Article

# What is Truth? - Number One

Шта је истина? — Број један

The Framework of Truth: Revelation, Prophetic Parallels, and the Alpha and Omega

Оквир истине: Откривење, пророчке паралеле, и Алфа и Омега

Author

Jeff Pippenger

Published

August 5, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

Before we address the subject of what is truth, we note that we have begun this study with the first three verses of Revelation chapter one, and thereafter added an article about Elijah. A few purposes of these studies are to identify the role of the United States in prophecy, to open up the message of the Revelation of Jesus Christ, to recognize the role of prophets as symbols of God’s people, and to consider the implications of what it means that Jesus is the Alpha. We illustrated that the first three verses of Revelation agree and align with the last verses of Revelation, and in both cases at the beginning and the end, Jesus identifies Himself as the Alpha and Omega, the beginning and ending, the first and the last.

Пре него што се позабавимо темом шта је истина, запажамо да смо ову студију започели прва три стиха првог поглавља Откривења, а потом додали чланак о Илији. Неки од циљева ових студија јесу да се утврди улога Сједињених Америчких Држава у пророштву, да се отвори порука Откривења Исуса Христа, да се препозна улога пророка као симбола Божјег народа и да се размотре импликације онога што значи да је Исус Алфа. Показали смо да се прва три стиха Откривења слажу и подударају са последњим стиховима Откривења, и да у оба случаја, и на почетку и на крају, Исус Себе идентификује као Алфу и Омегу, почетак и свршетак, првог и последњег.

We used a brief discussion of Elijah in the second study in order to demonstrate that the opening verses of the Bible agree with the closing verses of both the Old and New Testaments, and further that the opening verses of the New Testament also agree with the beginning or ending of any way you wish to consider the Bible, either as a whole or as two Testaments.

Послужили смо се кратким разматрањем о Илији у другој студији како бисмо показали да су уводни стихови Библије у сагласју са завршним стиховима и Старога и Новога завета, и да су, даље, уводни стихови Новога завета такође у сагласју и са почетком и са свршетком, како год желите да посматрате Библију, било као целину било као два Завета.

Another point we are seeking to develop is the understanding that Divinity has worked to slowly reveal the godhead throughout history. This is why we have noted that as time proceeds in the biblical theme of covenant history, that God, step-by-step revealed more-and-more of His character through the symbolism of His various names. The Almighty God spoke to Abraham, and the same God spoke to Moses, but informed Moses that from then onward his name was to be known as Jehovah. Then when Christ came, He introduced Himself with a name that was unknown in the Old Testament, other than one expression of that name by a Babylonian in chapter three of Daniel. Not only did Jesus identify that He was the only-begotten of the Father, but He also in that particular covenant history identified Himself as the Son of Man. God also gave Millerite Adventism a name when He entered into covenant with the beginning of Adventism.

Још једна тачка коју настојимо да развијемо јесте разумевање да је Божанство деловало тако да постепено открива Божанство кроз историју. Зато смо истакли да, како време одмиче у библијској теми историје савеза, Бог је корак по корак откривао све више и више од Свога карактера кроз симболику Својих различитих имена. Свемогући Бог је говорио Аврааму, и исти Бог је говорио Мојсију, али је обавестио Мојсија да ће од тада па надаље Његово име бити познато као Јехова. А када је Христос дошао, представио се именом које је у Старом завету било непознато, осим једног израза тог имена од стране једног Вавилоњанина у трећем поглављу Данила. Исус не само да је потврдио да је Он Јединородни од Оца, него је такође у тој посебној историји савеза Себе поистоветио као Сина Човечјег. Бог је такође дао милеритском адвентизму име када је ступио у савез са почетком адвентизма.

> “At this time, when we are so near the end, shall we become so like the world in practice that men may look in vain to find God’s denominated people? Shall any man sell our peculiar characteristics as God’s chosen people for any advantage the world has to give? Shall the favor of those who transgress the law of God be looked upon as of great value? Shall those whom the Lord has named His people suppose that there is any power higher than the great I AM? Shall we endeavor to blot out the distinguishing points of faith that have made us Seventh-day Adventists?” Evangelism, 121.

> „У ово време, када смо тако близу краја, хоћемо ли у пракси постати толико слични свету да ће људи узалуд тражити да нађу Божји народ који носи Његово име? Хоће ли иједан човек продати наше особене одлике као Божјег изабраног народа за било какву корист коју свет има да пружи? Хоће ли се наклоност оних који преступају Божји закон сматрати нечим од велике вредности? Хоће ли они које је Господ назвао Својим народом претпоставити да постоји икаква сила виша од великог ЈА САМ? Хоћемо ли настојати да избришемо оне разликовне тачке вере које су нас учиниле адвентистима седмог дана?“ Evangelizam, 121.

The name given to Seventh-day Adventists was given by the Lord, and Sister White often refers to Adventists as God’s denominated people. “Denominated” means to be named. The only two churches that Sister White identifies as God’s denominated people is ancient Israel and modern Israel.

Име који је дато адвентистима седмог дана дао је Господ, а сестра Вајт често упућује на адвентисте као на Божји именовани народ. „Именовани“ значи бити назван. Једине две цркве које сестра Вајт препознаје као Божји именовани народ јесу древни Израиљ и савремени Израиљ.

Therefore, as we proceed in our study of the book of Revelation, I am suggesting that the “new name” that is revealed to the Philadelphians, who are also represented as the one hundred and forty-four thousand is a large part of the prophetic secret that is unsealed just before probation closes.

Стога, док настављамо наше проучавање књиге Откривења, износим мишљење да је „ново име“ које је откривено Филаделфијцима, а који су такође представљени као сто четрдесет и четири хиљаде, велики део пророчке тајне која се отпечаћује непосредно пре него што се време милости заврши.

> Him that overcometh will I make a pillar in the temple of my God, and he shall go no more out: and I will write upon him the name of my God, and the name of the city of my God, which is new Jerusalem, which cometh down out of heaven from my God: and I will write upon him my new name. He that hath an ear, let him hear what the Spirit saith unto the churches. Revelation 3:12, 13.

> Онога који победи учинићу стубом у храму Бога својега, и више неће излазити напоље; и написаћу на њему име Бога својега, и име града Бога својега, новога Јерусалима, који силази с неба од Бога мојега; и написаћу на њему своје ново име. Ко има ухо, нека чује шта Дух говори црквама. Откривење 3:12, 13.

The last message of warning is the message of the Revelation of Jesus Christ and it is a revelation of His character.

Последња вест опомене јесте вест Откривења Исуса Христа, и она је откривење Његовог карактера.

> “Those who wait for the Bridegroom’s coming are to say to the people, ‘Behold your God.’ The last rays of merciful light, the last message of mercy to be given to the world, is a revelation of His character of love. The children of God are to manifest His glory. In their own life and character they are to reveal what the grace of God has done for them.” Christ’s Object Lessons, 415, 416.

> „Они који очекују долазак Женика треба да кажу народу: ‘Ево Бога вашега.’ Последњи зраци милостиве светлости, последња вест милости која треба да буде дата свету, јесте откривење Његовог карактера љубави. Деца Божја треба да покажу Његову славу. У сопственом животу и карактеру треба да открију шта је благодат Божја учинила за њих.“ Христове очигледне поуке, 415, 416.

We have much more to put into the record concerning Jesus as the Word, but we will now take up the word ‘truth.’ The understanding of the “truth” and also the word “truth” and also the letters employed to form “a word of truth” is an understanding of the character of Christ.

Имамо још много тога да унесемо у запис у вези са Исусом као Речју, али ћемо се сада позабавити речју „истина“. Разумевање „истине“, као и саме речи „истина“, а такође и слова употребљених да образују „реч истине“, јесте разумевање Христовог карактера.

> Pilate therefore said unto him, Art thou a king then? Jesus answered, Thou sayest that I am a king. To this end was I born, and for this cause came I into the world, that I should bear witness unto the truth. Everyone that is of the truth heareth my voice. Pilate saith unto him, What is truth? And when he had said this, he went out again unto the Jews, and saith unto them, I find in him no fault at all. John 18:37, 38.

> Тада Му Пилат рече: Дакле, јеси ли цар? Исус одговори: Ти кажеш да сам ја цар. Ја сам се за то родио, и за то дошао на свет, да сведочим за истину. Сваки који је од истине слуша мој глас. Пилат му рече: Шта је истина? И кад то рече, опет изиђе к Јудејцима, и каза им: Никакве кривице не налазим на њему. Јован 18:37, 38.

The Greek word translated as “truth” in the verse is taken from a Hebrew word, that is also a letter and even a number. The first letter of the Hebrew alphabet is ‘aleph.’ In fact, the first two letters of the Hebrew alphabet are “aleph” and “beth,” and they are very similar to the first two letters in Greek which are alpha and beta. Together they form the root for the word “alphabet.” The word “alpha” (from the Hebrew letter aleph) therefore is used as a letter, a word, a number and also as one of the many names of Jesus.

Грчка реч која се у том стиху преводи као „истина“ потиче од једне јеврејске речи, која је уједно и слово, па чак и број. Прво слово јеврејског алфабета јесте „алеф“. Заправо, прва два слова јеврејског алфабета јесу „алеф“ и „бет“, и веома су слична првим двама словима у грчком, а то су алфа и бета. Заједно образују корен речи „алфабет“. Стога се реч „алфа“ (од јеврејског слова алеф) употребљава као слово, реч, број, а такође и као једно од многих Исусових имена.

When Pilate asked the question, “What is truth?” Jesus had already told him that the reason that He “came into the world,” and also that the reason He was “born” was to bear witness to the “truth.” He added that “everyone that is of the truth heareth” His voice.

Када је Пилат поставио питање: „Шта је истина?“, Исус му је већ био казао да је разлог због којег је Он „дошао на свет“, као и разлог због којег је био „рођен“, био да посведочи за „истину“. Додао је да „свако ко је од истине“ слуша Његов глас.

> Blessed is he that readeth, and they that hear the words of this prophecy, and keep those things which are written therein: for the time is at hand. Revelation 1:3.

> Блажен је онај који чита, и они који слушају речи овога пророштва, и држе оно што је у њему написано; јер је време близу. Откривење 1:3.

TRUTH: G225—From G227; truth: – true, X truly, truth, verity. G227—From G1 (as a negative particle) and G2990; true (as not concealing): – true, truly, truth. G1; Α. Of Hebrew origin; the first letter of the alphabet: figuratively only (from its use as a numeral) the first. Alpha.

ИСТИНА: G225—Од G227; истина: – истинит, X заиста, истина, истинитост. G227—Од G1 (као негативне честице) и G2990; истинит (као онај који не прикрива): – истинит, заиста, истина. G1; Α. Хебрејског порекла; прво слово азбуке: само фигуративно (по својој употреби као број) први. Алфа.

> Jesus saith unto him, I am the way, the truth, and the life: no man cometh unto the Father, but by me. John 14:6.

> Исус му рече: Ја сам пут и истина и живот; нико не долази Оцу осим кроз мене. Јован 14:6.

When Jesus said “I am… the truth.” He was saying He was a letter, a number and a word for the letter alpha, and the word alpha, and the number alpha are all “truth.” In the book of Daniel, Christ revealed Himself as the wonderful numberer which is the definition of the Hebrew word “Palmoni,” which is translated as “the certain saint which spake,” in Daniel eight.

