Article

# The Hidden History of Verse Forty - Number Twenty-Four

Скривена историја четрдесетог стиха — двадесет четири.

Ezekiel Number Five

Језекиљ број пет

Author

Jeff Pippenger

Published

August 10, 2026

Formats

PDF
Word
Song MP3

In the passage from Testimonies¸ volume five, which we have been considering for a few articles now; we are informed of the vision of the temple given to Ezekiel, Isaiah and John:

У одломку из књиге Сведочанства, пети том, који већ неколико чланака разматрамо, обавештени смо о виђењу храма датом Језекиљу, Исаији и Јовану:

> “These lessons are for our benefit. We need to stay our faith upon God, for there is just before us a time that will try men’s souls. Christ, upon the Mount of Olives, rehearsed the fearful judgments that were to precede His second coming: ‘Ye shall hear of wars and rumors of wars.’ ‘Nation shall rise against nation, and kingdom against kingdom: and there shall be famines, and pestilences, and earthquakes, in divers places. All these are the beginning of sorrows.’ While these prophecies received a partial fulfillment at the destruction of Jerusalem, they have a more direct application to the last days.”

> „Ове поуке су за нашу корист. Потребно је да своју веру ослонимо на Бога, јер је непосредно пред нама време које ће окушати људске душе. Христос је, на Маслинској гори, изнео страшне судове који су требали да претходе Његовом другом доласку: ‘И чућете ратове и гласове о ратовима.’ ‘Јер ће устати народ на народ, и царство на царство; и биће глади, и помора, и земљотреса по разним местима. А све је то почетак страдања.’ Иако су се ова пророчанства делимично испунила приликом разорења Јерусалима, она се још непосредније односе на последње дане.“

## The Ninth of Av

Девети ав

Tisha B’Av, which means “the Ninth of Av” in Hebrew is the Jewish day that commemorates the destruction of both the First Temple by the Babylonians in 586 BC and the Second Temple by Titus in the year 70. Both destruction's occurred on the same calendar date—the 9th day of the Hebrew month of Av (usually falling in July or August on the Gregorian calendar). When Sister White aligns the destruction of Jerusalem to the “time that will try men’s souls” in the last days, she is identifying two destructions which both illustrate the soon-coming Sunday law.

Тиша Б’Ав, што на хебрејском значи „девети дан месеца Ава“, јеврејски је дан којим се обележава разорење и Првог храма од стране Вавилонаца 586. године пре н. е. и Другог храма од стране Тита 70. године. Оба разорења догодила су се на исти календарски датум — деветог дана хебрејског месеца Ава (који обично пада у јулу или августу по грегоријанском календару). Када сестра Вајт доводи у везу разорење Јерусалима са „временом које ће кушати душе људске“ у последњим данима, она указује на два разорења која оба предочавају ускоро долазећи закон о недељи.

Verse sixteen of Daniel eleven represents that Sunday law, and aligns with verse forty-one. In Ezekiel the destruction of Jerusalem is used to illustrate the separation of the wise and foolish virgins at the Sunday law. Ezekiel was a captive in Babylon when he was miraculously transported to Jerusalem to view that very separation in chapter eight through eleven.

Шеснаести стих једанаестог поглавља Данила представља тај недељни закон и одговара четрдесет првом стиху. У Језекиљу се разорење Јерусалима користи да прикаже раздвајање мудрих и лудих девојака при доношењу недељног закона. Језекиљ је био заробљеник у Вавилону када је чудесно био пренет у Јерусалим да посматра управо то раздвајање у осмом до једанаестом поглављу.

> And it came to pass in the sixth year, in the sixth month, in the fifth day of the month, as I sat in mine house, and the elders of Judah sat before me, that the hand of the Lord God fell there upon me. Then I beheld, and lo a likeness as the appearance of fire: from the appearance of his loins even downward, fire; and from his loins even upward, as the appearance of brightness, as the colour of amber. And he put forth the form of an hand, and took me by a lock of mine head; and the spirit lifted me up between the earth and the heaven, and brought me in the visions of God to Jerusalem, to the door of the inner gate that looketh toward the north; where was the seat of the image of jealousy, which provoketh to jealousy. Ezekiel 8:1–3.

