Article

# The Hidden History of Verse Forty - Number Twenty-One

Скривена историја четрдесетог стиха — број двадесет један

The Second Woe - Part Eight - Ezekiel Number Two

Drugo teško — osmi deo — Jezekilj broj dva

Author

Jeff Pippenger

Published

August 5, 2026

Formats

PDF
Word
Song MP3

Ezekiel represents those who have had a work of instruction accomplished for them by the Lion of the tribe of Judah, and His basic instruction is “line upon line.”

Језекиљ представља оне над којима је Лав из Јудиног племена извршио дело поуке, а Његова основна поука јесте „заповест на заповест“.

> To whom he said, This is the rest wherewith ye may cause the weary to rest; and this is the refreshing: yet they would not hear. But the word of the Lord was unto them precept upon precept, precept upon precept; line upon line, line upon line; here a little, and there a little; that they might go, and fall backward, and be broken, and snared, and taken. Isaiah 28:12, 13.

> Којима рече: Ово је починак којим ћете дати уморноме да почине; и ово је освежење; али они не хтедоше да чују. Али им реч Господња беше заповест на заповест, заповест на заповест; правило на правило, правило на правило; овде мало, и онде мало; да би ишли, и падали натрашке, и били скршени, и ухваћени у замку, и заробљени. Исаија 28:12, 13.

Currently the Lion of the tribe of Judah is opening up the book of Ezekiel. We are informed that Ezekiel is a priest in the thirtieth year, whether “thirty” represents his symbolic age as a priest, or the thirtieth year in the prophetic line that began at Josiah’s Great Passover. The final priesthood of the latter days is the one hundred and forty-four thousand, and the ancient literal histories typify a symbolic history in the latter days.

Тренутно Лав из племена Јудина отвара књигу Језекиљеву. Обавештени смо да је Језекиљ свештеник у тридесетој години, било да „тридесет“ представља његову симболичну старост као свештеника, или тридесету годину у пророчкој линији која је започела код Јосијине Велике Пасхе. Коначно свештенство последњих дана јесте сто четрдесет и четири хиљаде, а древне дословне историје представљају праслику симболичке историје у последњим данима.

> But ye shall be named the Priests of the Lord: men shall call you the Ministers of our God: ye shall eat the riches of the Gentiles, and in their glory shall ye boast yourselves. Isaiah 61:6.

> Него ћете се звати свештеници Господњи; људи ће вас називати служитељима Бога нашега; богатства незнабожаца јешћете, и славом њиховом поносићете се. Исаија 61:6.

Ezekiel is a symbol of God’s people in the latter days–the sacred history which every prophetic testimony identifies. That sacred history is the movement of the third angel, which was especially typified by the movement of the first angel in 1840. The movement of the first angel was the alpha angel of the three angels and the third is the omega angel. Ezekiel is therefore aligned with Peter in the sealing time of the one hundred and forty-four thousand. The symbolic history both Peter and Ezekiel are located at, is represented as the history Panium.

Језекиљ је симбол Божјег народа у последњим данима — свете историје коју свако пророчко сведочанство препознаје. Та света историја јесте покрет трећег анђела, који је био нарочито предочен покретом првог анђела 1840. године. Покрет првог анђела био је алфа-анђео трију анђела, а трећи је омега-анђео. Језекиљ је стога усклађен с Петром у време печаћења сто четрдесет и четири хиљаде. Симболичка историја у којој се налазе и Петар и Језекиљ представљена је као историја Панијума.

## The Little Book

Мала књига

Ezekiel takes the little book, as did John in Revelation ten.

Језекиљ узима малу књигу, као што је и Јован учинио у Откривењу десетом.

> But thou, son of man, hear what I say unto thee; Be not thou rebellious like that rebellious house: open thy mouth, and eat that I give thee. And when I looked, behold, an hand was sent unto me; and, lo, a roll of a book was therein; And he spread it before me; and it was written within and without: and there was written therein lamentations, and mourning, and woe. Moreover he said unto me, Son of man, eat that thou findest; eat this roll, and go speak unto the house of Israel. So I opened my mouth, and he caused me to eat that roll. And he said unto me, Son of man, cause thy belly to eat, and fill thy bowels with this roll that I give thee. Then did I eat it; and it was in my mouth as honey for sweetness. Ezekiel 2:8–10, 3:1–3.

