Article

# The Book of Daniel - Number Seventy-Eight

Књига пророка Данила — број седамдесет и осам

Unveiling the Four Abominations: The Historical Parallel of Rebellion in Laodicean Adventism

Откривање четири гадости: историјска паралела побуне у лаодикејском адвентизму

Author

Jeff Pippenger

Published

February 11, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

The history of the Amorites is employed to illustrate the time when God’s wrath is executed against Laodicean Adventism. Sister White identifies that God’s timing for executing His punishment is the same in the last days when the one hundred and forty-four thousand are sealed, as it was when God brought his wrath upon the Amorites. She states, “Although” the nation of the Amorites “was conspicuous because of its idolatry and corruption, it had not yet filled up the cup of its iniquity . . . The compassionate Creator was willing to bear with their iniquity until the fourth generation. Then, if no change was seen for the better, His judgments were to fall upon them. With unerring accuracy the Infinite One still keeps an account with all nations. While His mercy is tendered with calls to repentance, this account will remain open; but when the figures reach a certain amount which God has fixed, the ministry of His wrath commences. The account is closed. Divine patience ceases.”

Istorija Amorejaca upotrebljena je da prikaže vreme kada se Božji gnev izvršava nad laodikijskim adventizmom. Sestra Vajt ukazuje da je Božje vreme za izvršenje Njegove kazne u poslednjim danima, kada je zapečaćeno sto četrdeset i četiri hiljade, isto kao što je bilo kada je Bog izlio svoj gnev na Amorejce. Ona kaže: „Iako“ je narod Amorejaca „bio upadljiv po svom idolopoklonstvu i iskvarenosti, još nije bio navršio čašu svog bezakonja... Saosećajni Stvoritelj bio je voljan da podnosi njihovo bezakonje do četvrtog naraštaja. A zatim, ako se ne bi videla nikakva promena nabolje, Njegovi sudovi trebalo je da padnu na njih. Nepogrešivom tačnošću Beskonačni još uvek vodi račun sa svim narodima. Dok se Njegova milost pruža kroz pozive na pokajanje, taj račun će ostati otvoren; ali kada brojke dostignu određeni iznos koji je Bog odredio, otpočinje služba Njegovog gneva. Račun se zatvara. Božansko strpljenje prestaje.“

Sister White clearly associates the ministry of God’s wrath against Laodicean Adventism during Ezekiel’s illustration of the sealing of the one hundred and forty-four thousand, as commencing when their cup of iniquity is filled, and the cup reaches its fulness in the fourth generation. All of this information is set forth in the context of the vision that began in chapter eight, which illustrates four escalating abominations.

Sestra Vajt jasno povezuje službu Božjeg gneva protiv laodikijskog adventizma tokom Jezekiljevog prikaza zapečaćenja sto četrdeset i četiri hiljade, kao onu koja započinje kada se njihova čaša bezakonja napuni, a čaša dostiže svoju puninu u četvrtom naraštaju. Sve ove informacije izložene su u kontekstu viđenja koje je započelo u osmom poglavlju, a koje prikazuje četiri rastuće gadosti.

> Then said he unto me, Son of man, lift up thine eyes now the way toward the north. So I lifted up mine eyes the way toward the north, and behold northward at the gate of the altar this image of jealousy in the entry. He said furthermore unto me, Son of man, seest thou what they do? even the great abominations that the house of Israel committeth here, that I should go far off from my sanctuary? but turn thee yet again, and thou shalt see greater abominations. And he brought me to the door of the court; and when I looked, behold a hole in the wall. Then said he unto me, Son of man, dig now in the wall: and when I had digged in the wall, behold a door. And he said unto me, Go in, and behold the wicked abominations that they do here. So I went in and saw; and behold every form of creeping things, and abominable beasts, and all the idols of the house of Israel, pourtrayed upon the wall round about. And there stood before them seventy men of the ancients of the house of Israel, and in the midst of them stood Jaazaniah the son of Shaphan, with every man his censer in his hand; and a thick cloud of incense went up. Then said he unto me, Son of man, hast thou seen what the ancients of the house of Israel do in the dark, every man in the chambers of his imagery? for they say, The Lord seeth us not; the Lord hath forsaken the earth. He said also unto me, Turn thee yet again, and thou shalt see greater abominations that they do. Then he brought me to the door of the gate of the Lord’s house which was toward the north; and, behold, there sat women weeping for Tammuz.