> И догоди се шесте године, шестога месеца, петога дана у месецу, док сеђах у својој кући, а старешине Јудине сеђаху преда мном, да се онде спусти на ме рука Господа Бога. Тада погледах, и гле, обличје као појава огња: од појаве бедара његових наниже огањ, а од бедара његових навише као појава светлости, као боја ћилибара. И пружи обличје руке, и узе ме за прамен косе на глави мојој; и дух ме подиже између земље и неба, и одведе ме у виђењима Божјим у Јерусалим, на врата унутрашњих врата која гледају ка северу, где беше седиште лика љубоморе, који изазива на љубомору. Језекиљ 8:1–3.

The four chapters of eight through eleven are a description of the separation, and Sister White, when commenting on Ezekiel nine identifies not only that it was the same sealing as Revelation chapter seven, but that Jerusalem represents the Laodicean Seventh-day Adventist church in the latter days.

Четири поглавља, од осмог до једанаестог, представљају опис раздвајања, а сестра Вајт, коментаришући девето поглавље Језекиљево, указује не само на то да је то исто запечаћење као у седмом поглављу Откривења, него и да Јерусалим представља лаодикијску Цркву адвентиста седмог дана у последњим данима.

> “The class who do not feel grieved over their own spiritual declension, nor mourn over the sins of others, will be left without the seal of God. The Lord commissions His messengers, the men with slaughtering weapons in their hands: ‘Go ye after him through the city, and smite: let not your eye spare, neither have ye pity: slay utterly old and young, both maids, and little children, and women: but come not near any man upon whom is the mark; and begin at My sanctuary. Then they began at the ancient men which were before the house.’

> „Они који не осећају жалост због сопственог духовног опадања, нити тугују због греха других, остаће без Божјег печата. Господ овлашћује Своје веснике, људе са оруђем за покољ у рукама: ‘Идите за њим кроз град, и бијте; нека око ваше не жали, нити имајте милости: побијте сасвим старо и младо, и девојке, и малу децу, и жене; али не приступајте ниједноме човеку на коме је знак; и почните од Мојега светилишта. Тада почеше од старешина који беху пред домом.’“

> “Here we see that the church—the Lord’s sanctuary—was the first to feel the stroke of the wrath of God. The ancient men, those to whom God had given great light and who had stood as guardians of the spiritual interests of the people, had betrayed their trust. They had taken the position that we need not look for miracles and the marked manifestation of God’s power as in former days. Times have changed. These words strengthen their unbelief, and they say: The Lord will not do good, neither will He do evil. He is too merciful to visit His people in judgment. Thus ‘Peace and safety’ is the cry from men who will never again lift up their voice like a trumpet to show God’s people their transgressions and the house of Jacob their sins. These dumb dogs that would not bark are the ones who feel the just vengeance of an offended God. Men, maidens, and little children all perish together.

> „Овде видимо да је црква — Господње светилиште — била прва која је осетила удар гнева Божјег. Стари људи, они којима је Бог дао велику светлост и који су стајали као чувари духовних интереса народа, изневерили су поверено им поверење. Заузели су став да не треба очекивати чуда и изразито показивање Божје силе као у ранијим данима. Времена су се променила. Ове речи учвршћују њихово неверовање, и они говоре: Господ неће учинити добро, нити ће учинити зло. Превише је милостив да би походио свој народ судом. Тако је: ‘Мир и сигурност’ повик људи који више никада неће подићи свој глас као трубу да покажу Божјем народу њихове преступе и дому Јаковљевом њихове грехе. Ти неми пси који не хтедоше лајати јесу они који осећају праведну освету увређеног Бога. Људи, девојке и мала деца сви заједно пропадају.