Када је Исус рекао: „Ја сам… истина“, тиме је говорио да је Он слово, број и реч за слово алфа; а реч алфа и број алфа јесу „истина“. У књизи пророка Данила, Христос је открио Себе као чудесног Бројача, што је значење јеврејске речи „Палмони“, која је у осмом поглављу Данила преведена као „онај свети који говораше“.

> Then I heard one saint speaking, and another saint said unto that certain saint which spake, How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot? And he said unto me, Unto two thousand and three hundred days; then shall the sanctuary be cleansed. Daniel 8:13, 14.

> Тада чух једнога светога где говори; и други свети рече ономе светоме који говораше: Докле ће трајати виђење о свагдашњој жртви и о преступу опустошења, да се и Светиња и војска предају да буду погажени? И рече ми: До две хиљаде и три стотине дана; тада ће се Светиња очистити. Данило 8:13, 14.

That “certain saint” in verse thirteen is “Palmoni”— the wonderful numberer, or the numberer of secrets. These two verses are where the prophecy of the 2300 years and the two prophecies of 2520 years are set forth. The 2300 years address the “sanctuary” and the two 2520-year prophecies address the “host,” for both the sanctuary and the host would be trodden down by Rome. The 2520-year prophecy represent a trampling down of God’s sanctuary and people. Three profound interconnected prophecies based upon time at the very point in the Bible where Jesus introduces Himself as the wonderful numberer of secrets. Its not simply that he chose these two verses to introduced Himself as the Master of time, but the two verses where He reveals Himself identify the time when He would enter into covenant with modern spiritual Israel and those two verses are also the foundation and central pillar of Adventism.

Тај „неки светац“ у тринаестом стиху јесте „Палмони“ — чудесни бројилац, или бројилац тајни. У ова два стиха изложено је пророчанство о 2300 година и два пророчанства о 2520 година. Пророчанство о 2300 година односи се на „светињу“, а два пророчанства о 2520 година односе се на „војску“, јер ће и светиња и војска бити погажене од стране Рима. Пророчанство о 2520 година представља гажење Божје светиње и Божјег народа. Три дубока, међусобно повезана пророчанства заснована на времену, управо на оном месту у Библији где Исус представља Себе као чудесног бројитеља тајни. Није ствар једноставно у томе што је изабрао ова два стиха да би представио Себе као Господара времена, него и у томе што та два стиха, у којима Он открива Себе, означавају време када ће ступити у завет са савременим духовним Израиљем, а та два стиха су такође темељ и средишњи стуб адвентизма.

> “The scripture which above all others had been both the foundation and central pillar of the Advent faith was the declaration, ‘Unto two thousand and three hundred days; then shall the sanctuary be cleansed.’ [Daniel 8:14.]” The Great Controversy, 409.

> „Свето писмо које је, више од свих других, било и темељ и средишњи стуб адвентне вере, била је изјава: ‘До две хиљаде и три стотине дана и ноћи; онда ће се Светиња очистити.’ [Данило 8:14.]“ Велика борба, 409.

At the time of the end in 1798, the book of Daniel was unsealed and the first angel’s message arrived in history, marking the increase of prophetic knowledge that took place in the time of the Millerite movement, which was the beginning of Seventh-day Adventism. When the book of Daniel was unsealed to the Millerites, a message from Palmoni—a message of time was understood. God’s Word never fails, and it always identifies the end with the beginning. So, in the end of Adventism there will most certainly be a revelation of His character, as there was in Millerite history. This fact is based upon the beginning and ending of Adventism, but it is also based upon the stated relationship of the book of Daniel with the book of Revelation. Daniel and Revelation represent one book, and in that representation, they are two witnesses, the first being Daniel and the last being Revelation.

У време свршетка, 1798. године, књига Данилова била је отпечаћена и прва анђеоска вест ступила је у историју, означавајући пораст пророчког знања који се одиграо у време милеритског покрета, што је било почетак адвентизма седмог дана. Када је књига Данилова била отпечаћена Милеритима, разумела се порука од Палмонија — порука о времену. Реч Божја никада не изневерава, и она увек поистовећује крај са почетком. Стога ће на крају адвентизма сасвим извесно доћи до откривења Његовог карактера, као што је било у историји Милерита. Ова чињеница заснива се на почетку и свршетку адвентизма, али се такође заснива и на изричито наведеном односу књиге Данилове према књизи Откривења. Данило и Откривење представљају једну књигу, а у том представљању они су два сведока, при чему је први Данило, а последње Откривење.

> “The books of Daniel and the Revelation are one. One is a prophecy, the other a revelation; one a book sealed, the other a book opened.” Seventh-day Adventist Bible Commentary, volume 7, 972.

> „Књиге Данила и Откривења су једно. Једна је пророштво, друга откривење; једна је књига запечаћена, друга књига отворена.“ Seventh-day Adventist Bible Commentary, том 7, 972.

Daniel and Revelation are two books that are one book, the same way the Bible is one book divided into Old and New, or beginning and end. In Revelation eleven the two witnesses that are presented as Moses and Elijah are the Old and New Testaments.

Данило и Откривење су две књиге које су једна књига, на исти начин као што је Библија једна књига подељена на Стари и Нови завет, односно на почетак и крај. У једанаестом поглављу Откривења, два сведока који су представљени као Мојсије и Илија јесу Стари и Нови завет.

> “Concerning the two witnesses the prophet declares further: ‘These are the two olive trees, and the two candlesticks standing before the God of the earth.’ ‘Thy word,’ said the psalmist, ‘is a lamp unto my feet, and a light unto my path.’ Revelation 11:4; Psalm 119:105. The two witnesses represent the Scriptures of the Old and the New Testament.” The Great Controversy, 267.

> „О двојици сведока пророк даље изјављује: ‘Ово су две маслине и два свећњака што стоје пред Богом земље.’ ‘Реч је твоја,’ каже псалмиста, ‘жижак нози мојој, и видело стази мојој.’ Откривење 11,4; Псалам 119,105. Два сведока представљају Свето писмо Старога и Новога завета.“ Велика борба, 267.

Daniel and John are two witnesses who were both persecuted, both taken captive, both given the same line of prophetic history to record, both representing the one hundred and forty-four thousand, both living in the aftermath of the destruction of Jerusalem, both symbols of death and resurrection, (John from the boiling oil and Daniel from the lion’s den).

Данило и Јован су два сведока који су обојица били прогоњени, обојица одведени у ропство, обојици је дата иста линија пророчке историје да је забележе, обојица представљају сто четрдесет и четири хиљаде, обојица живећи након разорења Јерусалима, обојица симболи смрти и васкрсења (Јован кроз врело уље, а Данило кроз лавовску јаму).

Daniel identifies a special revelation of Christ’s character, and he does so in the two verses that inspiration calls the “central pillar and foundation” of the Seventh-day Adventist church. Those two verses were the “capstone” the final stone placed in the foundations that were represented by the works of William Miller. The capstone brought with it the understanding of the heavenly sanctuary, the law of God, the Sabbath, the investigative judgment and the three angels of Revelation fourteen. Daniel is the beginning of the book, John is the end.

Данило указује на посебно откривење Христовог карактера, и то чини у два стиха које надахнуће назива „средишњим стубом и темељем“ Цркве адвентиста седмог дана. Та два стиха била су „завршни камен“ — последњи камен положен у темеље који су били представљени делом Вилијама Милера. Тај завршни камен донео је са собом разумевање небеске светиње, Божјег закона, суботе, истражног суда и три анђела из Откривења четрнаесте главе. Данило је почетак књиге, Јован је крај.

John’s writing will identify a revelation of Christ’s character at the end of Adventism. At the beginning of modern Israel, He revealed Himself as the Wonderful Numberer, the Creator of everything mathematical and at the end of modern Israel He is revealing Himself as the wonderful linguist. He is the Creator of everything that is involved with language whether it be the structure of language, the grammatical rules, the words and even the letters of the alphabet. He created communication that is accomplished by words, governed by grammatical rules whether written or spoken, written with an alphabet that was by His design, and beyond all that—He is the Word. By that Word He transforms blind unprepared Laodiceans into sanctified Philadelphians.

Јованово писање ће означити откривење Христовог карактера на крају адвентизма. На почетку савременог Израиља, Он се открио као Чудесни Бројилац, Творац свега што је математичко, а на крају савременог Израиља открива Себе као чудесног лингвисту. Он је Творац свега што је укључено у језик, било да је то структура језика, граматичка правила, речи, па чак и слова азбуке. Он је створио комуникацију која се остварује речима, којом управљају граматичка правила, било писана или изговорена, записану азбуком која је по Његовом науму, и поврх свега тога — Он је Реч. Том Речју Он преображава слепе, неприпремљене Лаодикијце у посвећене Филаделфијце.

> Sanctify them through thy truth: thy word is truth. John 17:17.

> Посвети их истином својом: реч је твоја истина. Јован 17:17.

The word translated as “sanctify” means to make holy. The one hundred and forty-four thousand will be holy and they will have attained that condition of character by the “truth” or you could say, by his “word,” for Jesus is the Word and He is the truth.

Реч која је преведена као „посветити“ значи учинити светим. Сто четрдесет и четири хиљаде биће свети и достићи ће то стање карактера посредством „истине“ или, могло би се рећи, посредством Његове „речи“, јер Исус је Реч и Он је истина.

> In the beginning was the Word, and the Word was with God, and the Word was God. The same was in the beginning with God. All things were made by him; and without him was not anything made that was made. John 1:1–3.

> У почетку беше Реч, и Реч беше у Бога, и Реч беше Бог. Она беше у почетку у Бога. Све је кроз њу постало; и без ње ништа није постало што је постало. Јован 1:1–3.

Notice that this is the first thing that John writes in his gospel. It of course parallels the first thing written in Genesis. It adds to the testimony, identifying more clearly what is stated in Genesis one.

Запазите да је ово прво што Јован пише у свом јеванђељу. То, наравно, одговара ономе што је најпре записано у Постању. То додаје сведочанству, јасније одређујући оно што је речено у првом поглављу Постања.

> In the beginning God created the heaven and the earth. Genesis 1:1.

> У почетку створи Бог небо и земљу. 1. Мојсијева 1:1.

The word translated as “God” in verse one is plural, thus identifying from the very “beginning” that God is more than one. “In the beginning” in the gospel of John the Word was with God and was God. And the Word was the Creator.

Реч која је у првом стиху преведена као „Бог“ јесте у множини, те већ од самог „почетка“ показује да је Бог више од једнога. „У почетку“ у Јеванђељу по Јовану Реч беше у Бога и Бог беше Реч. И Реч беше Творац.

Jesus is the Word, and He produced the Bible through combining divinity with humanity—divinity represented by the Holy Spirit and humanity in the person of those who wrote the words in the books that were to be sent to the churches. Thus, the Bible is a combination of humanity and divinity as is Jesus. The Bible, in spite of the involvement of fallen fleshly human beings is holy, and then the men who penned it were holy too.

Исус је Реч, и Он је произвео Библију сједињујући божанство са човештвом — божанство представљено Светим Духом, а човештво у личности оних који су записали речи у књигама које су требало да буду послате црквама. Тако је Библија спој човештва и божанства, као што је и Исус. Библија је, упркос учешћу палих телесних људских бића, света, а свети су били и људи који су је записали.