> Тада ми рече: Сине човечји, подигни сада очи своје према северу. И подигох очи своје према северу, и гле, на северној страни код врата олтара беше тај лик љубоморе на улазу. И рече ми још: Сине човечји, видиш ли шта они чине? Велике гадости које дом Израиљев овде чини, да бих се удаљио од светиње своје? Али окрени се опет, и видећеш још веће гадости. И доведе ме до врата трема; и кад погледах, гле, рупа у зиду. Тада ми рече: Сине човечји, прокопај сада зид; и кад прокопах зид, гле, врата. И рече ми: Уђи и погледај опаке гадости које овде чине. Тако уђох и видех; и гле, свакакве врсте гмизаваца, мрских звери и свих идола дома Израиљева, насликаних по зиду унаоколо. А пред њима стајаше седамдесет људи од старешина дома Израиљева, и усред њих стајаше Јазанија, син Сафанов, сваки човек са кадионицом својом у руци; и густ облак кађења дизаше се увис. Тада ми рече: Сине човечји, јеси ли видео шта старешине дома Израиљева чине у тами, сваки у одајама својих слика? Јер говоре: Господ нас не види; Господ је оставио земљу. И рече ми још: Окрени се опет, и видећеш још веће гадости које чине. Потом ме доведе до врата капије дома Господњег која беше према северу; и, гле, онде седе жене које плакаху за Тамузом.

> Then said he unto me, Hast thou seen this, O son of man? turn thee yet again, and thou shalt see greater abominations than these. And he brought me into the inner court of the Lord’s house, and, behold, at the door of the temple of the Lord, between the porch and the altar, were about five and twenty men, with their backs toward the temple of the Lord, and their faces toward the east; and they worshipped the sun toward the east. Then he said unto me, Hast thou seen this, O son of man? Is it a light thing to the house of Judah that they commit the abominations which they commit here? for they have filled the land with violence, and have returned to provoke me to anger: and, lo, they put the branch to their nose. Therefore will I also deal in fury: mine eye shall not spare, neither will I have pity: and though they cry in mine ears with a loud voice, yet will I not hear them. Ezekiel 8:5–18.

> Тада ми рече: „Јеси ли видео ово, сине човечји? Окрени се још једном, и видећеш гадости веће од ових.“ И уведе ме у унутрашње двориште дома Господњег, и гле, на вратима храма Господњег, између трема и жртвеника, беше око двадесет и пет људи, леђима окренутих храму Господњем, а лицем окренутих ка истоку; и клањаху се сунцу према истоку. Тада ми рече: „Јеси ли видео ово, сине човечји? Зар је мало дому Јудином што чини гадости које овде чини? Јер су земљу испунили насиљем и опет се вратише да ме гневе; и гле, принoсе гранчицу носу своме. Зато ћу и ја поступати у гневу: око моје неће поштедети, нити ћу се смиловати; и ако повичу на уши моје гласом великим, ипак их нећу услишити.“ Језекиљ 8:5–18.

After Ezekiel was shown the first abomination of the setting up of the image of jealousy at the entry of the gate of the altar, he is informed that he will be shown even greater abominations than the image of jealousy. The second abomination is represented by the secret chambers, where the leadership, represented as the ancient men, are offering prayer, represented by incense, and proclaiming that the Lord has forsaken the earth and does not see them. But Ezekiel is informed that he will see even greater abominations than these.

Пошто је Језекиљу показана прва гадост — постављање лика љубоморе на улазу у врата жртвеника — бива обавештен да ће му бити показане још веће гадости од лика љубоморе. Друга гадост представљена је тајним одајама, где старешинство, представљено као старци, узноси молитву, представљену као кађење, и објављује да је Господ оставио земљу и да их не види. Али Језекиљ бива обавештен да ће видети још веће гадости од ових.