> “The abominations for which the faithful ones were sighing and crying were all that could be discerned by finite eyes, but by far the worst sins, those which provoked the jealousy of the pure and holy God, were unrevealed. The great Searcher of hearts knoweth every sin committed in secret by the workers of iniquity. These persons come to feel secure in their deceptions and, because of His long-suffering, say that the Lord seeth not, and then act as though He had forsaken the earth. But He will detect their hypocrisy and will open before others those sins which they were so careful to hide.

> „Гадости због којих су верни уздисали и плакали биле су све оно што се могло разабрати коначним очима, али далеко најгори греси, они који су изазивали љубомору чистога и светога Бога, остали су неоткривени. Велики Испитивач срца зна сваки грех почињен у тајности од стране оних који творе безакоње. Те особе долазе до тога да се осећају сигурно у својим обманама и, због Његовог дуготрпљења, говоре да Господ не види, а затим поступају као да је Он напустио земљу. Али Он ће разоткрити њихово лицемерје и отвориће пред другима оне грехе које су тако пажљиво скривали.“

> “No superiority of rank, dignity, or worldly wisdom, no position in sacred office, will preserve men from sacrificing principle when left to their own deceitful hearts. Those who have been regarded as worthy and righteous prove to be ring-leaders in apostasy and examples in indifference and in the abuse of God’s mercies. Their wicked course He will tolerate no longer, and in His wrath He deals with them without mercy.

> „Никаква надмоћ по чину, достојанству или световној мудрости, никакво место у светој служби, неће сачувати људе од жртвовања начела када буду препуштени својим сопственим преварним срцима. Они који су сматрани достојнима и праведнима показују се као коловође у отпадништву и као примери равнодушности и злоупотребе Божјих милости. Њихов зли пут Он више неће трпети, и у своме гневу поступа с њима без милости.“

> “It is with reluctance that the Lord withdraws His presence from those who have been blessed with great light and who have felt the power of the word in ministering to others. They were once His faithful servants, favored with His presence and guidance; but they departed from Him and led others into error, and therefore are brought under the divine displeasure.” Testimonies, volume 5, 211, 212.

> „Господ се нерадо повлачи својом присутношћу од оних који су били благословени великом светлошћу и који су осетили силу речи док су служили другима. Некада су били Његове верне слуге, удостојене Његове присутности и вођства; али су се одвратили од Њега и друге повели у заблуду, те су стога дошли под божанско негодовање.“ Testimonies, volume 5, 211, 212.

The entire book of Ezekiel is set within the context of the destruction of Jerusalem. In Ezekiel’s testimony the siege of Nebuchadnezzar that lasted a year and a half is specifically marked, but the “more direct application” of Jesus' warning in Matthew twenty-four is in the latter days. In Ezekiel that line of truth is found in chapter twenty-four.

Цела књига Језекиљева постављена је у оквир разорења Јерусалима. У Језекиљевом сведочанству посебно је означена опсада Навуходоносорова, која је трајала годину и по дана, али се „непосреднија примена“ Исусовог упозорења у Матеју двадесет четвртој односи на последње дане. У Језекиљу се та линија истине налази у двадесет четвртој глави.

## January 15, 588 BC

15. јануар 588. пре Христа

> Again in the ninth year, in the tenth month, in the tenth day of the month, the word of the Lord came unto me, saying, Son of man, write thee the name of the day, even of this same day: the king of Babylon set himself against Jerusalem this same day. Ezekiel 24:1, 2.

> Опет, девете године, десетога месеца, десетога дана у месецу, дође ми реч Господња говорећи: Сине човечји, запиши себи име овога дана, баш овога истога дана: цар Вавилонски пође на Јерусалим баш овога истога дана. Језекиљ 24:1, 2.

On this date, which is also established on other biblical witnesses, a siege of eighteen months began. The word of the Lord that came to Ezekiel on that date consisted of the parable of the bloody city that is illustrated with a boiling pot followed by a great fire. The parable clearly is representing the judgment upon Jerusalem, and it is followed in the same chapter with Ezekiel’s wife being laid to rest by a stroke as a symbol that the siege that would ultimately destroy the sanctuary had begun.