> Него ти, сине човечји, чуј шта ти говорим; не буди непокоран као тај непокорни дом; отвори уста своја и једи што ти дајем. И кад погледах, гле, рука беше пружена к мени; и, гле, у њој беше свитак књиге. И разастре га преда мном; и беше исписан изнутра и споља; и у њему беху написани нарицање, туга и јаук. Потом ми рече: Сине човечји, једи што нађеш; поједи овај свитак, па иди, говори дому Израиљеву. И отворих уста своја, и даде ми да једем тај свитак. И рече ми: Сине човечји, нахрани трбух свој и испуни утробу своју овим свитком који ти дајем. Тада га поједох; и беше у устима мојим сладак као мед. Језекиљ 2:8–10; 3:1–3.

In Revelation ten, John eats the little book, and the entire chapter represents the manifestation of the power of God from August 11, 1840 until October 22, 1844.

У десетој глави Откривења, Јован поједе књижицу, а цело то поглавље представља пројаву силе Божје од 11. августа 1840. до 22. октобра 1844.

> “The angel who unites in the proclamation of the third angel’s message is to lighten the whole earth with his glory. A work of world-wide extent and unwonted power is here foretold. The advent movement of 1840–44 was a glorious manifestation of the power of God; the first angel’s message was carried to every missionary station in the world, and in some countries there was the greatest religious interest which has been witnessed in any land since the Reformation of the sixteenth century; but these are to be exceeded by the mighty movement under the last warning of the third angel.” The Great Controversy, 611.

> „Анђео који се сједињује у објављивању поруке трећег анђела треба да обасја сву земљу својом славом. Овде се прориче дело светских размера и неуобичајене силе. Адвентни покрет од 1840–44. године био је славна пројава Божје силе; порука првог анђела била је пронета до сваке мисионарске станице у свету, а у неким земљама владало је највеће верско интересовање какво је икада посведочено у било којој земљи још од Реформације шеснаестог века; али све то треба да буде надмашено силним покретом под последњим упозорењем трећег анђела.” The Great Controversy, 611.

Ezekiel is aligned with John in Chapter ten of Revelation, so Peter, John and Ezekiel stand together in their allotted place during the sealing time of the one hundred and forty-four thousand.

Језекиљ је усаглашен са Јованом у десетој глави Откривења, те Петар, Јован и Језекиљ стоје заједно на своме одређеном месту у време запечаћења сто четрдесет и четири хиљаде.

1840 to 1844 represents a four-year-period that began when the time prophecy that began with a one-hundred-and-fifty-year period on July 27, 1299. Those “five months” ended and joined with the time prophecy of three hundred ninety-one years and fifteen days that concluded on August 11, 1840, when the glorious manifestation of the power of God was manifested until October 22, 1844. Then the application of prophetic time ceased.

1840. до 1844. представља период од четири године који је започео када је временско пророчанство, које је отпочело периодом од сто педесет година 27. јула 1299, ступило на снагу. Тих „пет месеци“ окончало се и сјединило са временским пророчанством од три стотине деведесет и једне године и петнаест дана, које се завршило 11. августа 1840, када се славно испољавање Божје силе показивало све до 22. октобра 1844. Тада је примена пророчког времена престала.

> And sware by him that liveth for ever and ever, who created heaven, and the things that therein are, and the earth, and the things that therein are, and the sea, and the things which are therein, that there should be time no longer. Revelation 10:6.

> И закле се Ониме који живи у векове векова, који створи небо и што је на њему, и земљу и што је на њој, и море и што је у њему, да времена више неће бити. Откривење 10:6.

Prophetic time ended as a valid application of prophecy on October 22, 1844. Ezekiel, Peter and John each represent God’s wise virgins of the movement of the first and second angels and also the movement of the third angel.

Пророчко време је престало као ваљана примена пророштва 22. октобра 1844. године. Језекиљ, Петар и Јован сваки понаособ представљају Божје мудре девојке из покрета првог и другог анђела, као и покрета трећег анђела.