The third abomination is represented by “women weeping for Tammuz,” but there is still a greater abomination than that, for the fourth abomination identifies a leadership of twenty-five men worshipping the sun, with the backs toward the temple.

Трећа гадост представљена је „женама које плачу за Тамузом“, али још увек постоји већа гадост од те, јер четврта гадост указује на вођство од двадесет и пет људи који се клањају сунцу, окренути леђима према храму.

In the fourth abomination the pronouncement is made that “the ancient men,” “have filled the land with violence, and have returned to provoke me to anger: and, lo, they put the branch to their nose.” The “day of provocation” is the day when God’s ministry of wrath begins, as it did with ancient Israel when they rejected the message of Joshua and Caleb concerning the Promised Land. The rejection of the sealing message marks when the cup of iniquity is full for Jerusalem. Joshua and Caleb represent the little company, who are the faithful few that are sighing and crying for the abominations in the church and in the land.

У четвртој гадости изриче се објава да су „старци“ „земљу напунили насиљем и опет се вратили да ме разгњеве; и, гле, грану прислањају к носу своме.“ „Дан изазивања“ јесте дан када Божја служба гнева отпочиње, као што је било са древним Израиљем када су одбацили поруку Исуса Навина и Халева у погледу Обећане земље. Одбацивање поруке запечаћења означава тренутак када се чаша безакоња напунила за Јерусалим. Исус Навин и Халев представљају малу дружину, то јест верну неколицицу која уздише и вапи због гадости у цркви и у земљи.

> Then Moses and Aaron fell on their faces before all the assembly of the congregation of the children of Israel. And Joshua the son of Nun, and Caleb the son of Jephunneh, which were of them that searched the land, rent their clothes: And they spake unto all the company of the children of Israel, saying, The land, which we passed through to search it, is an exceeding good land. If the Lord delight in us, then he will bring us into this land, and give it us; a land which floweth with milk and honey. Only rebel not ye against the Lord, neither fear ye the people of the land; for they are bread for us: their defence is departed from them, and the Lord is with us: fear them not. But all the congregation bade stone them with stones. And the glory of the Lord appeared in the tabernacle of the congregation before all the children of Israel. And the Lord said unto Moses, How long will this people provoke me? and how long will it be ere they believe me, for all the signs which I have showed among them? I will smite them with the pestilence, and disinherit them, and will make of thee a greater nation and mightier than they. Numbers 14:5–12.

> Тада Мојсије и Арон падоше ничице пред свим збором скупштине синова Израиљевих. А Исус, син Навинов, и Халев, син Јефонијин, који беху од оних што уходише земљу, раздријеше своје хаљине; и рекоше свему збору синова Израиљевих говорећи: Земља кроз коју прођосмо да је уходимо веома је добра земља. Ако нам Господ буде наклоњен, увешће нас у ту земљу и даће нам је; земљу у којој тече млеко и мед. Само се не одмећите од Господа, и не бојте се народа у тој земљи; јер ће нам бити као хлеб: заштита их је оставила, а Господ је с нама; не бојте их се. Али сав збор рече да их каменују камењем. Тада се слава Господња показа у шатору од састанка пред свим синовима Израиљевим. И Господ рече Мојсију: Докле ће ме овај народ вређати? и докле ми неће веровати, после свих знакова које сам показао међу њима? Ударићу их помором, и лишићу их наследства, а од тебе ћу начинити народ већи и моћнији од њих. Бројеви 14:5–12.

The “provocation” that was brought about by the rebels in Numbers, and also in Ezekiel is based upon the rebel’s refusal to acknowledge the “signs” that have been manifested. The “signs” that were rejected in the time of Moses, were the “signs” that typified the manifestation of the power of God in the history of the Millerites. Ancient Israel provoked God by rejecting the “signs” of the manifestation of his power in their foundational history. In the sealing time of the one hundred and forty-four thousand, modern Israel also rejects (turns its back against) the very foundational history that was to be the “sign,” that would allow them to “recognize” the repetition of the history of the Midnight Cry which is repeated in the last days.