На овај датум, који је такође утврђен и другим библијским сведочанствима, отпочела је опсада у трајању од осамнаест месеци. Реч Господња која је дошла Језекиљу на тај датум састојала се од приче о крвавом граду, приказане кључалим лонцем, за којом следи велики огањ. Прича јасно представља суд над Јерусалимом, а у истом поглављу за њом следи и то да је Језекиљева жена положена у гроб услед изненадног удара, као знак да је отпочела опсада која ће на крају уништити светињу.

> Also the word of the Lord came unto me, saying, Son of man, behold, I take away from thee the desire of thine eyes with a stroke: yet neither shalt thou mourn nor weep, neither shall thy tears run down. Forbear to cry, make no mourning for the dead, bind the tire of thine head upon thee, and put on thy shoes upon thy feet, and cover not thy lips, and eat not the bread of men. So I spake unto the people in the morning: and at even my wife died; and I did in the morning as I was commanded. Ezekiel 24:15–18.

> И дође ми реч Господња говорећи: Сине човечји, ево, узимам од тебе милину очију твојих једним ударцем; али не тугуј и не плачи, нити нека сузе твоје теку. Уздржи се од ридања, не чини жалост за мртвим, свежи убрус свој на главу и обуј обућу на ноге своје, и не покривај усне своје, и не једи хлеба од људи. И говорих народу ујутру; а увече умре жена моја; и учиних ујутру како ми беше заповеђено. Језекиљ 24:15–18.

Then the people around Ezekiel asked the meaning of the parable and his wife’s death.

Тада су људи око Језекиља питали за значење приче у причи и смрти његове жене.

> And the people said unto me, Wilt thou not tell us what these things are to us, that thou doest so? Then I answered them, The word of the Lord came unto me, saying, Speak unto the house of Israel, Thus saith the Lord God; Behold, I will profane my sanctuary, the excellency of your strength, the desire of your eyes, and that which your soul pitieth; and your sons and your daughters whom ye have left shall fall by the sword. Ezekiel 24:19–21.

> И народ ми рече: Нећеш ли нам казати шта нам значе те ствари што то чиниш? Тада им одговорих: Реч Господња дође ми говорећи: Реци дому Израиљеву: Овако вели Господ Господ: Ево, оскврнићу своје светилиште, понос ваше силе, милину очију ваших и оно што жали душа ваша; и синови ваши и кћери ваше, које сте оставили, пашће од мача. Језекиљ 24:19–21.

Ezekiel’s wife and the sanctuary are both identified as the “desire of your eyes” in the passage. Biblical historians identify the siege lasted eighteen months, whereas the sieges of Cestius and Titus lasted four years from the year 66 unto the year 70. A close count of the time from the first siege of Cestius unto the destruction is three and a half years, but when applying “inclusive reckoning,” which is the most often employed application in the Bible, it is four-years. Knowing that both reckonings are valid allows us to see both three and a half years from Cestius to Titus and also four years.

И Језекиљева жена и светиња у овом одломку означене су као „милина твојих очију“. Библијски историчари утврђују да је опсада трајала осамнаест месеци, док су опсаде Цестија и Тита трајале четири године, од 66. до 70. године. Тачно рачунање времена од прве Цестијеве опсаде до разорења износи три и по године, али када се примени „инклузивно рачунање“, које је у Библији најчешће примењиван начин рачунања, то износи четири године. Сазнање да су оба начина рачунања ваљана омогућава нам да сагледамо и три и по године од Цестија до Тита, као и четири године.

We have two witnesses of the Sunday law in the two destruction's of Jerusalem, and the details of both histories are to be applied to the soon-coming Sunday law—where Laodicea is spewed out of the mouth of the Lord. The beginning of the siege of Nebuchadnezzar is marked by the death of Ezekiel’s wife. At her death, Ezekiel was commanded not to openly mourn, for he was the sign of the Jews being carried away into captivity.