> We have also a more sure word of prophecy; whereunto ye do well that ye take heed, as unto a light that shineth in a dark place, until the day dawn, and the day star arise in your hearts: Knowing this first, that no prophecy of the scripture is of any private interpretation. For the prophecy came not in old time by the will of man: but holy men of God spake as they were moved by the Holy Ghost. 2 Peter 1:19–21.

> И имамо још поузданију пророчку реч; и добро чините што пазите на њу као на светлост која светли на тамном месту, док дан не осване и Даница не изиђе у срцима вашим; знајући најпре ово: да ниједно пророштво Писма не бива по сопственом тумачењу. Јер пророштво никада не дође по вољи човечијој, него свети Божји људи говораху, покретани Духом Светим. 2. Петрова 1:19–21.

Though the prophets were holy men, they were still fallen human beings, for all have sinned and fallen short of the glory of God. Never-the-less the Bible is a combination of divinity and humanity, and it is holy, for the Word of God came to demonstrate in His life and in His written Word that humanity combined with divinity does not sin. What is true of the Bible is true of Christ for He is the Bible.

Иако су пророци били свети људи, ипак су били пала људска бића, јер сви сагрешише и лишени су славе Божје. Ипак, Библија је спој божанског и људског, и света је, јер је Реч Божја дошла да покаже у свом животу и у Својој писаној Речи да човечанство сједињено са божанством не греши. Оно што важи за Библију важи и за Христа, јер Он је Библија.

Jesus took upon Himself sinful flesh and never sinned, thus providing the example that humanity combined with divinity does not sin.

Исус је узео на Себе грешно тело и никада није сагрешио, пружајући тако пример да човечанство сједињено са божанством не греши.

> “The story of Bethlehem is an exhaustless theme. In it is hidden ‘the depth of the riches both of the wisdom and knowledge of God.’ Romans 11:33. We marvel at the Saviour’s sacrifice in exchanging the throne of heaven for the manger, and the companionship of adoring angels for the beasts of the stall. Human pride and self-sufficiency stand rebuked in His presence. Yet this was but the beginning of His wonderful condescension. It would have been an almost infinite humiliation for the Son of God to take man’s nature, even when Adam stood in his innocence in Eden. But Jesus accepted humanity when the race had been weakened by four thousand years of sin. Like every child of Adam He accepted the results of the working of the great law of heredity. What these results were is shown in the history of His earthly ancestors. He came with such a heredity to share our sorrows and temptations, and to give us the example of a sinless life.” The Desire of Ages, 48.

> „Priča o Vitlejemu neiscrpna je tema. U njoj je skrivena ‚dubina bogatstva i mudrosti i poznanja Božijega‘. Rimljanima 11:33. Divimo se Spasiteljevoj žrtvi što je zamenio presto neba jaslama, a društvo anđela koji Mu se klanjaju životinjama u štali. Ljudska gordost i samodovoljnost stoje ukorene u Njegovom prisustvu. Pa ipak, to je bio samo početak Njegovog čudesnog poniženja. Za Sina Božijeg bilo bi gotovo beskrajno poniženje i da je uzeo čovekovu prirodu čak i onda kada je Adam stajao u svojoj nevinosti u Edemu. Ali Isus je prihvatio ljudsku prirodu kada je rod bio oslabljen četirima hiljadama godina greha. Kao i svako Adamovo dete, On je prihvatio posledice delovanja velikog zakona nasleđa. Kakve su bile te posledice pokazuje istorija Njegovih zemaljskih predaka. Sa takvim nasleđem došao je da podeli naše tuge i iskušenja i da nam pruži primer bezgrešnog života.“ Čežnja vekova, 48.

Jesus is the Word, and both Jesus and the Bible are a combination of humanity and divinity. When Jesus produced the Bible over the centuries, he placed rules within the Bible to allow those who will hear, to hear. The rules which govern the Bible are also attributes of His character.

Исус је Реч, и и Исус и Библија представљају спој човечанског и божанског. Када је Исус током векова стварао Библију, поставио је у њу правила да би они који ће чути, чули. Правила која управљају Библијом јесу и обележја Његовог карактера.

> “In the Revelation all the books of the Bible meet and end. Here is the complement of the book of Daniel.” Acts of the Apostles, 585.

> „У Откривењу се све књиге Библије сусрећу и завршавају. Овде је допуна књиге пророка Данила.“ Дела апостолска, 585.

The word “complement” means to bring to perfection. The testimony of Daniel ends in Revelation, making Daniel’s testimony the beginning and Revelation the end. The beginning of Revelation is repeated at the end of Revelation and in the first verse of Daniel chapter one there is warfare between literal Israel and literal Babylon in which Babylon wins, but at the conclusion of probationary history in Daniel 11:45, 12:1; spiritual Babylon is in a war with spiritual Israel and in the end, Babylon loses and Israel prevails. As with John in the Revelation the beginning of Daniel’s testimony agrees with the end of his testimony. So, what is truth?

Реч „употпуњење“ значи довести до савршенства. Данилово сведочанство завршава се у Откривењу, чинећи Данилово сведочанство почетком, а Откривење крајем. Почетак Откривења понавља се на крају Откривења, а у првом стиху првог поглавља Данила постоји рат између дословног Израиља и дословног Вавилона, у коме Вавилон побеђује; али на завршетку историје времена милости, у Данилу 11:45, 12:1, духовни Вавилон је у рату са духовним Израиљем и на крају Вавилон губи, а Израиљ преовладава. Као и код Јована у Откривењу, почетак Даниловог сведочанства сагласан је са крајем његовог сведочанства. Дакле, шта је истина?

Doctrine is a word that identifies what a body of believers understand to be correct. Its purpose or use is not restricted to the Bible or Christianity. In so-called Christianity, there are probably more false “doctrines” than true, for spiritual Babylon, the papacy is a cage of every unclean and hateful bird, and those birds represent evil, which is sustained and covered up by churches through false doctrines, such as the law has been abolished. But there is true doctrine.

Доктрина је реч која означава оно што неко тело верника сматра исправним. Њена сврха или употреба није ограничена на Библију или хришћанство. У такозваном хришћанству вероватно има више лажних „доктрина“ него истинитих, јер је духовни Вавилон, папство, кавез сваке нечисте и мрске птице, а те птице представљају зло, које цркве одржавају и прикривају лажним доктринама, као што је учење да је закон укинут. Али постоји и истинита доктрина.

> “The minds of the Bereans were not narrowed by prejudice. They were willing to investigate the truthfulness of the doctrines preached by the apostles. They studied the Bible, not from curiosity, but in order that they might learn what had been written concerning the promised Messiah. Daily they searched the inspired records, and as they compared scripture with scripture, heavenly angels were beside them, enlightening their minds and impressing their hearts.

> „Умови Веријаца нису били сужени предрасудама. Били су вољни да испитају истинитост наука које су апостоли проповедали. Проучавали су Библију, не из радозналости, већ да би сазнали шта је написано о обећаном Месији. Свакодневно су истраживали надахнуте списе, и док су упоређивали Писмо с Писмом, небески анђели били су поред њих, просветљујући њихове умове и остављајући утисак на њихова срца.

> “Wherever the truths of the gospel are proclaimed, those who honestly desire to do right are led to a diligent searching of the Scriptures. If, in the closing scenes of this earth’s history, those to whom testing truths are proclaimed would follow the example of the Bereans, searching the Scriptures daily, and comparing with God’s word the messages brought them, there would today be a large number loyal to the precepts of God’s law, where now there are comparatively few. But when unpopular Bible truths are presented, many refuse to make this investigation. Though unable to controvert the plain teachings of Scripture, they yet manifest the utmost reluctance to study the evidences offered. Some assume that even if these doctrines are indeed true, it matters little whether or not they accept the new light, and they cling to pleasing fables which the enemy uses to lead souls astray. Thus their minds are blinded by error, and they become separated from heaven.

> „Где год се објављују истине јеванђеља, они који искрено желе да чине право бивају наведени на марљиво истраживање Светога писма. Када би, у завршним призорима историје ове земље, они којима се објављују истине провере следили пример Веријаца, свакодневно истражујући Писмо и упоређујући са Божјом речју поруке које им се доносе, данас би био велики број оних који су верни прописима Божјег закона, тамо где их је сада сразмерно мало. Али када се износе непопуларне библијске истине, многи одбијају да предузму ово испитивање. Иако нису у стању да побију јасна учења Писма, ипак показују крајњу невољност да проуче понуђене доказе. Неки претпостављају да, чак и ако су ове доктрине заиста истините, мало је важно да ли ће прихватити нову светлост или не, те се држе пријатних бајки којима се непријатељ служи да заводи душе. Тако су њихови умови заслепљени заблудом, и они се одвајају од неба.“

> “All will be judged according to the light that has been given. The Lord sends forth His ambassadors with a message of salvation, and those who hear He will hold responsible for the way in which they treat the words of His servants. Those who are sincerely seeking for truth will make a careful investigation, in the light of God’s word, of the doctrines presented to them.” Acts of the Apostles, 231, 232.

> „Свима ће се судити према светлости која им је дата. Господ шаље Своје веснике с поруком спасења, и оне који слушају сматраће одговорнима за начин на који поступају према речима Његових слугу. Они који искрено траже истину пажљиво ће испитати, у светлости Божје речи, учења која су им изложена.“ Acts of the Apostles, 231, 232.

There are “doctrines” which are the “truths of the gospel” and they need to be investigated. Some, (if not all) are “testing truths.” The Sabbath is an easy testing truth to understand. There are true and false doctrines. Some of the true doctrines present a test to those who hear them. There is also a type of truth that is designed for a certain period of time. These truths are called “present truth.”

Постоје „доктрине“ које су „истине јеванђеља“ и њих треба испитивати. Неке, (ако не и све), јесу „истине провере“. Субота је лако разумљива истина провере. Постоје истините и лажне доктрине. Неке од истинитих доктрина представљају пробу онима који их слушају. Постоји и једна врста истине која је намењена одређеном временском раздобљу. Те истине се називају „садашња истина“.

> “There are many precious truths contained in the Word of God, but it is ‘present truth’ that the flock needs now. I have seen the danger of the messengers running off from the important points of present truth, to dwell upon subjects that are not calculated to unite the flock and sanctify the soul. Satan will here take every possible advantage to injure the cause.

> „У Речи Божјој садржане су многе драгоцене истине, али стаду је сада потребна ‘садашња истина’. Видела сам опасност да весници скрену са важних тачака садашње истине и задржавају се на темама које нису срачунате да уједине стадо и посвете душу. Сатана ће овде искористити сваку могућу предност да нашкоди делу.

> “But such subjects as the sanctuary, in connection with the 2300 days, the commandments of God and the faith of Jesus, are perfectly calculated to explain the past Advent movement and show what our present position is, establish the faith of the doubting, and give certainty to the glorious future. These, I have frequently seen, were the principal subjects on which the messengers should dwell.” Early Writings, 63.

> „Али такве теме као што су светиња, у вези са 2300 дана, Божје заповести и вера Исусова, савршено су подесне да објасне прошли адвентни покрет и покажу какав је наш садашњи положај, да утврде веру оних који сумњају и дају извесност славној будућности. Често сам виђала да су то биле главне теме на којима би весници требало да се задржавају.“ Early Writings, 63.