„Изазивање“ до којег су довели побуњеници у Књизи бројева, а такође и у Језекиљу, заснива се на одбијању побуњеника да призна „знаке“ који су били пројављени. „Знаци“ који су били одбачени у Мојсијево време били су „знаци“ који су представљали праслику испољавања Божје силе у историји милерита. Стари Израел је изазивао Бога одбацујући „знаке“ испољавања Његове силе у својој темељној историји. У време печаћења сто четрдесет и четири хиљаде, савремени Израел такође одбацује (окреће леђа) управо ону темељну историју која је требало да буде „знак“ који би им омогућио да „препознају“ понављање историје Поноћног поклича, која се понавља у последњим данима.

God allows the rebels to see the repetition of the manifestation of the power of God, for it was the repetition of the manifestation of the power of God that was not only the latter rain, but the truth that would have saved them if they would have been among those who loved the truth.

Бог допушта побуњеницима да виде понављање испољавања Божје силе, јер управо је понављање испољавања Божје силе било не само позни дажд, него и истина која би их спасла да су били међу онима који су љубили истину.

The identification of the four abominations of Ezekiel eight as symbols of the four generations of Laodicean Adventism is part of the message that is unsealed by the Lion of the tribe of Judah in the last days. The first generation began at the rebellion of 1863, and twenty-five years later in 1888, the rebellion that marked the beginning of the second generation with the symbol of secret chambers arrived. Thirty-one years later, in 1919, the publication of the book by W. W. Prescott titled, The Doctrine of Christ, marked the beginning of the third generation, which Ezekiel had represented as women weeping for Tammuz. Thirty-eight years after that, in 1957, with the publication of the book, Questions on Doctrine, the fourth generation arrived that identifies the time when the rebels will turn against the sealing message that arises from the east, and worship the sun.

Поистовећивање четири гадости из Језекиља осам као симбола четири генерације лаодикијског адвентизма део је поруке коју у последњим данима отпечаћује Лав из племена Јудина. Прва генерација отпочела је побуном 1863. године, а двадесет и пет година касније, 1888. године, наступила је побуна која је означила почетак друге генерације, обележене симболом тајних одаја. Тридесет и једну годину касније, 1919. године, објављивање књиге W. W. Prescott-а под насловом The Doctrine of Christ означило је почетак треће генерације, коју је Језекиљ представио као жене које плачу за Тамузом. Тридесет и осам година након тога, 1957. године, објављивањем књиге Questions on Doctrine, наступила је четврта генерација, која означава време када ће се побуњеници окренути против поруке запечаћења која долази са истока и поклонити се сунцу.

We will begin to consider the second generation of Laodicean Adventism’s rebellion that arrived at the Minneapolis General Conference in 1888. It is important to remember that all four of Ezekiel’s abominations occur in Jerusalem, though they represent a progressive history of rebellion, it is always addressing the rebellion that occurs within the city that represents Laodicean Adventism in the last days.

Почећемо да разматрамо другу генерацију побуне лаодикијског адвентизма, која је стигла на Генералну конференцију у Минеаполису 1888. године. Важно је имати на уму да се све четири Језекиљеве гадости догађају у Јерусалиму; премда оне представљају поступну историју побуне, увек се говори о побуни која се одиграва унутар града који представља лаодикијски адвентизам у последњим данима.

> “As one of the signs of Jerusalem’s destruction, Christ had said, ‘Many false prophets shall rise, and shall deceive many.’ False prophets did rise, deceiving the people, and leading great numbers into the desert. Magicians and sorcerers, claiming miraculous power, drew the people after them into the mountain solitudes. But this prophecy was spoken also for the last days. This sign is given as a sign of the Second Advent. Even now false christs and false prophets are showing signs and wonders to seduce His disciples. Do we not hear the cry, ‘Behold, He is in the desert’? Have not thousands gone forth into the desert, hoping to find Christ? And from thousands of gatherings where men profess to hold communion with departed spirits is not the call now heard, ‘Behold, He is in the secret chambers’? This is the very claim that spiritism puts forth. But what says Christ? ‘Believe it not. For as the lightning cometh out of the east, and shineth even unto the west; so shall also the coming of the Son of man be.’” The Desire of Ages, 631.