## Visions

Визије

The first ‘eleven’ chapters of Ezekiel present a series of “visions” as set forth in verse one of chapter one.

Првих „једанаест” поглавља Језекиља излажу низ „виђења”, као што је изложено у првом стиху првог поглавља.

> Now it came to pass in the thirtieth year, in the fourth month, in the fifth day of the month, as I was among the captives by the river of Chebar, that the heavens were opened, and I saw visions of God. Ezekiel 1:1.

> И догоди се тридесете године, четвртога месеца, петога дана у месецу, кад бејах међу заробљеницима крај реке Хевара, да се отворише небеса, и видех виђења Божја. Језекиљ 1:1.

The “visions” of the first eleven chapters was first given in chapter one by the river of Chebar, then it was enlarged upon in chapter three’s vision on the “plain” and then again in chapter eight’s vision at Jerusalem. The three locations of the river of Chebar, the plain and Jerusalem represent three visions that together make up one vision, which is the “visions” of verse one and of the first ‘eleven’ chapters.

„Виђења“ из првих једанаест поглавља најпре су дата у првом поглављу крај реке Хевар, затим су даље разрађена у виђењу из трећег поглавља на „пољу“, а потом опет у виђењу из осмог поглавља у Јерусалиму. Та три места — река Хевар, поље и Јерусалим — представљају три виђења која заједно сачињавају једно виђење, а то су „виђења“ из првог стиха и из првих „једанаест“ поглавља.

## Jubilee

Јубилеј

Considering the thirtieth year as the thirtieth year of the Jubilee cycle that began at Josiah's famous Passover, and then ended on October 22, is easily supportable, for that particular line of sacred history is portrayed distinctly, line upon line with more than one witness. As an example; Passover represents the Spring feasts and the day of atonement represents the Fall feasts. Leviticus twenty-three is therefore aligned with the Jubilee cycle that began with Josiah. There are other lines that align with the history represented by king Josiah unto October 22, 573 BC. The historical fulfillment on October 22, 573 BC of a Jubilee year is supported by the historians.

Сматрати тридесету годину као тридесету годину јубиларног циклуса који је започео на чувеној Пасхи Јосијиној, а потом се окончао 22. октобра, лако је поткрепити, јер је та посебна линија свете историје приказана разговетно, ред на ред, са више од једног сведока. На пример; Пасха представља пролећне празнике, а Дан помирења представља јесење празнике. Према томе, двадесет трећа глава Левитске књиге усклађена је са јубиларним циклусом који је започео са Јосијом. Постоје и друге линије које су усклађене са историјом представљеном царем Јосијом све до 22. октобра 573. пре Христа. Историјско испуњење јубиларне године 22. октобра 573. пре Христа потврђују историчари.

The chronologists are generally comfortable with placing the day of atonement as October 22, 573 BC, and Josiah’s Great Passover in 622 BC, is also an accepted date by those biblical chronologists. The Passover, a symbol of the spring feasts, began a forty-nine-year Jubilee cycle, that ended at the symbol of the fall feasts on the day of atonement. The seven weeks of years that made up forty-nine years were the symbols of the Sabbath of the land.

Хронолози су, уопштено говорећи, сагласни са тим да Дан помирења сместе на 22. октобар 573. пре Христа, а Јосијина Велика Пасха у 622. пре Христа такође је прихваћен датум међу тим библијским хронолозима. Пасха, симбол пролећних празника, започела је четрдесет деветогодишњи јубиларни циклус, који се окончао код симбола јесењих празника на Дан помирења. Седам седмица година, које су сачињавале четрдесет девет година, биле су симболи суботе земљи.

> “In every page, whether history, or precept, or prophecy, the Old Testament Scriptures are irradiated with the glory of the Son of God. So far as it was of divine institution, the entire system of Judaism was a compacted prophecy of the gospel. To Christ “give all the prophets witness.” Acts 10:43. From the promise given to Adam, down through the patriarchal line and the legal economy, heaven’s glorious light made plain the footsteps of the Redeemer. Seers beheld the Star of Bethlehem, the Shiloh to come, as future things swept before them in mysterious procession. In every sacrifice Christ’s death was shown. In every cloud of incense His righteousness ascended. By every jubilee trumpet His name was sounded. In the awful mystery of the holy of holies His glory dwelt.” The Desire of Ages, 211.