Adventists often employ this passage to avoid what it actually states. They argue that all which should be emphasized in our messages of “present truth” is the sanctuary, the 2300 days, the commandments and the faith of Jesus. They make this claim to avoid what is identified about these four subjects.

Адвентисти често користе овај одломак да би избегли оно што он заправо каже. Они тврде да све што треба наглашавати у нашим порукама о „садашњој истини“ јесу светилиште, 2300 дана, заповести и вера Исусова. Они износе ову тврдњу да би избегли оно што је у вези са ова четири предмета означено.

The purpose of these four great truths is that they have been “perfectly calculated to explain the past Advent movement and show what our present position is, establish the faith of the doubting, and give certainty to the glorious future.” These four present truth doctrines are designed to show that the beginning of Adventism (the past Advent movement) illustrates the end of Adventism (our present position). Those four primary doctrines are “calculated perfectly” to explain the principle that the end is illustrated by the beginning. According to this passage of inspiration, this is the “present truth” that the “flock needs now.”

Сврха ове четири велике истине јесте да су „савршено срачунате да објасне прошли адвентни покрет и покажу какав је наш садашњи положај, утврде веру оних који сумњају и дају извесност у погледу славне будућности“. Ове четири доктрине садашње истине намењене су да покажу да почетак адвентизма (прошли адвентни покрет) илуструје крај адвентизма (наш садашњи положај). Те четири основне доктрине „савршено су срачунате“ да објасне начело да је крај илустрован почетком. Према овом надахнутом одломку, то је „садашња истина“ која је „стаду сада потребна“.

Ancient Israel is the beginning of Israel and modern Israel is the end. Ancient literal Israel typified the Seventh-day Adventist people from the time of the end in 1798, until the Sunday law. Before the first coming of Christ “present truth” was unseen by the Jews, for they were blind (Laodicean) due to their dependence upon customs and traditions.

Древни Израиљ је почетак Израиља, а савремени Израиљ је крај. Древни дословни Израиљ представљао је народ адвентиста седмога дана од времена краја, 1798. године, па све до недељног закона. Пре првог Христовог доласка „садашња истина“ била је невидљива Јеврејима, јер су били слепи (Лаодикијци) услед свога ослањања на обичаје и предања.

> “We want to understand the time in which we live. We do not half understand it. We do not half take it in. My heart trembles in me when I think of what a foe we have to meet, and how poorly we are prepared to meet him. The trials of the children of Israel, and their attitude just before the first coming of Christ, have been presented before me again and again to illustrate the position of the people of God in their experience before the second coming of Christ—how the enemy sought every occasion to take control of the minds of the Jews, and today he is seeking to blind the minds of God’s servants, that they may not be able to discern the precious truth.” Selected Messages, book 2, 406.

> „Желимо да разумемо време у коме живимо. Ми га ни упола не разумемо. Ми га ни упола не схватамо. Срце ми дрхти у мени када помислим с каквим непријатељем имамо да се суочимо и како смо слабо припремљени да му се супротставимо. Невоље синова Израиљевих и њихов став непосредно пре првог Христовог доласка изнова и изнова су ми биле предочаване да би се приказао положај Божјег народа у његовом искуству пред други Христов долазак — како је непријатељ тражио сваку прилику да овлада умовима Јевреја, а данас настоји да заслепи умове Божјих слугу, да не би били у стању да разазнају драгоцену истину.“ Selected Messages, књига 2, 406.

According to our next reference, the Jews had lost sight of the “original truth of God,” and that original truth for the Jews was the history of the deliverance from Egypt. The history of that deliverance was their original truth, it was the truth they were instructed to teach their children throughout their generations. They failed, as has Adventism. In order to present the truth to the blinded Jews, Jesus placed truth into a framework.

Према нашој следећој референци, Јевреји су изгубили из вида „изворну Божју истину“, а та изворна истина за Јевреје била је историја избављења из Египта. Историја тог избављења била је њихова изворна истина; то је била истина коју им је било наложено да поучавају своју децу кроз сва своја поколења. Они су подбацили, као што је подбацио и адвентизам. Да би слепим Јеврејима представио истину, Исус је истину поставио у оквир.

> “In the time of the Saviour, the Jews had so covered over the precious jewels of truth with the rubbish of tradition and fable, that it was impossible to distinguish the true from the false. The Saviour came to clear away the rubbish of superstition and long-cherished errors, and to set the jewels of God’s word in the frame-work of truth. What would the Saviour do if he should come to us now as he did to the Jews? He would have to do a similar work in clearing away the rubbish of tradition and ceremony. The Jews were greatly disturbed when he did this work. They had lost sight of the original truth of God, but Christ brought it again to view. It is our work to free the precious truths of God from superstition and error.

> „У време Спаситеља, Јевреји су тако били затрпали драгоцене бисере истине рушевинама предања и бајки, да је било немогуће разликовати истинито од лажнога. Спаситељ је дошао да уклони рушевине сујеверја и дуго негованих заблуда, и да бисере Божје речи постави у оквир истине. Шта би Спаситељ учинио када би сада дошао к нама као што је дошао к Јеврејима? Морао би да обави слично дело у уклањању рушевина предања и обреда. Јевреји су били веома узнемирени када је Он вршио то дело. Они су изгубили из вида првобитну Божју истину, али ју је Христос поново изнео пред њихов поглед. Наше је дело да драгоцене Божје истине ослободимо од сујеверја и заблуде.״

> “Glorious truths have been buried out of sight, and have been made lusterless and unattractive by error and superstition. Jesus reveals the light of God, and brings forth the beautiful radiance of the truth in all its divine glory. The minds of the honest are filled with admiration. Their hearts are attracted in holy affections toward him who brought forth the jewels of truth and displayed them to their understanding.

> „Славне истине биле су закопане и уклоњене из вида, а заблуда и сујеверје учинили су их без сјаја и непривлачним. Исус открива Божју светлост и износи прекрасни сјај истине у свој њеној божанској слави. Умови поштених испуњени су дивљењем. Њихова срца привучена су светим осећањима ка Ономе који је изнео драгуље истине и показао их њиховом разуму.

> “The Jews understood some portion of the truth, and taught some part of the word of God; but they did not comprehend the far-reaching nature of the law of God. Christ swept away the rubbish of tradition, and displayed the real kernel and heart of the purposes of God. When he did this, they became exasperated beyond control. They circulated false reports from one town to another that Christ was destroying the work of God. But while Jesus did away with the old forms, he re-instated the old truths, placing them in the frame-work of truth. He matched and joined them together, making a complete and symmetrical system of truth. This was the work our Saviour did; and now what shall we do? Shall we not work in harmony with Christ? Shall we be ruled by hearsay? Shall we let our own imaginings hide from us the light of God? We are to read attentively, to hear understandingly, and to teach others also the things we have learned. We must be constantly hungering for the bread of life, constantly seeking for the living water and the snow of Lebanon, that we may be able to lead the people to the living, cooling waters of the Fountain of truth.” Review and Herald, June 4, 1889.

> „Јевреји су разумели известан део истине и поучавали неком делу речи Божје; али нису схватали далекосежну природу закона Божјег. Христос је уклонио смеће предања и открио право језгро и срце Божјих намера. Када је то учинио, они су постали раздражени до крајњих граница. Ширили су лажне извештаје од једнога града до другога да Христос руши дело Божје. Али, иако је Исус уклонио старе облике, поново је успоставио старе истине, постављајући их у оквир истине. Ускладио их је и повезао заједно, сачињавајући потпун и складно уређен систем истине. То је било дело које је наш Спаситељ учинио; а сада шта ћемо ми чинити? Зар нећемо радити у складу са Христом? Хоћемо ли се дати управљати гласинама? Хоћемо ли допустити да наша сопствена умишљања сакрију од нас Божју светлост? Треба пажљиво да читамо, разборито да слушамо и да и друге поучавамо ономе што смо научили. Морамо непрестано гладовати за хлебом живота, непрестано тражити живу воду и снег Ливански, да бисмо могли повести народ ка живим, освежавајућим водама Извора истине.“ Review and Herald, June 4, 1889.

At his first coming Jesus “re-instated the old truths, placing them in the frame-work of truth. He matched and joined them together, making a complete and symmetrical system of truth.” Jesus used the history at the beginning of ancient Israel in order to reestablish the old truths, and He did so by matching those truths (by topic) and joining them together (in parallel, line upon line). He did so for the purpose of freeing the Jews of the customs and traditions that had blinded them. That history was the ending history of literal Israel.

При свом првом доласку Исус је „поново успоставио старе истине, стављајући их у оквир истине. Ускладио их је и повезао заједно, сачињавајући потпун и складно уређен систем истине.“ Исус је употребио историју с почетка древног Израиља да би поново успоставио старе истине, и то је учинио тако што је те истине ускладио (по теми) и повезао их заједно (паралелно, ред по ред). То је учинио са циљем да ослободи Јевреје обичаја и предања која су их заслепила. Та историја била је завршна историја дословног Израиља.

Adventism is repeating the history of ancient Israel’s ending, and the framework to place the truth into in order to remove the Laodicean blindness of tradition and custom is accomplished now as when Christ interacted with the Jews. The “old truths” are to be placed into the “framework” of truth, in order to bring prophetic lines together with other prophetic lines, “line upon line” in parallel for the purpose of possibly freeing a Laodicean from their blindness. Christ is our example, in all things.

Адвентизам понавља историју завршетка древног Израиља, а оквир у који треба сместити истину да би се уклонило лаодикијско слепило предања и обичаја успоставља се сада, као и онда када је Христос деловао међу Јеврејима. „Старе истине“ треба ставити у „оквир“ истине, како би се пророчке линије довеле заједно са другим пророчким линијама, „правило на правило“, у паралели, са циљем да се један Лаодикијац можда ослободи свога слепила. Христос је наш пример, у свему.

There are truths in the Bible which are identified as doctrine, and “there are many wonderful truths,” but there is also “present truth” which is a “test to the people of” the “generation” living when the truth is revealed. Prophetically this happens in the fourth generation of Adventism, and the “present truth” “which is a test for this generation” was not a test for early generations of Adventism.

У Библији постоје истине које су препознате као доктрина, и „има много дивних истина“, али постоји и „садашња истина“ која је „проба за народ“ те „генерације“ која живи у време када се та истина открива. Пророчки, то се догађа у четвртој генерацији адвентизма, а „садашња истина“ „која је проба за ову генерацију“ није била проба за раније генерације адвентизма.

> “There are in the Scriptures some things which are hard to be understood and which, according to the language of Peter, the unlearned and unstable wrest unto their own destruction. We may not, in this life, be able to explain the meaning of every passage of Scripture; but there are no vital points of practical truth that will be clouded in mystery. When the time shall come, in the providence of God, for the world to be tested upon the truth for that time, minds will be exercised by His Spirit to search the Scriptures, even with fasting and with prayer, until link after link is searched out and united in a perfect chain. Every fact which immediately concerns the salvation of souls will be made so clear that none need err or walk in darkness.