> „Као један од знакова разорења Јерусалима, Христос је казао: ‘И многи лажни пророци устаће и превариће многе.’ Лажни пророци су заиста устали, варајући народ и одводећи велико мноштво у пустињу. Мађионичари и врачари, полажући право на чудотворну силу, привлачили су народ за собом у горске осаме. Али ово пророштво је изречено и за последње дане. Овај знак дат је као знак Другог доласка. И сада лажни христоси и лажни пророци показују знаке и чудеса да би завели Његове ученике. Зар не чујемо повик: ‘Ево га у пустињи’? Нису ли хиљаде пошле у пустињу, надајући се да ће наћи Христа? И зар се сада, са хиљада скупова на којима људи тврде да опште са духовима умрлих, не чује позив: ‘Ево га у тајним одајама’? Управо је то тврдња коју износи спиритизам. Али шта каже Христос? ‘Не верујте. Јер као што муња излази од истока и показује се чак до запада, тако ће бити и долазак Сина човечијега.’” Чежња векова, 631.

The secret chambers are a symbol of spiritualism, and the second abomination of Ezekiel chapter eight, takes place within the temple, where earthly images had been secretly hung upon the walls.

Тајне одаје су симбол спиритизма, а друга гадост из осме главе Језекиљеве одвија се унутар храма, где су земаљске слике биле потајно окачене по зидовима.

> So I went in and saw; and behold every form of creeping things, and abominable beasts, and all the idols of the house of Israel, portrayed upon the wall round about. And there stood before them seventy men of the ancients of the house of Israel, and in the midst of them stood Jaazaniah the son of Shaphan, with every man his censer in his hand; and a thick cloud of incense went up. Then said he unto me, Son of man, hast thou seen what the ancients of the house of Israel do in the dark, every man in the chambers of his imagery? for they say, The Lord seeth us not; the Lord hath forsaken the earth. Ezekiel 8:10–12.

> Тако уђох и видех; и гле, сваки лик гмизаваца и гадних звери, и све идоле дома Израиљева, насликане по зиду унаоколо. И пред њима стајаше седамдесет људи од старешина дома Израиљева, и усред њих стајаше Јазанија син Сафанов, сваки са својом кадионицом у руци; и густ облак тамјана дизаше се. Тада ми рече: Сине човечји, јеси ли видео шта чине старешине дома Израиљева у тами, сваки у одајама својих слика? јер говоре: Господ нас не види; Господ је оставио земљу. Језекиљ 8:10–12.

Ezekiel sees “the idols of the house of Israel, portrayed upon the walls” of the sanctuary, but he is plainly told that this rebellion is also occurring within each of the ancient men’s “chambers of imagery.” The rebellion within the literal temple identifies the rebellion within the human temple.

Језекиљ види „идоле дома Израиљева, насликане по зидовима“ светилишта, али му је јасно речено да се ова побуна такође одвија унутар „одаја слика“ свакога од старешина. Побуна унутар дословног храма указује на побуну унутар људског храма.

> “In cleansing the temple from the world’s buyers and sellers, Jesus announced His mission to cleanse the heart from the defilement of sin,—from the earthly desires, the selfish lusts, the evil habits, that corrupt the soul. Malachi 3:1–3 quoted.” The Desire of Ages, 161.

> „Очишћујући храм од купаца и продаваца овога света, Исус је објавио Своју мисију да очисти срце од оскрнављења грехом,—од земаљских жеља, себичних пожуда, злих навика, које кваре душу. Малахија 3:1–3 наведено.“ Чежња векова, 161.

The second abomination represented a manifestation of wickedness both within the church, and the minds of the elders that were to be the church’s guardians. The wickedness there manifested is the wickedness of spiritualism. In the days of Noah, when every imagination of men’s hearts were wicked, the antediluvians had filled up their cup of iniquity.