> „На свакој страници, било да је реч о историји, или пропису, или пророштву, старозаветни списи обасјани су славом Сина Божјег. У мери у којој је био божанска установа, целокупни систем јудаизма био је сажето пророштво јеванђеља. Христу „сви пророци сведоче“. Дела 10:43. Од обећања датог Адаму, па низ патријарашку лозу и кроз законски поредак, славна светлост неба јасно је обележавала стопе Искупитеља. Видовњаци су посматрали Витлејемску Звезду, Шилоа који треба да дође, док су будући догађаји пролазили пред њима у тајанственој поворци. У свакој жртви била је приказана Христова смрт. У сваком облаку тамјана уздизала се Његова праведност. Са сваком јубиларном трубом оглашавало се Његово име. У страшној тајни светиње над светињама пребивала је Његова слава.“ Чежња векова, 211.

## Seventeen

Седамнаест

Zedekiah had been taken to Babylon when Jerusalem fell fourteen years before 573 BC. The Jewish historians identify the Jubilee cycle from Josiah in 622 to October 22, 573 as the 17th Jubilee cycle. The period from the battle of Raphia to the battle of Panium was seventeen years. Ptolemy, was the victor at the battle of Raphia, and he reigned as the king of the south for seventeen years. From the Edict of Milan until Constantine divided his empire in 330, was seventeen years. In the seventeenth Jubilee cycle Jerusalem was destroyed by Nebuchadnezzar.

Седекија је био одведен у Вавилон када је Јерусалим пао четрнаест година пре 573. године пре н. е. Јеврејски историчари поистовећују јубиларни циклус од Јосије 622. године до 22. октобра 573. године као 17. јубиларни циклус. Раздобље од битке код Рафије до битке код Панијума трајало је седамнаест година. Птолемеј је био победник у бици код Рафије, и владао је као цар југа седамнаест година. Од Миланског едикта до тренутка када је Константин 330. године поделио своје царство, прошло је седамнаест година. У седамнаестом јубиларном циклусу Јерусалим је разорио Навуходоносор.

> For the children of Israel shall abide many days without a king, and without a prince, and without a sacrifice, and without an image, and without an ephod, and without teraphim: Afterward shall the children of Israel return, and seek the Lord their God, and David their king; and shall fear the Lord and his goodness in the latter days. Hosea 3:4, 5.

> Јер ће синови Израиљеви много дана бити без цара, и без кнеза, и без жртве, и без лика, и без оплећка, и без терафима; потом ће се синови Израиљеви вратити, и тражиће Господа Бога свога, и Давида, цара свога; и са страхом ће приступати Господу и доброти Његовој у потоње дане. Осија 3:4, 5.

Hosea is addressing a subject that has direct bearing on the captivity of Zedekiah, though it also represents the beginning of captivity for the northern kingdom in 723 BC. The reason Hosea’s passage connects with Ezekiel’s testimony has to do with the rejection of God when Israel insisted on a human king. Israel’s desire to be ruled by a human king, rather than a Divine king is represented as “the pride of your power” in the judgment of "seven times" in Leviticus 26.

Осија се обраћа теми која се непосредно односи на ропство Седекијино, премда она такође представља почетак ропства за северно царство 723. године пре Христа. Разлог због којег је Осијин одломак повезан са Језекиљевим сведочанством тиче се одбацивања Бога онда када је Израиљ наваљивао на људског цара. Израиљева жеља да њиме влада људски цар, а не Божански Цар, представљена је као „понос силе ваше“ у суду „седам времена“ у Левитској 26.

> And if ye will not yet for all this hearken unto me, then I will punish you seven times more for your sins. And I will break the pride of your power; and I will make your heaven as iron, and your earth as brass. Leviticus 26:18, 19.

> И ако ме ни тада, упркос свему томе, не будете слушали, казнићу вас седмоструко више за грехе ваше. И сломићу охолост силе ваше; и учинићу да вам небо буде као гвожђе, а земља ваша као бакар. Левитска 26:18, 19.