> „У Светом писму има неких ствари које је тешко разумети и које, према Петровим речима, неуки и неутврђени изврћу на сопствену пропаст. Можда у овом животу нећемо бити у стању да објаснимо значење сваког одломка Писма; али нема ниједне битне тачке практичне истине која ће остати замагљена тајном. Када дође време, по Божјем промислу, да свет буде стављен на пробу истином за то време, умови ће под дејством Његовог Духа бити покренути да истражују Писмо, чак и уз пост и молитву, све док карика за кариком не буде пронађена и сједињена у савршен ланац. Свака чињеница која се непосредно тиче спасења душа биће учињена тако јасном да нико не мора да погреши нити да ходи у тами.“

> “As we have followed down the chain of prophecy, revealed truth for our time has been clearly seen and explained. We are accountable for the privileges that we enjoy and for the light that shines upon our pathway. Those who lived in past generations were accountable for the light which was permitted to shine upon them. Their minds were exercised in regard to different points of Scripture which tested them. But they did not understand the truths which we do. They were not responsible for the light which they did not have. They had the Bible, as we have; but the time for the unfolding of special truth in relation to the closing scenes of this earth’s history is during the last generations that shall live upon the earth.

> „Док смо пратили низ пророчанства, откривена истина за наше време јасно је виђена и објашњена. Одговорни смо за предности које уживамо и за светлост која обасјава нашу стазу. Они који су живели у прошлим нараштајима били су одговорни за светлост којој је било допуштено да их обасја. Њихов ум био је упражњаван у погледу различитих тачака Писма које су их стављале на пробу. Али они нису разумели истине које ми разумемо. Нису били одговорни за светлост коју нису имали. Имали су Библију, као што је и ми имамо; али време за откривање посебне истине у вези са завршним призорима историје ове земље јесте у последњим нараштајима који ће живети на земљи.״

> “Special truths have been adapted to the conditions of the generations as they have existed. The present truth, which is a test to the people of this generation, was not a test to the people of generations far back. If the light which now shines upon us in regard to the Sabbath of the fourth commandment had been given to the generations in the past, God would have held them accountable for that light.” Testimonies, volume two, 692, 693.

> „Нарочите истине биле су прилагођене околностима нараштаја онако како су постојали. Садашња истина, која је проба за људе овога нараштаја, није била проба за људе нараштаја из далеке прошлости. Да је светлост која сада обасјава нас у погледу суботе четврте заповести била дата нараштајима у прошлости, Бог би их сматрао одговорнима за ту светлост.“ Testimonies, volume two, 692, 693.

For those who may wish to deny that there are four generations in the history of Adventism I would point you to Habakkuk’s Tables. A very simple way to understand this fact is that the name Laodicea, means a people judged. The beginning of Adventism announced the opening of the judgment and the end of Adventism announces the close of judgment. The close of judgment takes place in the third and fourth generations.

За оне који би можда желели да порекну да у историји адвентизма постоје четири нараштаја, указао бих на Авакумове плоче. Врло једноставан начин да се ова чињеница разуме јесте то што име Лаодикија значи народ коме се суди. Почетак адвентизма објавио је отварање суда, а крај адвентизма објављује затварање суда. Затварање суда збива се у трећем и четвртом нараштају.

> Thou shalt not make unto thee any graven image, or any likeness of anything that is in heaven above, or that is in the earth beneath, or that is in the water under the earth: Thou shalt not bow down thyself to them, nor serve them: for I the Lord thy God am a jealous God, visiting the iniquity of the fathers upon the children unto the third and fourth generation of them that hate me; And showing mercy unto thousands of them that love me, and keep my commandments. Exodus 20:4–6.

> Не гради себи лика резанога, нити какве слике од онога што је горе на небу, или доле на земљи, или у води испод земље; немој им се клањати нити им служити; јер ја, Господ Бог твој, Бог сам ревнитељ, који походим безакоње отаца на синовима до трећега и четвртога колена оних који ме мрзе; а чиним милост хиљадама оних који ме љубе и држе заповести моје. Излазак 20:4–6.

At the close of judgment, the final generation of Laodicean (a people judged) Adventism will be judged and spewed out of the mouth of the Lord, as was ancient Israel at the destruction of Jerusalem. Biblical doctrines, are truths, and there are also testing truths and then there are present truths. Present truth is always a testing truth, but it identifies a testing truth specially designed for the generation that is currently living. The fact of the matter though, is more likely to be that any truth from God’s word which we choose to reject, has just become a testing truth that we just failed.

При окончању суда, последњи нараштај лаодикијског (народа под судом) адвентизма биће осуђен и избљуван из уста Господњих, као што је то био стари Израиљ при разорењу Јерусалима. Библијске доктрине јесу истине, а постоје и испитне истине, а затим и садашње истине. Садашња истина је увек испитна истина, али она нарочито означава испитну истину посебно намењену нараштају који тренутно живи. Ипак, сама чињеница је, по свој прилици, да свака истина из Божје речи коју одлучимо да одбацимо, управо постаје испитна истина на којој смо управо пали.

Jesus is the word of God, and He is the truth. He informed Pilate the reason He “came” “into the world,” was to “bear witness unto the truth,” and that everyone that heard His voice, “is of the truth.” The word “truth” that Pilate and Jesus spoke of comes from a Hebrew word that is translated as “truth” and is found one hundred and twenty-seven times in the Old Testament. That Hebrew word (H571) is translated into various English words, but it is translated ninety-two times as “truth” in the Old Testament. It is one of those words that is profoundly powerful, on many levels.

Исус је Реч Божија, и Он је истина. Он је обавестио Пилата да је разлог због кога је „дошао“ „на свет“ био да „сведочи за истину“, и да је свако ко чује Његов глас „од истине“. Реч „истина“ о којој су говорили Пилат и Исус потиче од једне јеврејске речи која се преводи као „истина“ и јавља се сто двадесет и седам пута у Старом завету. Та јеврејска реч (H571) преводи се различитим енглеским речима, али је у Старом завету деведесет и два пута преведена као „truth“. То је једна од оних речи које су дубоко моћне, на многим нивоима.

The word translated as “truth” in the Old Testament consists of three Hebrew letters, and with Hebrew letters, the letters have their own definition, so the word that is created from the letters blends the combined meanings of each letter to produce the ultimate meaning of the word. The word “truth” is made up of three Hebrew letters, the first letter of the Hebrew alphabet, a letter in the middle and the last letter of the Hebrew alphabet. “Truth” in the Old Testament is represented by the first and the last letters of the alphabet, with a letter in the middle!

Реч која се у Старом завету преводи као „истина“ састоји се од три хебрејска слова, а у хебрејском језику слова имају сопствено значење, тако да реч која је састављена од тих слова сједињује здружена значења сваког слова да би произвела коначно значење те речи. Реч „истина“ сачињена је од три хебрејска слова: првог слова хебрејског алфабета, једног слова у средини и последњег слова хебрејског алфабета. „Истина“ је у Старом завету представљена првим и последњим словом алфабета, са једним словом у средини!

This is the definition of the biblical “rule of first mention.” The first time a subject is presented is the most significant reference for the word, which is a seed, and it contains all the DNA necessary to produce the entire story. The second most important reference in the “rule of first mention” is the last reference, for that is where all the stories that arise between the beginning and ending are tied together. “In the Revelation all the books of the Bible meet and end,” and Revelation is the last book of the Bible.

Ово је дефиниција библијског „правила првог помињања“. Први пут када се нека тема представи јесте најзначајнија референца за ту реч, која је семе, и она садржи сав ДНК неопходан да произведе читаву причу. Друга по важности референца у „правилу првог помињања“ јесте последња референца, јер се ту све приче које настају између почетка и свршетка повезују у целину. „У Откривењу се све књиге Библије састају и завршавају“, а Откривење је последња књига Библије.

The Hebrew word “truth” we are considering begins with the letter “Aleph” the thirteenth character is “Mem” and the twenty-second and last letter is “Tav.” Of course, there are various nuances to the definitions of these letters depending upon which linguist you turn to for the definition but the general definitions are very informative.

Јеврејска реч „истина“ коју разматрамо почиње словом „Алеф“, тринаесто слово је „Мем“, а двадесет друго и последње слово је „Тав“. Наравно, постоје различите нијансе у одређењима ових слова, зависно од тога коме се лингвисти обратите за њихово тумачење, али су општа значења веома поучна.

א (Aleph): First letter of the Hebrew alphabet, and it is often associated with the unity, and represents the Divine and the eternal, symbolizing the connection between God and creation.

א (Alef): Prvo slovo hebrejskog alfabeta, i često se povezuje sa jedinstvom, te predstavlja Božansko i večno, simbolizujući vezu između Boga i tvorevine.

מ (Mem): Thirteenth letter of the Hebrew alphabet and is often associated with water.

מ (Mem): Тринаесто слово јеврејског алфабета и често се повезује са водом.

ת (Tav): Last letter of the Hebrew alphabet, and it carries the meaning of “mark” or “sign.” It is often associated with the concept of completion or the “seal” of creation. In ancient Hebrew, the letter Tav had the shape of a cross.

ת (Tav): Последње слово хебрејског алфабета и носи значење „ознаке“ или „знака“. Често се повезује са појмом довршења или „печата“ стварања. У древном хебрејском, слово Tav имало је облик крста.

The Hebrew word translated as “truth” that we are considering is made up of three letters, that together represent the everlasting gospel. What? This is easily recognized if you understand that the three angels’ messages are the everlasting gospel. It is recognizable because the definitions of these three letters represent the three angels’ message.

Јеврејска реч која се преводи као „истина“, а коју разматрамо, састављена је од три слова, која заједно представљају вечно јеванђеље. Шта? Ово се лако препознаје ако разумете да су поруке тројице анђела вечно јеванђеље. То је препознатљиво зато што значења ова три слова представљају поруку тројице анђела.

The first angel of Revelation fourteen identifies the everlasting gospel and then tells the entire world to “fear God” and glorify Him through worshipping the Creator. The definition of (Aleph) the first of those three letters is “the Divine, Eternal God, and as mankind’s Creator, the God that men should reverently fear and worship.”

Први анђео из Откривења четрнаесте главе објављује вечно јеванђеље, а затим целом свету налаже да се „боји Бога“ и да Га прослави тиме што ће се клањати Творцу. Дефиниција (Aleph), првог од та три слова, гласи: „Божански, вечни Бог, и, као Творац човечанства, Бог кога људи треба побожно да се боје и да Му се клањају.“

Aleph represents the first angel’s message.

Алеф представља вест првог анђела.

The second angel’s message calls men out of Babylon, marks when the Holy Spirit is poured out and identifies the rebellion of Babylon. The definition of (Mem) is associated with water, (symbol of the outpouring of the Spirit) and it is the thirteenth number of the alphabet, the number thirteen being a symbol of rebellion, thus identifying Babylon. Mem represents the second angel’s message.

Порука другог анђела позива људе да изађу из Вавилона, означава време када се излива Свети Дух и открива побуну Вавилона. Значење слова (Mem) повезано је с водом, (симболом изливања Духа), и оно је тринаесто слово азбуке; број тринаест је симбол побуне, те тако означава Вавилон. Mem представља поруку другог анђела.

The third angel warns men against receiving the mark of the beast, identifies two classes of worshippers and God’s wrath. The definition of (Tav) is that it represents a “mark,” (the mark of the beast) it represents the seal of creation (the seal of God). The letter itself is shaped as the cross. Tav represents the third angel’s message.

