit of God is gradually but surely being withdrawn from the earth. Plagues and judgments are already falling upon the despisers of the grace of God. The calamities by land and sea, the unsettled state of society, the alarms of war, are portentous. They forecast approaching events of the greatest magnitude.

> „Живимо у времену краја. Знаци времена, који се брзо испуњавају, објављују да је Христов долазак близу, пред вратима. Дани у којима живимо свечани су и важни. Дух Божји се постепено, али сигурно, повлачи са земље. Зла и судови већ падају на оне који презиру благодат Божју. Несреће на копну и на мору, нестално стање друштва, ратне узбуне — све су то знамења. Она предсказују догађаје од највеће важности који се приближавају.“

> “The agencies of evil are combining their forces and consolidating. They are strengthening for the last great crisis. Great changes are soon to take place in our world, and the final movements will be rapid ones.

> „Силе зла уједињују своје снаге и учвршћују се. Оне се оснажују за последњу велику кризу. Велике промене ускоро ће наступити у нашем свету, а завршни покрети биће брзи.“

> “The condition of things in the world shows that troublous times are right upon us. The daily papers are full of indications of a terrible conflict in the near future. Bold robberies are of frequent occurrence. Strikes are common. Thefts and murders are committed on every hand. Men possessed of demons are taking the lives of men, women, and little children. Men have become infatuated with vice, and every species of evil prevails.

> „Стање ствари у свету показује да су тешка времена управо пред нама. Дневне новине су пуне назнака страшног сукоба у блиској будућности. Дрска разбојништва честа су појава. Штрајкови су уобичајени. Крађе и убиства чине се на све стране. Људи опседнути демонима одузимају животе мушкарцима, женама и малој деци. Људи су постали заслепљени пороком, и свака врста зла преовладава.״

> “The enemy has succeeded in perverting justice and in filling men’s hearts with the desire for selfish gain.

> „Непријатељ је успео да изопачи правду и да испуни срца људи жељом за себичном добити.״

> “‘Justice standeth afar off: for truth is fallen in the street, and equity cannot enter.’ Isaiah 59:14. In the great cities there are multitudes living in poverty and wretchedness, well-nigh destitute of food, shelter, and clothing; while in the same cities are those who have more than heart could wish, who live luxuriously, spending their money on richly furnished houses, on personal adornment, or worse still, upon the gratification of sensual appetites, upon liquor, tobacco, and other things that destroy the powers of the brain, unbalance the mind, and debase the soul. The cries of starving humanity are coming up before God, while by every species of oppression and extortion men are piling up colossal fortunes.

> „Правда стоји далеко; јер истина пада по улици, и правичност не може да уђе.“ Исаија 59:14. У великим градовима има мноштво оних који живе у сиромаштву и беди, готово без хране, склоништа и одеће; док се у тим истим градовима налазе они који имају више него што би срце могло пожелети, који живе раскошно, трошећи свој новац на богато намештене куће, на лично кићење, или, још горе, на задовољавање чулних пожуда, на алкохол, дуван и друге ствари које разарају снаге мозга, помрачују ум и понижавају душу. Вапаји изгладнелог човечанства уздижу се пред Бога, док људи сваком врстом тлачења и изнуђивања гомилају огромна богатства.

> “On one occasion, when in New York City, I was in the night season called upon to behold buildings rising story after story toward heaven. These buildings were warranted to be fireproof, and they were erected to glorify their owners and builders. Higher and still higher these buildings rose, and in them the most costly material was used. Those to whom these buildings belonged were not asking themselves: ‘How can we best glorify God?’ The Lord was not in their thoughts.

> „Једном приликом, док сам била у Њујорк Ситију, у ноћном виђењу ми је било наложено да посматрам зграде како се, спрат за спратом, уздижу према небу. За ове зграде се јемчило да су ватроотпорне, и биле су подигнуте да прославе своје власнике и градитеље. Све више и више уздизале су се те зграде, а у њима је употребљаван најскупљи материјал. Они којима су те зграде припадале нису себе питали: ‘Како можемо најбоље прославити Бога?’ Господ није био у њиховим мислима.״

> “I thought: ‘Oh, that those who are thus investing their means could see their course as God sees it! They are piling up magnificent buildings, but how foolish in the sight of the Ruler of the universe is their planning and devising. They are not studying with all the powers of heart and mind how they may glorify God. They have lost sight of this, the first duty of man.’