Имамо два сведока о недељном закону у два разорења Јерусалима, и појединости обеју историја треба применити на ускоро долазећи недељни закон — где ће Лаодикија бити избљувана из уста Господњих. Почетак опсаде Навуходоносора обележен је смрћу Језекиљеве жене. При њеној смрти, Језекиљу је било заповеђено да не тугује јавно, јер је он био знак Јудејаца који су одвођени у ропство.

The beginning of the four-year period of 66 to 70 is marked by the sign of the abomination of desolation, which was the sign for the Christians in Jerusalem to flee.

Почетак четворогодишњег раздобља од 66. до 70. године обележен је знаком гнусобе опустошења, који је био знак хришћанима у Јерусалиму да беже.

> When ye therefore shall see the abomination of desolation, spoken of by Daniel the prophet, stand in the holy place, (whoso readeth, let him understand:) Then let them which be in Judaea flee into the mountains. Matthew 24:15,16.

> Када, дакле, угледате гадост опустошења, о којој говори Данило пророк, где стоји на светом месту, (ко чита, нека разуме:) Тада нека они који буду у Јудеји беже у горе. Матеј 24:15,16.

Two sieges that clearly align with each other, and both sieges contain a “sign” at the beginning of the siege. When Ezekiel explains what was meant by the death of his wife and the lack of mourning on his part, he explained and then recorded:

Две опсаде које се јасно подударају једна с другом, и обе опсаде садрже „знак“ на почетку опсаде. Када Језекиљ објашњава шта је значила смрт његове жене и изостанак жалости с његове стране, он је објаснио, а затим забележио:

> Thus Ezekiel is unto you a sign: according to all that he hath done shall ye do: and when this cometh, ye shall know that I am the Lord God. Ezekiel 24:24.

> Тако вам је Језекиљ знак: како је он учинио, тако ћете и ви чинити; и кад ово дође, знаћете да сам ја Господ Бог. Језекиљ 24:24.

The sign of the death of Ezekiel’s wife was an identification of the soon-coming destruction of Jerusalem and the temple and the following captivity in Babylon. The sign of the abomination of desolation, spoken of by Daniel was a warning to escape the destruction, but both sieges have a sign at the beginning.

Знак смрти Језекиљеве жене био је обележје скорог разорења Јерусалима и храма и потоњег ропства у Вавилону. Знак гадости пустоши, о којој је говорио Данило, био је упозорење да се избегне разорење, али обе опсаде имају знак на почетку.

There will be a prophetic siege before the soon-coming Sunday law and Ezekiel’s wife’s death is the symbol that the Laodicean Seventh-day Adventist church has been fully passed by, whereas; Ezekiel is a symbol of the one hundred and forty-four thousand, and is the symbol of the ensign that is lifted up at the beginning of the siege. Ezekiel is the ensign of the one hundred and forty-four thousand at the beginning of the siege of Babylon and the sign of the abomination of desolation at the beginning is the “sign” of Rome. One sign speaks to an internal warning and the other to an external warning. There was certainly a warning to the Christians in the year 66, but the warning sign was Rome. The sign in the destruction of Babylon was Ezekiel's wife. Rome is the class who receive the mark of the beast and Ezekiel the sign of those who receive the seal of God.

Биће пророчке опсаде пре скорог доношења недељног закона, а смрт Језекиљеве жене јесте симбол да је лаодикијска Црква адвентиста седмог дана у потпуности заобиђена; док је Језекиљ симбол сто четрдесет и четири хиљаде, и симбол заставе која се подиже на почетку опсаде. Језекиљ је застава сто четрдесет и четири хиљаде на почетку опсаде Вавилона, а знак гнусобе пустоши на почетку јесте „знак“ Рима. Један знак говори о унутрашњем упозорењу, а други о спољашњем упозорењу. Несумњиво је постојало упозорење хришћанима године 66, али знак упозорења био је Рим. Знак у уништењу Вавилона била је Језекиљева жена. Рим је класа која прима жиг звери, а Језекиљ знак оних који примају печат Божји.