Трећи анђео опомиње људе да не приме жиг звери, разликује две класе поклоника и Божји гнев. Значење слова (Tav) јесте да оно представља „жиг“ (жиг звери), а представља и печат стварања (печат Божји). Само слово има облик крста. Tav представља поруку трећег анђела.

> “What is the seal of the living God, which is placed in the foreheads of His people? It is a mark which angels, but not human eyes, can read; for the destroying angel must see this mark of redemption. The intelligent mind has seen the sign of the cross of Calvary in the Lord’s adopted sons and daughters. The sin of the transgression of the law of God is taken away. They have on the wedding garment, and are obedient and faithful to all God’s commands.

> „Шта је печат живога Бога, који се ставља на чела Његовог народа? То је знак који анђели, али не и људске очи, могу да прочитају; јер анђео заторник мора видети тај знак откупљења. Разумни ум је видео знак крста са Голготе на усиновљеним синовима и кћерима Господњим. Грех преступа закона Божјег је уклоњен. Они су обучени у свадбено рухо и послушни су и верни свим Божјим заповестима.

> “The Lord will not excuse those who know the truth if they do not in word and deed obey His commands.” Maranatha, 243.

> „Господ неће оправдати оне који познају истину ако речју и делом не слушају Његове заповести.“ Maranatha, 243.

The Hebrew word translated as “truth” consist of three letters that each have their own definitions. Those three definitions are also the definitions of the three angels’ messages. They are also the definitions of the first angel’s message, for the first angel’s message was the message at the beginning of Adventism and the third angel’s message is the message at the end of Adventism. Because Jesus illustrates the end with the beginning, the first angel possesses all the prophetic waymarks of the third angel’s message. In doing so, the definition of the three Hebrew letters become symbols of not only the third angel’s message, but also symbols of the first angel’s message.

Јеврејска реч преведена као „истина“ састоји се од три слова, од којих свако има своје сопствено значење. Та три значења уједно су и значења порука тројице анђела. Она су такође и значења поруке првог анђела, јер је порука првог анђела била порука на почетку адвентизма, а порука трећег анђела јесте порука на крају адвентизма. Пошто Исус крај приказује посредством почетка, први анђео поседује све пророчке међаше поруке трећег анђела. Тиме значења трију јеврејских слова постају симболи не само поруке трећег анђела, него и симболи поруке првог анђела.

John in the Revelation was told to write the things which then were, and in so doing he would simultaneously be writing the things that would be in the future. He recorded the beginning to illustrate the end. In no uncertain terms, Seventh-day Adventists have been informed to study and proclaim the message of the Millerites, which is the message of the first angel. In studying and proclaiming those truths and that history we shall be proclaiming the third angel’s message and repeating the history of the first angel.

Јовану је у Откривењу било речено да запише оно што тада јесте, и чинећи то он ће истовремено записивати и оно што ће бити у будућности. Он је забележио почетак да би приказао свршетак. Недвосмислено је адвентистима седмога дана стављено до знања да проучавају и објављују поруку милерита, која је порука првог анђела. Проучавајући и објављујући те истине и ту историју, ми ћемо објављивати поруку трећег анђела и понављати историју првог анђела.

> “God is not giving us a new message. We are to proclaim the message that in 1843 and 1844 brought us out of the other churches.” Review and Herald, January 19, 1905.

> „Бог нам не даје нову поруку. Треба да објављујемо поруку која нас је 1843. и 1844. извела из других цркава.“ Review and Herald, January 19, 1905.

> “All the messages given from 1840–1844 are to be made forcible now, for there are many people who have lost their bearings. The messages are to go to all the churches.” Manuscript Releases, volume 21, 437.

> „Све поруке дате од 1840–1844. треба сада снажно износити, јер има много људи који су изгубили своје усмерење. Поруке треба да иду свим црквама.“ Manuscript Releases, volume 21, 437.

> “The truths that we received in 1841, ‘42, ‘43, and ‘44 are now to be studied and proclaimed.” Manuscript Releases, volume 15, 371.

> „Истине које смо примили 1841, ’42, ’43. и ’44. године сада треба проучавати и објављивати.“ Manuscript Releases, том 15, 371.

> “The warning has come: Nothing is to be allowed to come in that will disturb the foundation of the faith upon which we have been building ever since the message came in 1842, 1843, and 1844. I was in this message, and ever since I have been standing before the world, true to the light that God has given us. We do not propose to take our feet off the platform on which they were placed as day by day we sought the Lord with earnest prayer, seeking for light. Do you think that I could give up the light that God has given me? It is to be as the Rock of Ages. It has been guiding me ever since it was given.” Review and Herald, April 14, 1903.

> „Опомена је дошла: Не сме се допустити да уђе било шта што би уздрмало темељ вере на којем зидамо још откако је дошла вест 1842, 1843. и 1844. године. Била сам у овој вести, и од тада стојим пред светом, верна светлости коју нам је Бог дао. Не намеравамо да склонимо своје ноге са постоља на које су биле постављене док смо из дана у дан тражили Господа у усрдној молитви, тражећи светлост. Мислите ли да бих се могла одрећи светлости коју ми је Бог дао? Она треба да буде као Стена векова. Она ме је водила откако ми је дата.” Review and Herald, April 14, 1903.

The message of the first angel and the history where that message was presented parallels and illustrates our current history—with some prophetic caveats. Both those histories are also represented by the three letters employed by the Divine linguist to form the word “truth.” And that word “truth” represents the everlasting gospel.

Порука првог анђела и историја у којој је та порука била објављена упоредиве су с нашом садашњом историјом и њу осветљавају — уз извесне пророчке ограде. Обе те историје такође су представљене трима словима која је Божански Лингвиста употребио да образује реч „истина“. А та реч „истина“ представља вечно јеванђеље.

The history of the Millerites at the beginning of Adventism, represents the first angel and the history at the end of Adventism that is represented by the third angel are parallel histories, but they contain some differences.

Историја милерита на почетку адвентизма представља првог анђела, а историја на крају адвентизма, која је представљена трећим анђелом, јесу паралелне историје, али садрже извесне разлике.

The first angel announces the opening of the judgment and the third angel announces the close of the judgment. The prophetic structure upon which the history of Adventism unfolded is identical both in its beginning history and in its ending. Either end can be shown to follow the three steps of the three angels as they arrive in history. And those three angels are also those three letters. Therefore, the prophetic sequence of events at both ends of Adventism are based upon the three steps of the three angels, which are waymarks that are also represented by those three Hebrew letters that create the word “truth.”

Први анђео објављује отпочињање суда, а трећи анђео објављује завршетак суда. Пророчка структура на којој се развијала историја адвентизма истоветна је и у својој почетној историји и у своме завршетку. Може се показати да оба краја следе три корака тројице анђела онако како они ступају у историју. А та три анђела уједно су и та три слова. Стога се пророчки низ догађаја на оба краја адвентизма заснива на три корака тројице анђела, који су прекретнице, а које су такође представљене оним трима хебрејским словима која образују реч „истина“.

Alpha is the beginning of Adventism, Omega the end of Adventism and the letter in the middle, being the thirteenth letter, thus identifies the rebellion of Adventism from its beginning unto its end.

Алфа је почетак адвентизма, Омега крај адвентизма, а слово у средини, као тринаесто слово, тако означава побуну адвентизма од његовог почетка до његовог краја.

We are instructed about where God’s way is:

Поучени смо о томе где је Божји пут:

> Thy way, O God, is in the sanctuary: who is so great a God as our God? Psalms 77:13.

> Пут је Твој, Боже, у светињи; ко је тако велик Бог као Бог наш? Псалми 77:13.

In the sanctuary we find that God’s way is the same three steps as the three angels’ messages. In the courtyard the fear of God leads one to make an offering and secure justification. In the holy place sanctification is represented by the prayer life represented by the altar of incense, the study life represented by the table of showbread and life of service represented by the candlesticks. The Most Holy Place represents judgment. When we possess the fear of God as represented in the first angel’s message, we seek justification at the foot of the cross, in the courtyard. When we are justified (made righteous) we walk in the newness of the sanctified life (growth in holiness) as represented by the holy place. The holy place represents the work of a Christian as accomplished by the Millerites during the second angel’s message accompanied by the Midnight Cry. Justified and sanctified we are prepared for the judgment represented by the Most Holy Place. Three sanctuary steps, representing among other things three theological terms—justification, sanctification and glorification and also representing the three angels’ messages, and of course also representing the first angel’s message and of course also representing the three letters that are employed to create the word “truth.”

U svetinji nalazimo da je Božji put isti ona tri koraka kao i tri anđeoske poruke. U predvorju strah Božji navodi čoveka da prinese žrtvu i obezbedi opravdanje. U Svetinji je posvećenje predstavljeno životom molitve, prikazanim oltarom kada, životom proučavanja, predstavljenim stolom sa hlebovima predloga, i životom službe, predstavljenim svećnjacima. Svetinja nad svetinjama predstavlja sud. Kada posedujemo strah Božji, kako je predstavljen u poruci prvog anđela, tražimo opravdanje podno krsta, u predvorju. Kada smo opravdani (učinjeni pravednima), hodimo u novini posvećenog života (uzrastanja u svetosti), kako je predstavljeno Svetinjom. Svetinja predstavlja delo jednog hrišćanina, kako su ga ostvarili mileriti tokom poruke drugog anđela, praćene Ponoćnim pokličem. Opravdani i posvećeni, pripremljeni smo za sud predstavljen Svetinjom nad svetinjama. Tri koraka svetinje, koji, između ostalog, predstavljaju tri teološka pojma — opravdanje, posvećenje i proslavljenje — a takođe predstavljaju i tri anđeoske poruke, i, naravno, takođe predstavljaju poruku prvog anđela i, naravno, takođe predstavljaju tri slova koja se upotrebljavaju za stvaranje reči „istina“.

In the courtyard of the sanctuary, we find all three steps as well. The first step into the sanctuary must illustrate the last step of the sanctuary, just as the first angel parallels the third angel. The first step in the courtyard is the slaying of the offering, representing justification. The second step is the laver where the fat (sin) is removed and the offering cleansed before the final steps. The water of the laver is a characteristic of the second step. The third step is the actual burnt offering, which typified Christ on the cross where judgment was accomplished. The same three steps are in the first step of the sanctuary, just as the same three steps are in the first angel’s message. The principle of alpha and omega is within the sanctuary, as it is in the three angels’ messages, as it is in the letters forming the word “truth.”

У дворишту Светиње такође налазимо сва три корака. Први корак у Светињу мора да илуструје последњи корак Светиње, као што први анђео одговара трећем анђелу. Први корак у дворишту јесте клање жртве, које представља оправдање. Други корак јесте умиваоник, где се сало (грех) уклања и жртва очишћује пре завршних корака. Вода умиваоника је обележје другог корака. Трећи корак јесте сама жртва свеспаљеница, која је била праслика Христа на крсту, где је суд био извршен. Иста три корака налазе се у првом кораку Светиње, као што се иста три корака налазе у поруци првог анђела. Начело алфе и омеге налази се унутар Светиње, као што је и у порукама трију анђела, као што је и у словима која сачињавају реч „истина“.

The 2300-year prophecy possesses the identical structure. The prophecy began with three decrees and ended at the arrival of the third angel’s message on October 22, 1844. The prophecy sets forth five prophetic lines and the history at the beginning of the 2300-year prophecy represents the ending history of each of those five prophecies. The beginning and ending of the complete 2300-year prophecy has three decrees, and it ends with three messages.