The “pride of your power” represents Israel's desire to be like the world and have their own king. The removal of the king from the northern kingdom in 723 BC and then king Zedekiah’s of the southern kingdom’s captivity in 586 BC represents the breaking of the “pride” of ancient Israel, and pride precedes a fall. In Bible prophecy a “power” is a king or kingdom, and the pride of Israel in securing a human king marks the rejection of the theocracy and the Divine king.

„Понос ваше силе“ представља Израиљеву жељу да буде као свет и да има свога сопственог цара. Уклањање цара из северног царства 723. године пре Христа, а потом и одвођење цара Седекије из јужног царства у ропство 586. године пре Христа, представља ломљење „поноса“ древног Израиља, а понос иде пред пад. У библијском пророштву „сила“ је цар или царство, а понос Израиља у обезбеђивању људског цара означава одбацивање теократије и Божанског Цара.

> And it came to pass, when Samuel was old, that he made his sons judges over Israel. Now the name of his firstborn was Joel; and the name of his second, Abiah: they were judges in Beersheba. And his sons walked not in his ways, but turned aside after lucre, and took bribes, and perverted judgment. Then all the elders of Israel gathered themselves together, and came to Samuel unto Ramah, And said unto him, Behold, thou art old, and thy sons walk not in thy ways: now make us a king to judge us like all the nations. But the thing displeased Samuel, when they said, Give us a king to judge us. And Samuel prayed unto the Lord. And the Lord said unto Samuel, Hearken unto the voice of the people in all that they say unto thee: for they have not rejected thee, but they have rejected me, that I should not reign over them. According to all the works which they have done since the day that I brought them up out of Egypt even unto this day, wherewith they have forsaken me, and served other gods, so do they also unto thee. Now therefore hearken unto their voice: howbeit yet protest solemnly unto them, and shew them the manner of the king that shall reign over them. 1 Samuel 8:1–9.

> И догоди се, кад Самуило остаре, да постави своје синове за судије над Израелом. А име његовог првенца беше Јоил, а име другога, Авија; они беху судије у Вирсавеји. Али његови синови не иђаху његовим путевима, него се окренуше за добитком, и примаху мито, и извртаху правду. Тада се сабраше све старешине Израиљеве, и дођоше Самуилу у Раму, И рекоше му: Ето, ти си остарео, а твоји синови не ходе твојим путевима; зато нам сада постави цара да нам суди, као свим народима. Али Самуилу не би по вољи то што рекоше: Дај нам цара да нам суди. И Самуило се помоли Господу. А Господ рече Самуилу: Послушај глас народа у свему што ти говоре; јер не одбацише они тебе, него одбацише мене, да не царујем над њима. По свим делима која чине од дана кад их изведох из Мисира па до данас, остављајући мене и служећи другим боговима, тако чине и теби. Зато сада послушај њихов глас; али их озбиљно опомени и покажи им какво ће бити право цара који ће царовати над њима. 1. Самуилова 8:1–9.

It is to be noted that at that point Israel rejected not only God as their king, but also the Spirit of Prophecy, as represented by Samuel, for it states, “they have forsaken me, and served other gods, so do they also unto thee.”

Треба запазити да је у том тренутку Израиљ одбацио не само Бога као свога цара, него и Дух пророштва, представљен у Самуилу, јер се каже: „оставише мене и служише другим боговима, тако чине и теби.“

> “Satan is... constantly pressing in the spurious—to lead away from the truth. The very last deception of Satan will be to make of none effect the testimony of the Spirit of God. ‘Where there is no vision, the people perish’ (Proverbs 29:18). Satan will work ingeniously, in different ways and through different agencies, to unsettle the confidence of God’s remnant people in the true testimony.

> „Сотона... непрестано намеће лажно — да би одвео од истине. Сасвим последња Сотонина превара биће да учини без дејства сведочанство Духа Божјег. „Где нема утваре, народ пропада“ (Приче 29:18). Сотона ће довитљиво деловати, на различите начине и посредством различитих оруђа, да поколеба поверење Божјег народа остатка у истинито сведочанство.