> „Помислих: ‘О, кад би они који на такав начин улажу своја средства могли да виде свој пут онако како га Бог види! Они гомилају величанствене грађевине, али како је њихово планирање и смишљање безумно у очима Владара свемира. Они не настоје свим силама срца и ума да проуче како би могли да прославе Бога. Ово — прву човекову дужност — изгубили су из вида.’“

> “As these lofty buildings went up, the owners rejoiced with ambitious pride that they had money to use in gratifying self and provoking the envy of their neighbors. Much of the money that they thus invested had been obtained through exaction, through grinding down the poor. They forgot that in heaven an account of every business transaction is kept; every unjust deal, every fraudulent act, is there recorded. The time is coming when in their fraud and insolence men will reach a point that the Lord will not permit them to pass, and they will learn that there is a limit to the forbearance of Jehovah.

> „Док су се ове узвишене грађевине подизале, њихови власници радовали су се у охолости честолюбља што имају новца да га употребе за угађање себи и за изазивање зависти својих суседа. Велики део новца који су тако улагали био је стечен изнуђивањем, немилосрдним притискањем сиромашних. Заборавили су да се на небу води рачун о свакој пословној трансакцији; тамо је забележен сваки неправедан посао, сваки преварантски чин. Долази време када ће људи у својој превари и дрскости доспети до тачке преко које им Господ неће допустити да пређу, и научиће да стрпљење Јеховино има своју границу.“

> “The scene that next passed before me was an alarm of fire. Men looked at the lofty and supposedly fire-proof buildings and said: ‘They are perfectly safe.’ But these buildings were consumed as if made of pitch. The fire engines could do nothing to stay the destruction. The firemen were unable to operate the engines.” Testimonies, volume 9, 11–13.

> „Призор који је затим прошао преда мном био је узбуна због пожара. Људи су гледали високе и наводно ватроотпорне зграде и говорили: ‘Оне су потпуно безбедне.’ Али те зграде су биле прогутане као да су начињене од смоле. Ватрогасне справе нису могле ништа учинити да зауставе разарање. Ватрогасци нису били у стању да управљају справама.“ Testimonies, volume 9, 11–13.

The “debate” that took place over methodology in the beginning of the period represented by Daniel chapter one; and also represented by Daniel chapters one through three; and also represented by the history beginning on August 11, 1840; and also represented in the history of John chapter six, at the crisis in Galilee; and also represented by the history of September 11, 2001 (until July 18, 2020), is now being repeated, not within Adventism at large, but among the dead dry bones that are being aroused from their lethargy by a “voice” crying in the wilderness.

„Расправа“ која се одиграла око методологије на почетку раздобља представљеног у првој глави Данила; и такође представљеног у главама један до три књиге пророка Данила; и такође представљеног историјом која почиње 11. августа 1840; и такође представљеног у историји шесте главе Јованове, у кризи у Галилеји; и такође представљеног историјом од 11. септембра 2001. (до 18. јула 2020), сада се понавља, не унутар адвентизма у целини, него међу мртвим сувим костима које се буде из своје летаргије „гласом“ који виче у пустињи.

We will take up the consideration of the methodology being the latter rain as represented in Isaiah chapters twenty-eight and twenty-nine in our next article.

У нашем наредном чланку разматраћемо методологију која представља позну кишу, као што је приказана у двадесет осмој и двадесет деветој глави Исаије.

> Also I heard the voice of the Lord, saying, Whom shall I send, and who will go for us? Then said I, Here am I; send me. And he said, Go, and tell this people, Hear ye indeed, but understand not; and see ye indeed, but perceive not. Make the heart of this people fat, and make their ears heavy, and shut their eyes; lest they see with their eyes, and hear with their ears, and understand with their heart, and convert, and be healed. Then said I, Lord, how long? And he answered, Until the cities be wasted without inhabitant, and the houses without man, and the land be utterly desolate, And the Lord have removed men far away, and there be a great forsaking in the midst of the land. But yet in it shall be a tenth, and it shall return, and shall be eaten: as a teil tree, and as an oak, whose substance is in them, when they cast their leaves: so the holy seed shall be the substance thereof. Isaiah 6:8–13.

> И чух глас Господњи где говори: Кога ћу послати, и ко ће поћи за нас? А ја рекох: Ево мене, пошаљи мене. И рече: Иди, и кажи томе народу: Слушајте доиста, али не разумејте; и гледајте доиста, али не поимајте. Учини да срце овога народа одебља, и уши њихове отежају, и очи њихове затвори; да не виде очима својим, и не чују ушима својим, и не разумеју срцем својим, и не обрате се, и не исцеле се. Тада рекох: Господе, докле? А он одговори: Док градови не опусте без становника, и куће без људи, и земља сасвим не опустоши, и Господ не уклони људе далеко, и не буде велико опустење усред земље. Али ће још у њој бити десетина, и она ће се вратити, и биће опет опустошена; као теревинт и као храст, којима пањ остаје и кад им лишће опадне: тако ће свето семе бити њен пањ. Исаија 6:8–13.

Back to Articles