Пророштво о 2300 година поседује истоветну структуру. Пророштво је отпочело са три указа и окончало се доласком поруке трећег анђела 22. октобра 1844. године. Пророштво износи пет пророчких линија, а историја на почетку пророштва о 2300 година представља завршну историју сваког од тих пет пророштава. Почетак и завршетак целокупног пророштва о 2300 година имају три указа, а оно се завршава са три поруке.

The beginning of the prophecy in 457 BC took place in troublous times and provided for the Jews to return and rebuild the temple and city. In agreement with the prediction, 49 years later after the work that was started in 457 BC, it was finished in troublous times. The beginning of the 49 years illustrates the end of the 49 years.

Почетак пророчанства 457. године пре Христа одиграо се у тешким временима и омогућио Јеврејима да се врате и поново сазидају храм и град. У сагласности са предсказањем, 49 година касније, након дела које је започето 457. године пре Христа, оно је било довршено у тешким временима. Почетак тих 49 година осликава крај тих 49 година.

457 BC marks the beginning of the prophecy that identifies the anointing of Christ at His baptism. His anointing marked the beginning of His work in gathering together a people to be citizens of New, not Old Jerusalem, just as ancient Israel was gathered to re-build literal Jerusalem in 457 BC.

457. година пре Христа означава почетак пророчанства које указује на помазање Христа приликом Његовог крштења. Његово помазање означило је почетак Његовог дела сабирања народа који ће бити грађани Новог, а не Старог Јерусалима, као што је стари Израиљ био сабран да поново сазида дословни Јерусалим 457. године пре Христа.

457 BC also marks the beginning of the prophecy identifying when Christ would be crucified. Sister White lines the history of the cross up with the Great Disappointment of October 22, 1844, and she also aligns the history of the Red Sea crossing up with the Great Disappointment. In 457 BC there was a disappointment which typified the disappointment of the Hebrews at the Red Sea, the Great disappointment for Adventists, the disappointment of disciples at the cross and of Ezra in 457 BC.

457. година пре Христа такође означава почетак пророчанства које указује на време када ће Христос бити разапет. Сестра Вајт повезује историју крста са Великим разочарањем од 22. октобра 1844, а исто тако доводи у везу и историју преласка преко Црвеног мора са Великим разочарањем. Године 457. пре Христа догодило се једно разочарање које је представљало праслику разочарања Јевреја код Црвеног мора, Великог разочарања код адвентиста, разочарања ученика код крста и Јездре 457. године пре Христа.

> “Ezra had expected that a large number would return to Jerusalem, but the number who responded to the call was disappointingly small. Many who had acquired houses and lands had no desire to sacrifice these possessions. They loved ease and comfort and were well satisfied to remain. Their example proved a hindrance to others who otherwise might have chosen to cast in their lot with those who were advancing by faith.” Prophets and Kings, 612.

> „Јездра је очекивао да ће се велики број вратити у Јерусалим, али је број оних који су се одазвали позиву био разочаравајуће мали. Многи који су стекли куће и имања нису имали жеље да жртвују те поседе. Волели су удобност и лагодност и били су сасвим задовољни да остану. Њихов пример представљао је сметњу другима који би иначе можда изабрали да своју судбину повежу с онима који су напредовали вером.“ Пророци и цареви, 612.

457 BC also marks the beginning of the prophecy identifying when ancient Israel would be divorced of God and the gospel would be taken to the Gentiles, marking the end of a special probationary time of 490 years especially for ancient Israel. 457 BC therefore marks the beginning of their probationary time and 34 AD marks the end of their probationary time, typifying that Adventism’s probationary time began in 1844 and ends at the Sunday law.

457. година пре Христа такође означава почетак пророчанства које открива када ће древни Израиљ бити отпуштен од Бога и када ће Јеванђеље бити однето незнабошцима, означавајући крај посебног времена милости од 490 година, нарочито одређеног за древни Израиљ. Стога 457. година пре Христа означава почетак њиховог времена милости, а 34. година после Христа означава крај њиховог времена милости, представљајући унапред да је време милости адвентизма започело 1844. године и завршава се при недељном закону.

There are a few other internal time prophecies in the 2300-years prophecy, but they all possess the signature of Alpha and Omega. Their beginnings illustrate their endings.

Постоји још неколико унутрашњих временских пророчанстава у пророчанству о 2300 година, али сва она носе печат Алфе и Омеге. Њихови почеци осликавају њихове завршетке.

It is important to note that ancient Israel was made the depositaries of the law of God and that modern Israel was made not only the depositaries of His law, but also the depositaries of His prophecies. When the Lord entered into covenant with ancient Israel, He made them the depositaries of the Ten Commandments as written on two tables of stone. When He entered into covenant with modern Israel in the Millerite history, He made them the depositaries of His prophetic word as represented upon the two tables of Habakkuk represented by the 1843 and 1850 pioneer charts. The beginning of ancient Israel illustrates the beginning of modern Israel.

Важно је уочити да је древни Израел био постављен за чувара Божјег закона, а да је савремени Израел био постављен не само за чувара Његовог закона, него и за чувара Његових пророчанстава. Када је Господ ступио у савез са древним Израелом, учинио их је чуварима Десет заповести, записаних на две камене плоче. Када је ступио у савез са савременим Израелом у милеритској историји, учинио их је чуварима Своје пророчке речи, како је представљена на двема Авакумовим плочама, представљеним пионирским картама из 1843. и 1850. године. Почетак древног Израела осликава почетак савременог Израела.

> “The Lord called out His people Israel, and separated them from the world, that He might commit to them a sacred trust. He made them the depositaries of His law; and He designed through them to preserve among men the knowledge of Himself. Through them the light of heaven was to shine out to the dark places of the earth, and a voice was to be heard appealing to all peoples to turn from their idolatry to serve the living and true God.

> „Господ је позвао свој народ Израиљ и одвојио га од света, да би му поверио свето повереништво. Учинио их је чуварима Свога закона; и намеравао је да преко њих сачува међу људима знање о Себи. Преко њих је светлост неба требало да засја у тамним местима земље, и требало је да се чује глас који позива све народе да се одврате од свога идолопоклонства и служе живоме и истинитоме Богу.“

> “Had the Hebrews been true to their trust, they would have been a power in the world. God would have been their defense, and He would have exalted them above all other nations. His might and truth would have been revealed through them, and they would have stood forth under His wise and holy rule as an example of the superiority of His government over every form of idolatry. But they did not keep their covenant with God. They followed after the idolatrous practises of other nations; and instead of making their Creator’s name a praise in the earth, they brought it into contempt.

> „Да су Јевреји били верни повереном им позиву, били би сила у свету. Бог би био њихова одбрана, и Он би их узвисио изнад свих других народа. Његова моћ и истина откривале би се кроз њих, и они би, под Његовом мудром и светом влашћу, стајали као пример надмоћности Његове владавине над сваким обликом идолопоклонства. Али они нису одржали свој завет с Богом. Пошли су за идолопоклоничким обичајима других народа; и уместо да име свога Творца учине хвалом на земљи, довели су га на презир.“

> “Yet the purpose of God must be accomplished. The knowledge of His will must be given to the world. God brought the hand of oppression upon His people, and scattered them as captives among the nations. In affliction many of them repented of their transgressions, and sought the Lord. Thus scattered throughout the countries of the heathen, they spread abroad the knowledge of the true God.

> „Ипак, Божја намера мора се извршити. Познање Његове воље мора се дати свету. Бог је допустио да рука угњетавања дође на Његов народ и расејао их као заробљенике међу народима. У невољи су се многи од њих покајали за своје преступе и тражили Господа. Тако, расејани по земљама незнабожаца, ширили су познање истинитога Бога.“

> “In this day, God has called His church, as He called ancient Israel, to stand as a light in the earth. By the mighty cleaver of truth,—the messages of the first, second, and third angels,—He has separated a people from the churches and from the world, to bring them into a sacred nearness to Himself. He has made them the depositories of His law, and has committed to them the great truths of prophecy for this time. Like the holy oracles committed to ancient Israel, these are a sacred trust to be communicated to the world.

> „У овоме дану, Бог је позвао Своју цркву, као што је позвао древни Израиљ, да стоји као светлост на земљи. Моћним секачем истине,—порукама првог, другог и трећег анђела,—Он је одвојио један народ од цркава и од света, да би га привео у свето приближење Себи. Учинио их је чуварима Свога закона и поверио им велике истине пророчанства за ово време. Као и света пророштва поверена древном Израиљу, ово је свети залог који треба саопштити свету.

> “Prophecy declares that the first angel would make his announcement to ‘every nation, and kindred, and tongue, and people.’ The warning of the third angel, which forms a part of the same threefold message, and is the message for this time, will be no less widespread. The banner on which is inscribed, ‘The commandments of God and the faith of Jesus,’ is to be raised aloft. The power of the first and second messages is to be intensified in the third. It is represented in the prophecy as being proclaimed with a loud voice by an angel flying in the midst of heaven, and it will command the attention of the world.

> „Пророштво објављује да ће први анђео упутити своју вест „сваком народу, и племену, и језику, и људима“. Упозорење трећег анђела, које чини део исте троструке поруке и које је порука за ово време, биће ништа мање распрострањено. Застава на којој је исписано: „Заповести Божје и вера Исусова“, треба да буде високо подигнута. Сила прве и друге поруке треба да буде појачана у трећој. У пророштву је представљена као да је анђео, летећи посред неба, објављује силним гласом, и она ће привући пажњу света.“

> “The most fearful threatening ever addressed to mortals is contained in the third angel’s message. That must be a terrible sin which calls down the wrath of God unmingled with mercy. But men are not left in darkness concerning this important matter; the warning against the worship of the beast and his image is to be given to the world before the visitation of God’s judgments, that all may know why the judgments are inflicted, and may have opportunity to escape.” Signs of the Times, January 25, 1910.

> „Најстрашнија претња икада упућена смртницима садржана је у поруци трећег анђела. То мора бити страшан грех који на себе навлачи Божји гнев непомешан с милошћу. Али људи нису остављени у тами у погледу ове важне ствари; опомена против клањања звери и њеном лику треба да буде дата свету пре него што дође поход Божјих судова, да би сви могли знати зашто се судови изливају, и да би имали прилику да умакну.“ Signs of the Times, January 25, 1910.

The production of the two tables in fulfillment of Habakkuk chapter two was a fulfillment of several prophecies.

Израда двеју таблица у испуњењу другог поглавља Авакума представљала је испуњење неколико пророчанстава.

> I will stand upon my watch, and set me upon the tower, and will watch to see what he will say unto me, and what I shall answer when I am reproved. And the Lord answered me, and said, Write the vision, and make it plain upon tables, that he may run that readeth it. For the vision is yet for an appointed time, but at the end it shall speak, and not lie: though it tarry, wait for it; because it will surely come, it will not tarry.

> Стајаћу на својој стражи и поставићу се на кулу, и гледаћу да видим шта ће ми рећи и шта ћу одговорити када будем укорен. И Господ ми одговори и рече: Запиши виђење и јасно га изложи на таблицама, да може трчати онај који га чита. Јер је виђење још за одређено време, али на крају ће проговорити и неће лагати; ако и оклева, чекај га, јер ће засигурно доћи, неће задоцнити.