> “There will be a hatred kindled against the Testimonies which is satanic. The workings of Satan will be to unsettle the faith of the churches in them, for this reason: Satan cannot have so clear a track to bring in his deceptions and bind up souls in his delusions if the warnings and reproofs and counsels of the Spirit of God are heeded.” Selected Messages, book 1, 48.

> „Разгореће се мржња према Сведочанствима која је сатанска. Сотонино деловање биће усмерено на то да поколеба веру цркава у њих, из овог разлога: Сотона не може имати тако јасан пут да уведе своје обмане и свеже душе у својим заблудама ако се уважавају опомене, укори и савети Духа Божјега.“ Selected Messages, књига 1, 48.

The last deception for the theocracy of ancient Israel was a rejection of not only God, but also the Spirit of Prophecy. That rejection in 1097 BC typifies the last deception of Laodicean Seventh-day Adventism in 1863. The “seven times” of Leviticus twenty-six is the Word of God, and the Spirit of Prophecy states of the “seven times” that it “should not be altered.”

Последња обмана за теократију древног Израиља била је одбацивање не само Бога, него и Духа пророштва. То одбацивање 1097. године пре Христа представља праслику последње обмане лаодикијског адвентизма седмог дана 1863. године. „Седам времена“ из двадесет шесте главе Левитске књиге јесте Реч Божја, а Дух пророштва о „седам времена“ каже да се она „не смеју мењати“.

> “I have seen that the 1843 chart was directed by the hand of the Lord, and that it should not be altered; that the figures were as He wanted them; that His hand was over and hid a mistake in some of the figures, so that none could see it, until His hand was removed.” Early Writings, 74.

> „Видела сам да је карта из 1843. године била управљена руком Господњом и да не треба да буде мењана; да су бројеви били онакви какве их је Он хтео; да је Његова рука била над њом и сакрила грешку у неким бројевима, тако да је нико није могао видети, док Његова рука није била уклоњена.“ Early Writings, 74.

The Spirit of Prophecy obviously endorsed the “seven times” and her endorsement was a warning not to change the figures on the chart, of which the "seven times" is the center column and the upper right-hand corner. With Uriah Smith’s counterfeit chart in 1863, the progressive rejection of the foundational truths, typified by ancient Israel in their rejection of God and the Spirit of Prophecy identified the rebellion of 1863. The date of the 1863 rebellion aligns with the prophetic line set forth in the book of Ezekiel. In that line of history, the conclusion was the destruction of Jerusalem, which typified the Sunday law. 1863 to the soon-coming Sunday law was typified by the history of king Saul in 1097 BC to Zedekiah in 586 BC.

Duh proroštva očigledno je podržao „sedam vremena“, a njena podrška bila je upozorenje da se ne menjaju brojke na karti, na kojoj su „sedam vremena“ središnji stubac i gornji desni ugao. Sa Uriah Smithovom falsifikovanom kartom iz 1863. godine, započelo je postepeno odbacivanje temeljnih istina, tipifikovano drevnim Izrailjem u njihovom odbacivanju Boga, a Duh proroštva je prepoznao pobunu iz 1863. godine. Datum pobune iz 1863. godine usklađuje se sa proročkom linijom izloženom u knjizi proroka Jezekilja. U toj istorijskoj liniji, zaključak je bio razorenje Jerusalima, koje je predstavljalo nedeljni zakon. Period od 1863. godine do uskoro dolazećeg nedeljnog zakona bio je tipifikovan istorijom cara Saula od 1097. godine pre n. e. do Sedekije 586. godine pre n. e.

Zedekiah was taken captive to Babylon fourteen years before the Jubilee of 573 BC. The seventeenth Jubilee cycle began in 622 BC, and in the thirtieth year Ezekiel is set forth as a priest in 591 BC, then five years later Jerusalem was destroyed in 586 BC. It was destroyed on the same day of the year as it was destroyed the second time in AD 70 by Titus. Verse one of Ezekiel one is five years before Jerusalem’s destruction and nineteen years before the temple vision of chapter forty.