Друга гадост представљала је испољавање безакоња и унутар цркве, и у умовима старешина који је требало да буду чувари цркве. Безакоње које се ту испољило јесте безакоње спиритизма. У Нојеве дане, када је свака помисао људскога срца била зла, предпотопни људи су навршили меру свога безакоња.

> And God saw that the wickedness of man was great in the earth, and that every imagination of the thoughts of his heart was only evil continually. Genesis 6:5.

> И Бог виде да је злоћа човекова велика на земљи и да су све помисли и намере срца његова свагда само зле. 1. Мојсијева 6:5.

The second generation identifies when spiritualism entered into both the leaders of Jerusalem, and also into the corporate structure of Laodicean Adventism. What “the ancients of the house of Israel” did “in the dark,” “in” their “chambers of” “imagery,” identifies “that every imagination of the thoughts of” their hearts “was only evil.” Sister White is clear that the destruction of Jerusalem represents the end of the world, and the testimony of the flood in Noah’s age also represents the end of the world. In the last days those who refuse to be sanctified by the truth are overtaken by spiritualism, as represented by the second abomination of Ezekiel chapter eight.

Друго поколење препознаје када је спиритизам ушао и међу вође Јерусалима, као и у корпоративну структуру лаодикејског адвентизма. Оно што су „старешине дома Израиљева“ чиниле „у тами“, „у“ својим „клijetима“ „слика“, показује да „свака помисао мисли“ њихових срца „беше свагда само зло“. Сестра Вајт јасно каже да разорење Јерусалима представља крај света, а и сведочанство о потопу у Нојево доба такође представља крај света. У последњим данима, они који одбијају да буду посвећени истином бивају савладани спиритизмом, како је представљено другом гадошћу у осмом поглављу Језекиља.

The second abomination of Ezekiel represents the rebellion that arrived in 1888, and becomes the symbol of the second generation, but more than this, 1888, and all that it represents or is represented by, was repeated on September 11, 2001. Sister White specifically identifies that in 1888, the mighty angel of Revelation eighteen descended, and therefore the history represents the time when the great buildings of New York City were to be thrown down by a touch from God, and Revelation eighteen, verses one through three were to be fulfilled.

Друга гадост у Језекиљу представља побуну која је дошла 1888. године и постаје симбол другог нараштаја; али и више од тога, 1888. година, и све што она представља или што је њоме представљено, поновило се 11. септембра 2001. године. Сестра Вајт изричито указује да је 1888. године сишао силни анђео из Откривења осамнаест, и стога та историја представља време када је велике зграде Њујорка требало да буду оборене Божјим додиром, и када је требало да се испуни Откривење осамнаест, стихови један до три.

> “An unwillingness to yield up preconceived opinions, and to accept this truth, lay at the foundation of a large share of the opposition manifested at Minneapolis against the Lord’s message through Brethren Waggoner and Jones. By exciting that opposition Satan succeeded in shutting away from our people, in a great measure, the special power of the Holy Spirit that God longed to impart to them. The enemy prevented them from obtaining that efficiency which might have been theirs in carrying the truth to the world, as the apostles proclaimed it after the day of Pentecost. The light that is to lighten the whole earth with its glory was resisted, and by the action of our own brethren has been in a great degree kept away from the world.” Selected Messages, book 1, 235.

> „Неспремност да се одбаце унапред створена мишљења и да се прихвати ова истина лежала је у основи великог дела противљења које се у Минеаполису испољило против Господње поруке преко браће Вагонера и Џоунса. Подстичући то противљење, Сотона је у великој мери успео да од нашег народа удаљи ону нарочиту силу Светога Духа коју је Бог чезнуо да им подари. Непријатељ их је спречио да стекну ону делотворност која је могла бити њихова у ношењу истине свету, као што су је апостоли објављивали после дана Педесетнице. Светлости која треба да обасја сву земљу својом славом било је пружено противљење, и поступањем наше сопствене браће она је у великој мери била задржана од света.“ Selected Messages, књига 1, 235.