## Two Ending Periods

Два завршна раздобља

The first siege lasted eighteen months and the second siege lasted four years. Both sieges find their “more direct” fulfillment in the latter days, and both sieges are directly connected with the prophecy of three hundred and ninety-one years and fifteen days located in Revelation nine verse fifteen.

Прва опсада трајала је осамнаест месеци, а друга опсада трајала је четири године. Обе опсаде налазе своје „непосредније“ испуњење у последњим данима, и обе су опсаде непосредно повезане с пророчанством о триста деведесет и једној години и петнаест дана, које се налази у Откривењу 9,15.

The beginning of the five months of Revelation nine, verse ten included a history that marks a thirty-eight-year period that culminates in a four-year siege, that is associated with the number thirty-eight, and identified the rising up of Islam. That four-year siege finds its counterpart in the history that began when the (five months) one hundred and fifty years concluded and the three hundred and ninety-one years and fifteen days began. It began on July 27, 1449 and four years later, Islam brought a siege of fifty-five days against Constantinople that concluded on 29 May 1453.

Почетак пет месеци из Откривења девет, десети стих, обухватао је историју која означава период од тридесет осам година, који кулминира четворогодишњом опсадом, која је повезана са бројем тридесет осам, и указала је на уздизање ислама. Та четворогодишња опсада налази свој пандан у историји која је отпочела када се окончало сто педесет година (пет месеци) и када је отпочело триста деведесет и једна година и петнаест дана. То је почело 27. јула 1449. године и четири године касније ислам је довео до опсаде Цариграда у трајању од педесет пет дана, која се окончала 29. маја 1453. године.

When the time prophecy that began on July 27, 1449 concluded on August 11, 1844, the four years of the movement of the first and second angels from 1840 unto 1844 aligned with the four-year siege of 1333 unto 1337, and also the four-year period from 1449 unto 1453. Those three witnesses, which are all directly part of the same prophetic line, represent a symbolic four-year period when the first and second angel’s movement of 1840 unto 1844 is repeated in the history of the movement of the third angel. Those three witnesses typify a four-year siege in the history of the one hundred and forty-four thousand. That four-year period is also illustrated by the sieges of Jerusalem in 66 and 70.

Када се временско пророчанство које је отпочело 27. јула 1449. окончало 11. августа 1844, четири године покрета првог и другог анђела од 1840. до 1844. ускладиле су се са четворогодишњом опсадом од 1333. до 1337, као и са четворогодишњим раздобљем од 1449. до 1453. Та три сведока, који су сви непосредно део исте пророчке линије, представљају симболично четворогодишње раздобље у коме се покрет првог и другог анђела од 1840. до 1844. понавља у историји покрета трећег анђела. Та три сведока предображавају четворогодишњу опсаду у историји сто четрдесет и четири хиљаде. То четворогодишње раздобље такође је приказано опсадама Јерусалима 66. и 70. године.

The beginning of the four-year siege by Cestius in 66, and then the ending by Titus in 70 produces an alpha symbol and an omega symbol to a period of four years. That same period is also a represented as three and a half years, which in turn aligns with the three and a half prophetic years that papal Rome trampled down the sanctuary.

Почетак четворогодишње опсаде под Цестијем 66. године, а затим њен завршетак под Титом 70. године, образује алфа-симбол и омега-симбол за раздобље од четири године. То исто раздобље је такође представљено као три и по године, што се, заузврат, подудара са три и по пророчке године током којих је папски Рим погазио светилиште.

> But the court which is without the temple leave out, and measure it not; for it is given unto the Gentiles: and the holy city shall they tread under foot forty and two months. And I will give power unto my two witnesses, and they shall prophesy a thousand two hundred and threescore days, clothed in sackcloth. Revelation 11: 2, 3.