Седекија је одведен у ропство у Вавилон четрнаест година пре Јубилеја 573. пре Христа. Седамнаести јубиларни циклус отпочео је 622. пре Христа, а у тридесетој години Језекиљ је постављен као свештеник 591. пре Христа, те је потом, пет година касније, Јерусалим био разрушен 586. пре Христа. Био је разрушен у исти дан у години у који је био разрушен и по други пут, 70. године после Христа, од стране Тита. Први стих првог поглавља Језекиљевог је пет година пре разорења Јерусалима и деветнаест година пре храмовног виђења из четрдесетог поглавља.

> In the five and twentieth year of our captivity, in the beginning of the year, in the tenth day of the month, in the fourteenth year after that the city was smitten, in the selfsame day the hand of the Lord was upon me, and brought me thither. Ezekiel 40:1.

> Двадесет и пете године нашега ропства, почетком године, десетога дана месеца, четрнаесте године пошто град беше поражен, тога истога дана рука Господња беше на мени и одведе ме онамо. Језекиљ 40:1.

For disobedience unto the covenant of the Sabbath of the land, God identified that “seven times” would be the curse for disobedience to the seventh-year, which is the Sabbath of the land. “Time” is a year, and a “year” is three hundred and sixty days, and seven times three hundred and sixty is twenty-five hundred and twenty years. The Millerites may not have employed the expression of “the twenty-five twenty,” but both their sacred charts identified numerically the twenty-five hundred and twenty years.

Због непослушности према завету о суботи земље, Бог је одредио да ће „седам времена“ бити проклетство за непослушност према седмој години, која је субота земље. „Време“ је година, а „година“ има три стотине и шездесет дана, и седам пута три стотине и шездесет јесте две хиљаде пет стотина и двадесет година. Милерити можда нису употребљавали израз „двадесет пет двадесет“, али су обе њихове свете карте бројчано означавале две хиљаде пет стотина и двадесет година.

The pronouncement of the curse of seven times upon both the northern kingdom of Israel and the southern kingdom of Judah was the first, or you can say the ‘foundational,’ or you might even say the “alpha” understanding of William Miller. In 1863 the Laodicean Seventh-day Adventist church rejected the foundational understanding of Miller’s discoveries; “discoveries” that represented the entire foundation of the Millerite movement. Inspiration warned directly that this might happen, and it has, and it happened a long time ago.

Изрицање проклетства седам времена над северним царством Израилевим и јужним царством Јудиним било је прво, или, могло би се рећи, „темељно“, или би се чак могло рећи „алфа“ разумевање Вилијама Милера. Године 1863. лаодикејска Црква адвентиста седмог дана одбацила је темељно разумевање Милерових открића; „открића“ која су представљала целокупни темељ милеритског покрета. Надахнуће је непосредно упозорило да би се то могло догодити, и догодило се, и то се догодило одавно.

The foundation to the temple that was rebuilt after the captivity in Babylon was finished during the history of the first decree, and before the second decree. The temple was fully built in the history of the second decree. In the third decree national sovereignty was restored to literal ancient Israel. William Miller represented the first angel that arrived in 1798 and was empowered on August 11, 1840. The second angel arrived after the foundations were laid, as represented by the 1843 chart, which was published in May of 1842. At the first disappointment of 1844, the alpha disappointment of 1844, the second angel and also the tarrying time in the parable of the virgins arrived, and when the second angel’s message was empowered at the Exeter camp meeting the temple was finished. Then at the great, or omega disappointment of 1844, the Messenger of the Covenant suddenly came to His temple, in fulfillment of the twenty-three hundred years that began at the third decree and ended at the arrival of the third angel.

Темељ храму који је био обновљен после вавилонског ропства био је довршен у току историје првог указа, и пре другог указа. Храм је био у потпуности саграђен у историји другог указа. У трећем указу национални суверенитет био је обновљен дословном древном Израиљу. Вилијам Милер је представљао првог анђела који је стигао 1798. године и био оснажен 11. августа 1840. Други анђео је стигао након што су темељи били положени, као што је представљено картом из 1843. године, која је била објављена у мају 1842. При првом разочарању 1844. године, алфа-разочарању 1844. године, стигли су други анђео, а такође и време одлагања у причи о девојкама; и када је вест другог анђела била оснажена на логорском састанку у Ексетеру, храм је био довршен. Затим је, при великом, или омега-разочарању 1844. године, Весник завета изненада дошао у Свој храм, у испуњењу две хиљаде и три стотине година које су отпочеле при трећем указу и завршиле се доласком трећег анђела.