The history of 1888, provided the example of the rejection of the message of the latter rain that arrived on September 11, 2001. 1888 is a symbol of the second generation of Laodicean Adventism, that is represented by Ezekiel’s second abomination, and the history therein identifies a rebellion that was typified by the seventy elders in Ezekiel. Their rebellion represented spiritualism, and paralleled the cup of probationary time being fulfilled in the time of Noah. The rejection of the message illustrated the rejection by the leadership of the message of the latter rain, which was to identify the arrival of the third Woe of Islam.

Историја 1888. године пружила је пример одбацивања поруке позне кише која је стигла 11. септембра 2001. године. Година 1888. је симбол друге генерације лаодикијског адвентизма, која је представљена другом гадошћу код Језекиља, а историја у њој препознаје побуну која је била предочена седамдесеторицом старешина код Језекиља. Њихова побуна представљала је спиритизам и била је упоредна са испуњавањем чаше времена милости у Нојево време. Одбацивање поруке илустровало је одбацивање од стране вођства поруке позне кише, која је требало да означи долазак трећег аваја ислама.

> “The latter rain is to fall upon the people of God. A mighty angel is to come down from heaven, and the whole earth is to be lighted with his glory.” Review and Herald, April 21, 1891.

> „Pozna kiša treba da se izlije na Božji narod. Moćni anđeo treba da siđe s neba, i sva zemlja treba da bude obasjana njegovom slavom.” Review and Herald, 21. april 1891.

The leadership that in 1888 rejected the message, typified the rejection of the message of Islam on September 11, 2001, but God intends to produce a manifestation of power that those leaders will witness as part of his judgment upon them. The manifestation of the power of the latter rain occurs at the end of the period of the sealing. It began on September 11, 2001, but it reaches its climax at the end of the three-and-a-half days of Revelation eleven, when the “great earthquake” arrives.

Вођство које је 1888. године одбацило поруку, представљало је слику одбацивања поруке ислама 11. септембра 2001. године, али Бог намерава да произведе пројаву силе којој ће ти вођи бити сведоци као делу Његовог суда над њима. Пројава силе позног дажда збива се на крају раздобља запечаћења. Она је започела 11. септембра 2001. године, али достиже свој врхунац на крају три и по дана из Откривења једанаест, када наступа „велики земљотрес“.

The message of 1888, was the Laodicean message, the last call for a former chosen people who were then in the process of being passed by.

Порука из 1888. године била је лаодикијска порука, последњи позив некадашњем изабраном народу који је тада био у процесу да буде мимоиђен.

> “The message given us by A. T. Jones, and E. J. Waggoner is the message of God to the Laodicean church, and woe be unto anyone who professes to believe the truth and yet does not reflect to others the God-given rays.” The 1888 Materials, 1053.

> „Порука која нам је дата преко A. T. Jones-а и E. J. Waggoner-а јесте Божја порука Лаодикијској цркви, и тешко свакоме ко исповеда да верује истини, а ипак не одражава другима зраке које је Бог дао.“ The 1888 Materials, 1053.

The message of 1888, represented the message that identified that when the great buildings of New York City were thrown down on September 11, 2001, the straight testimony to the Laodicean church was to be given, and the straight testimony is the message of Islam of the third Woe that, when breathed upon a backslidden people, has the power to bring them to life as a mighty army.

Порука из 1888. године представљала је поруку која је указивала да, када су велике зграде Њујорка биле оборене 11. септембра 2001. године, треба да буде упућено право сведочанство Лаодикијској цркви; а право сведочанство јесте порука ислама трећег Тешко, која, када буде удахнута у народ који је отпао, има силу да га оживи као моћну војску.

> “A straight testimony must be borne to our churches and institutions, to arouse the sleeping ones.’

> „Mora se uputiti pravo svedočanstvo našim crkvama i ustanovama, da bi se probudili oni koji spavaju.“

> “When the word of the Lord is believed and obeyed, steady advancement will be made. Let us now see our great need. The Lord cannot use us until he breathes life into the dry bones. I heard the words spoken: ‘Without the deep moving of the Spirit of God upon the heart, without its life-giving influence, truth becomes a dead letter.’” Review and Herald, November 18, 1902.