> А трем који је споља од храма изостави, и не мери га; јер је дат незнабошцима; и свети град газиће ногама четрдесет и два месеца. И даћу мојим двама сведоцима, и прорицаће хиљаду двеста и шездесет дана, обучени у кострет. Откривење 11: 2, 3.

> And they shall fall by the edge of the sword, and shall be led away captive into all nations: and Jerusalem shall be trodden down of the Gentiles, until the times of the Gentiles be fulfilled. Luke 21:24.

> И пашће од оштрице мача, и биће одведени у ропство по свим народима; и Јерусалим ће газити незнабошци док се не испуне времена незнабожаца. Лука 21:24.

It is essential to note that I am employing both “inclusive” and “exclusive” reckoning to the period represented by the alpha symbol of Cestius unto the omega symbol of Titus. This identifies that two applications of time are represented with one history. We have already dealt with this biblical principle when we considered (many articles ago), the time between Jesus’ visit to Caesarea-Philippi (Panium) and His trip to the Mount of Transfiguration. Two biblical authors record six days and one eight days.

Неопходно је приметити да примењујем и „инклузивно“ и „ексклузивно“ рачунање на раздобље представљено алфа-симболом Цестија до омега-симбола Тита. То показује да су у једној историји представљене две примене времена. Овим библијским начелом већ смо се бавили када смо разматрали (пре много чланака) време између Исусове посете Кесарији Филиповој (Панијуму) и Његовог одласка на Гору Преображења. Два библијска писца бележе шест дана, а један осам дана.

> And after six days Jesus taketh Peter, James, and John his brother, and bringeth them up into an high mountain apart. Matthew 17:1.

> И после шест дана Исус узе Петра, Јакова и Јована, брата његовог, и изведе их насамо на високу гору. Матеј 17:1.

> And after six days Jesus taketh with him Peter, and James, and John, and leadeth them up into an high mountain apart by themselves: and he was transfigured before them. Mark 9:2.

> И после шест дана Исус узе са собом Петра, и Јакова, и Јована, и изведе их саме насамо на високу гору; и преобрази се пред њима. Марко 9:2.

> And it came to pass about an eight days after these sayings, he took Peter and John and James, and went up into a mountain to pray. Luke 9:28.

> И догоди се, око осам дана после ових речи, да узе Петра и Јована и Јакова, и изиђе на гору да се помоли. Лука 9:28.

The destruction of Jerusalem has a “more direct” application to the latter days, and that destruction is two witnesses represented by Babylon and Rome. The two witnesses align with one another but provide different and essential prophetic characteristics in order to amplify the truth. The siege by Rome (66 to 70) was four years that also represents three and a half years. The three and a half years connects with the trampling down of the sanctuary and host accomplished by both paganism and papalism. The trampling down by papalism was for three and a half symbolic years as typified by a literal three and a half years in the siege by Rome.

Разорење Јерусалима има „непосреднију“ примену на последње дане, а то разорење има два сведока, представљена Вавилоном и Римом. Та два сведока су у сагласју један с другим, али пружају различите и суштинске пророчке одлике како би појачали истину. Опсада од стране Рима (66. до 70.) трајала је четири године, што такође представља три и по године. Те три и по године повезују се са гажењем светилишта и војске, извршеним и паганизмом и папством. Гажење од стране папства трајало је три и по симболичке године, као што је то било предобликовано дословне три и по године у опсади од стране Рима.

That four-year siege also connects with the four-year periods associated with the prophetic line that identifies the lifting up of Islam and thereafter the lifting up of the movement of both the first and second and then the third angels. Cestius to Titus intersects with the wheel of papal Rome and also the wheel of Islam. The wheel of Rome and the three and a half years of Cestius and Titus intersects with papal Rome’s three and a half symbolic years, thus identifying the two entities of pagan and papal Rome. The wheel of Islam is connected by the same history as understood as four years, but just as with the wheel of Rome in that history, Islam is associated with a second power subject to the wheel of Islam—that being Adventism. The period of three and a half years represents Rome in both its phases, and the four-year period represents Islam and Adventism. Pagan and papal Rome cannot be separated prophetically and neither can Islam and Adventism.