Josiah, means ‘the foundation of God.’ Whether its king Josiah or Josiah Litch; both are symbols of the foundations, as represented in the history of the first decree and as represented by the spring feasts set forth in the first twenty-two verses of Leviticus twenty-three. The foundations, the spring feasts and the first decree are all symbols of 1840 and the empowerment of the first angel. October 22, 573 BC as set forth in Ezekiel chapter forty and verse one is a symbol of October 22, 1844 and the opening of the judgment of the dead, and also a symbol of September 11, 2001 at the opening of the judgment of the living. Any who have been following these articles should know the applications I am employing.

Јосија значи „темељ Божји“. Било да је реч о цару Јосији или о Јосији Личу, обојица су симболи темеља, као што је то представљено у историји првог указа и као што је представљено пролећним празницима изложеним у прва двадесет и два стиха Левитске књиге, двадесет треће главе. Темељи, пролећни празници и први указ — све су то симболи 1840. године и оснаживања првог анђела. Двадесет други октобар 573. године пре Христа, како је изложено у Језекиљу, четрдесето поглавље, први стих, симбол је двадесет другог октобра 1844. године и отварања суда над мртвима, а такође и симбол 11. септембра 2001. године при отварању суда над живима. Свако ко је пратио ове чланке требало би да зна примене које користим.

Ezekiel is a symbol within the prophetic history represented in His writings. Ezekiel is there when the twenty-five men bow to the sun at the end of chapter eight. He was also there in the next chapters as ‘the sealing that is followed by the slaughtering’ is brought upon Jerusalem, which Ellen White identifies as the Seventh-day Adventist church. In the first eleven chapters, Ezekiel is brought into the heavenly sanctuary to receive his instructions, as were the Millerites called to do in 1844, and as this movement is now being called to do.

Језекиљ је симбол унутар пророчке историје представљене у његовим списима. Језекиљ је присутан када се двадесет и пет људи клања сунцу на крају осмог поглавља. Он је такође присутан у наредним поглављима када се на Јерусалим извршава „запечаћење за којим следи покољ“, које Елен Вајт поистовећује са Црквом адвентиста седмог дана. У првих једанаест поглавља, Језекиљ је доведен у небеску светињу да прими своја упутства, као што су и милерити били позвани да учине 1844. године, и као што је овај покрет сада позван да учини.

> Thus Ezekiel is unto you a sign: according to all that he hath done shall ye do: and when this cometh, ye shall know that I am the Lord God. Ezekiel 24:24.

> Тако вам је Језекиљ знак: по свему што је чинио, тако ћете и ви чинити; и када ово дође, знаћете да сам ја Господ Бог. Језекиљ 24:24.

## When This Cometh

Када Ово Дође

When we reach the point in the latter days that the things Ezekiel illustrated are repeating in God’s people, then we have reached the sign of Ezekiel. When you know that Ezekiel represents the one hundred and forty-four thousand, and you know it to a level of faith and understanding that possesses the sanctified expectation that everything illustrated by Ezekiel in his writings typifies a sacred sequence of events in the latter days involving the one hundred and forty-four thousand—when you know that, then “ye shall know” “the Lord” is “God.”

Када у последњим данима достигнемо тачку у којој се оно што је Језекиљ приказао понавља у Божјем народу, тада смо достигли знак Језекиљев. Када знате да Језекиљ представља сто четрдесет и четири хиљаде, и када то знате на таквом ступњу вере и разумевања да поседујете посвећено очекивање да све што је Језекиљ приказао у својим списима представља праслику светог низа догађаја у последњим данима који укључују сто четрдесет и четири хиљаде — када то знате, тада „знаћете“ да је „Господ“ „Бог.“

We will continue these thoughts in the next article.

Наставићемо ове мисли у следећем чланку.

Back to Articles