> „Када се верује речи Господњој и када јој се покорава, оствариваће се постојано напредовање. Хајде да сада сагледамо своју велику потребу. Господ нас не може употребити док не удахне живот у суве кости. Чуо сам изговорене речи: ‘Без дубоког деловања Духа Божјег на срце, без његовог животодавног утицаја, истина постаје мртво слово.’“ Review and Herald, November 18, 1902.

1888 marks the beginning of the second generation of Adventism, but it also provides a line of prophecy that aligns with the last days. On September 11, 2001 God led the people who chose to accept that the attack of Islam upon the earth beast was a fulfillment of prophecy back to the old paths. God’s people needed to return to the jewels of William Miller and become educated upon the foundational truths that included the fulfillment of the first and second Woes, that in turn established the arrival of the third Woe at that time. Once those people returned to those old paths they were led to see the sacredness of Habakkuk’s two tables.

1888. година означава почетак друге генерације адвентизма, али она такође пружа пророчку линију која је усклађена са последњим данима. Дана 11. септембра 2001. године Бог је повео народ који је изабрао да прихвати да је напад ислама на звер земаљску био испуњење пророчанства назад на старе стазе. Божји народ је морао да се врати драгоценостима Вилијама Милера и да буде поучен о темељним истинама, које су обухватале испуњење првог и другог Тешко, што је заузврат утврдило приспеће трећег Тешко у то време. Када су се ти људи вратили на те старе стазе, били су поведе́ни да увиде светост двеју таблица Авакумових.

The rebellion of 1863 against Habakkuk’s two tables, which are Miller’s jewels and also the foundations of Adventism, typified a rebellion that was repeated on September 11, 2001; for once again the leadership of Laodicean Adventism was given opportunity to uphold the jewels of Miller, or reject them. All four generations of Adventism that are represented in Ezekiel eight, are also representing the rebellion of Laodicean Adventism on September 11, 2001.

Побуна из 1863. године против Авакумове две плоче, које су Милерови драгуљи, а уједно и темељи адвентизма, била је предслика побуне која се поновила 11. септембра 2001; јер је вођству лаодикијског адвентизма поново пружена прилика да подупре Милерове драгуље, или да их одбаци. Све четири генерације адвентизма које су представљене у Језекиљу осам, такође представљају побуну лаодикијског адвентизма 11. септембра 2001.

We will continue to identify the second generation of Laodicean Adventism in the next article.

У следећем чланку наставићемо да идентификујемо другу генерацију лаодикејског адвентизма.

> “God created man with affections capable of embracing eternal realities. These affections were to be kept pure and holy, free from all earthliness. But human beings have lost eternity out of their reckoning. God, the Alpha and Omega, the beginning and the end, the One who holds in His keeping the destiny of every soul, is forgotten. Supposing themselves to be mighty in knowledge, men have let themselves down to the lowest level in God’s sight.

> „Бог је створио човека са осећањима способним да обухвате вечне стварности. Та осећања требало је да се одрже чистим и светим, слободним од сваке земаљскости. Али су људска бића изгубила вечност из свога разматрања. Бог, Алфа и Омега, почетак и свршетак, Онај који у Својим рукама држи судбину сваке душе, заборављен је. Сматрајући себе моћнима у знању, људи су себе спустили на најнижи ниво у Божјим очима.“

> “The mind of man has become earthly. In the place of revealing the impress of divinity, it reveals the impress of humanity. In its chambers are seen the imagery of earth. The debasing practises which prevailed in the days of Noah, placing the inhabitants of that age beyond hope of salvation, are seen today.” Signs of the Times, December 18, 1901.

> „Ум човека постао је земаљски. Уместо да открива обележје божанства, он открива обележје човечанства. У његовим одајама виде се слике земље. Понижавајуће праксе које су преовладавале у Нојеве дане, доводећи становнике онога доба изван наде у спасење, виде се и данас.“ Signs of the Times, December 18, 1901.

Back to Articles