Та четворогодишња опсада такође је повезана са четворогодишњим раздобљима која су везана за пророчку линију која означава уздизање ислама, а потом и уздизање покрета и првог и другог, а затим и трећег анђела. Од Цестија до Тита укршта се са точком папског Рима, а такође и са точком ислама. Точак Рима и три и по године Цестија и Тита укрштају се са папским Римом и његове три и по симболичке године, чиме се тако препознају два ентитета паганског и папског Рима. Точак ислама повезан је истом историјом, схваћеном као четири године, али, као и са точком Рима у тој историји, ислам је повезан са другом силом подложном точку ислама — а то је адвентизам. Раздобље од три и по године представља Рим у обе његове фазе, а четворогодишње раздобље представља ислам и адвентизам. Пагански и папски Рим не могу се пророчки раздвојити, нити се могу раздвојити ислам и адвентизам.

This demands prophetically that when we consider the siege of Babylon that two understandings of time should be seen in the illustration of the eighteen-month siege. Two representations of time in the siege brought by Rome, prophetically demand two representations of time in the siege brought by Nebuchadnezzar. Nebuchadnezzar’s siege of eighteen months also can be understood as a symbol of one and a half years. Eighteen months is one and a half years, and one and a half can be expressed as 1.5 years. The siege of Nebuchadnezzar was both eighteen months and one point five (1.5) years.

Ово пророчки захтева да, када разматрамо опсаду Вавилона, у илустрацији осамнаестомесечне опсаде треба да се виде два разумевања времена. Два представљања времена у опсади коју је донео Рим пророчки захтевају два представљања времена у опсади коју је донео Навуходоносор. Навуходоносорова опсада од осамнаест месеци такође се може разумети као симбол једне и по године. Осамнаест месеци је једна и по година, а једна и по може се изразити као 1,5 година. Навуходоносорова опсада била је и осамнаест месеци и једна цела и пет десетих (1,5) година.

The eighteen months addresses the power that was to trample down Jerusalem and the 1.5 years addresses Islam. The prophetic wheel of reckoning that identifies eighteen months identifies Babylon and the other prophetic wheel of reckoning identifies Islam. We have not yet set forth an explanation of how we arrive at the application of the 1.5 years in connection with Islam, but it should be noted that the two reckonings of time in the destruction brought by Rome connected with the prophetic wheel of Rome, (both pagan and papal), and the other reckoning connected with the prophetic wheel of Islam. These characteristics are found in both the alpha and omega destruction's of Jerusalem.

Осамнаест месеци односи се на силу која је требало да погази Јерусалим, а 1,5 година односи се на ислам. Пророчки точак рачунања који идентификује осамнаест месеци идентификује Вавилон, а други пророчки точак рачунања идентификује ислам. Још увек нисмо изнели објашњење како долазимо до примене 1,5 година у вези с исламом, али треба запазити да су два временска рачунања у разорењу које је донео Рим повезана с пророчким точком Рима (и паганског и папског), а друго рачунање повезано је с пророчким точком ислама. Ове одлике налазе се и у алфа и у омега разорењима Јерусалима.

The four-year siege of Jerusalem with Cestius and Titus represent the ending of a prophetic line that began with a thirty-eight-year period that concluded with a four-years siege symbolizing the lifting up of Islam, and the final four-year period in that very same line represents the lifting up of the ensign of the one hundred and forty-four thousand.

Четворогодишња опсада Јерусалима под Цестијем и Титом представља завршетак једне пророчке линије која је започела тридесетосмогодишњим раздобљем и окончала се четворогодишњом опсадом која симболизује уздизање ислама, а завршно четворогодишње раздобље у тој истој линији представља уздизање заставе сто четрдесет и четири хиљаде.

We will continue these things in the next article.

Наставићемо са овим стварима у следећем чланку.

Back to Articles