> Behold, his soul which is lifted up is not upright in him: but the just shall live by his faith. Habakkuk 2:1–4.

> Ево, душа његова, која се надима, није права у њему; али ће праведник живети од вере своје. Авакум 2:1–4.

The production of both the 1843 pioneer chart and the 1850 pioneer chart was a fulfillment of prophecy. The study of Habakkuk’s Tables provides ample evidence of this. But the passage in Habakkuk makes an important contribution to this point in our discussion.

Израда и пионирске карте из 1843. године и пионирске карте из 1850. године била је испуњење пророчанства. Проучавање Авакумових таблица пружа обиље доказа за то. Али одломак у Авакуму даје важан допринос овој тачки у нашем разматрању.

> “I have seen that the 1843 chart was directed by the hand of the Lord, and that it should not be altered; that the figures were as He wanted them; that His hand was over and hid a mistake in some of the figures, so that none could see it, until His hand was removed.” Early Writings, 74, 75.

> „Видела сам да је карта из 1843. године била управљена руком Господњом и да не треба да буде измењена; да су бројеви били онакви какве је Он хтео; да је Његова рука била над њима и сакрила грешку у неким бројевима, тако да је нико није могао видети, док Његова рука није била уклоњена.“ Early Writings, 74, 75.

After 1843 the Lord directed to make another chart, but that the first (1843) chart should not be altered, except by inspiration.

После 1843. године Господ је упутио да се начини друга карта, али да се прва карта (1843) не сме мењати, осим по надахнућу.

> “I saw that the truth should be made plain upon tables, that the earth and the fullness thereof is the Lord’s, and that necessary means should not be spared to make it plain. I saw that the old chart was directed by the Lord, and that not a figure of it should be altered except by inspiration. I saw that the figures of the chart were as God would have them, and that His hand was over and hid a mistake in some of the figures, so that none should see it till His hand was removed.” Spalding and Magan, 2.

> „Видела сам да истину треба учинити јасном на таблицама, да је земља и пуноћа њезина Господња, и да се неопходна средства не смеју штедети да би се она учинила јасном. Видела сам да је стара карта била усмерена од Господа, и да ниједна њена бројка не треба да буде измењена осим надахнућем. Видела сам да су бројке на карти биле онакве какве је Бог хтео да буду, и да је Његова рука била над једном грешком у неким од тих бројки и сакрила је, тако да је нико не може видети док Његова рука не буде уклоњена.“ Spalding and Magan, 2.

While living with Brother Nichols (who produced the 1850 chart), during the time he made the chart, Sister White said she saw the 1850 chart in the Bible.

Док је живела са братом Николсом (који је израдио карту из 1850. године), у време када је он правио ту карту, сестра Вајт је рекла да је видела карту из 1850. године у Библији.

> “I saw that God was in the publishment of the chart by Brother Nichols. I saw that there was a prophecy of this chart in the Bible, and if this chart is designed for God’s people, if it [is] sufficient for one it is for another, and if one needed a new chart painted on a larger scale, all need it just as much.” Manuscript Releases, volume 13, 359.

> „Видела сам да је Бог био у објављивању карте од стране брата Николса. Видела сам да у Библији постоји пророчанство о овој карти, и ако је ова карта намењена Божјем народу, ако је довољна за једнога, довољна је и за другога, а ако је једноме била потребна нова карта, насликана у већем размеру, свима је потребна исто толико.“ Manuscript Releases, том 13, 359.

Habakkuk had commanded “Write the vision, and make it plain upon tables.” The two tables of Habakkuk were the symbol of the covenant God made with Adventism when He made them depositories of His prophecies, just as He did when he entered into covenant with ancient Israel and gave the two tables of the law and the responsibility to be the depositories of the law. But Habakkuk identifies two classes of worshippers in relation to the tables that were to make the vision plain. One class whose “soul which is lifted up” and “is not upright,” and another class that are identified as “the just” who “shall live by his faith.”

Авакуму је било заповеђено: „Запиши виђење, и учини да буде јасно на таблицама.“ Две Авакумове таблице биле су симбол завета који је Бог склопио са адвентизмом када их је учинио повереницима својих пророштава, као што је учинио и када је ступио у завет са древним Израиљем и дао две таблице закона и одговорност да буду повереници закона. Али Авакум у односу на таблице које су требало да учине виђење јасним разликује две класе богослужитеља. Једну класу, чија је „душа надмена“ и „није права“, и другу класу, која је означена као „праведник“ који „ће живети од вере своје“.

The context of Habakkuk identifies that those who are justified are living by a faith that is based upon the prophetic Word, as represented by the two tables, and therefore those who are not justified have rejected the beginnings of Adventism. The point I wish to make is based upon a passage we considered some time back. It reads:

Контекст Авакума указује на то да они који су оправдани живе вером која је заснована на пророчкој Речи, представљеној двема плочама, те стога они који нису оправдани одбацили су почетке адвентизма. Поента коју желим да изнесем заснива се на једном одломку који смо разматрали пре извесног времена. Он гласи:

> “But such subjects as the sanctuary, in connection with the 2300 days, the commandments of God and the faith of Jesus, are perfectly calculated to explain the past Advent movement and show what our present position is, establish the faith of the doubting, and give certainty to the glorious future. These, I have frequently seen, were the principal subjects on which the messengers should dwell.” Early Writings, 63.

> „Али теме као што су светиња, у вези са 2300 дана, Божје заповести и вера Исусова, савршено су прилагођене да објасне прошли адвентни покрет и покажу какав је наш садашњи положај, да утврде веру оних који сумњају и дају извесност славној будућности. Често ми је било показано да су то главне теме на којима весници треба да се задржавају.“ Early Writings, 63.

We have just reviewed all four of these truths; the sanctuary, the 2300 days, the commandments of God and the faith of Jesus. We placed all four of these truths into the framework of truth that has been “perfectly calculated to explain the past Advent movement and show what our present position is.” That framework is “the rule of first mention,” it is the signature of Alpha and Omega, and it is the framework of truth, for the word “truth” contains the very same signature as all four of the truths that are identified as “present truth” which was designed to explain the beginning of Adventism.

Управо смо размотрили све четири ове истине: светињу, 2300 дана, заповести Божје и веру Исусову. Све четири ове истине сместили смо у оквир истине који је био „савршено срачунат да објасни прошли адвентни покрет и покаже какав је наш садашњи положај“. Тај оквир јесте „правило првог спомињања“; он је потпис Алфе и Омеге, и он је оквир истине, јер реч „истина“ садржи исти тај потпис као и све четири истине које су означене као „садашња истина“, а које су биле намењене да објасне почетак адвентизма.

If nothing else, this means that the word translated as “truth” which we are considering is the framework of the everlasting gospel, and it is the framework for the final warning message, and it is the framework of the third angel’s message, and it is a large part of the Revelation of Jesus Christ.

Ако ништа друго, то значи да је реч која се преводи као „истина“, а коју разматрамо, оквир вечног јеванђеља, и да је она оквир завршне поруке опомене, и да је она оквир поруке трећег анђела, и да је она велики део Откривења Исуса Христа.

The final warning message represented as the Revelation of Jesus Christ in the first three verses of Revelation chapter one is testified to a second time at the end of Revelation. The end of Revelation testifies of the first verses of the Old Testament and also the last verses of the Old Testament. With those four references it can be deduced by employing the divine rule of placing prophetic line upon prophetic line that the final warning message has to do with the Creator’s relationship to His created beings. It has to do with His creative power. It has to do with how His creative power is communicated to His church. It has to do with the attribute of Divinity that identifies the end with the beginning. It is a message that arrives just before the close of probation and more. When considered together it is about God’s creative power! And the first mention of His creative power is in the beginning of Genesis one from the first verse through to the second chapter verse three.

Завршна вест упозорења, представљена као Откривење Исуса Христа у прва три стиха првог поглавља Откривења, посведочена је по други пут на крају Откривења. Крај Откривења сведочи о првим стиховима Старог завета, а такође и о последњим стиховима Старог завета. На основу та четири упућивања може се, применом божанског правила постављања пророчке линије на пророчку линију, закључити да се завршна вест упозорења односи на однос Творца према Његовим створеним бићима. Она се тиче Његове стваралачке силе. Она се тиче начина на који се Његова стваралачка сила саопштава Његовој цркви. Она се тиче својства Божанства које поистовећује крај са почетком. То је вест која долази непосредно пре завршетка времена милости, и још више од тога. Када се све то сагледа заједно, реч је о Божјој стваралачкој сили! А прво помињање Његове стваралачке силе налази се на почетку 1. Мојсијеве, од првог стиха првог поглавља па до трећег стиха другог поглавља.

> In the beginning God created the heaven and the earth. And the earth was without form, and void; and darkness was upon the face of the deep. And the Spirit of God moved upon the face of the waters.

> У почетку створи Бог небо и земљу. А земља беше без обличја и пуста; и тама беше над лицем бездана. И Дух Божији дизаше се над лицем вода.

> And God said, Let there be light: and there was light. And God saw the light, that it was good: and God divided the light from the darkness. And God called the light Day, and the darkness he called Night. And the evening and the morning were the first day.

> И рече Бог: Нека буде светлост. И би светлост. И виде Бог светлост да је добра; и растави Бог светлост од таме. И светлост назва Бог Дан, а таму назва Ноћ. И би вече, и би јутро — дан први.

> And God said, Let there be a firmament in the midst of the waters, and let it divide the waters from the waters. And God made the firmament, and divided the waters which were under the firmament from the waters which were above the firmament: and it was so. And God called the firmament Heaven. And the evening and the morning were the second day.

> И Бог рече: Нека буде свод посред вода, и нека раставља воде од вода. И начини Бог свод, и растави воде које беху под сводом од вода које беху над сводом; и би тако. И назва Бог свод Небо. И би вече, и би јутро, дан други.

> And God said, Let the waters under the heaven be gathered together unto one place, and let the dry land appear: and it was so. And God called the dry land Earth; and the gathering together of the waters called he Seas: and God saw that it was good. And God said, Let the earth bring forth grass, the herb yielding seed, and the fruit tree yielding fruit after his kind, whose seed is in itself, upon the earth: and it was so. And the earth brought forth grass, and herb yielding seed after his kind, and the tree yielding fruit, whose seed was in itself, after his kind: and God saw that it was good. And the evening and the morning were the third day.

> И Бог рече: Нека се воде под небом саберу на једно место, и нека се покаже копно. И би тако. И Бог назва копно Земља; а зборишта вода назва Мора. И виде Бог да је добро. И Бог рече: Нека земља пусти траву, биље што носи семе, и дрво родно које рађа плод по својој врсти, у коме је његово семе, на земљи. И би тако. И земља пусти траву, и биље што носи семе по својој врсти, и дрво које рађа плод, у коме је његово семе, по својој врсти. И виде Бог да је добро. И би вече, и би јутро — дан трећи.

> And God said, Let there be lights in the firmament of the heaven to divide the day from the night; and let them be for signs, and for seasons, and for days, and years: And let them be for lights in the firmament of the heaven to give light upon the earth: and it was so. And God made two great lights; the greater light to rule the day, and the lesser light to rule the night: he made the stars also. And God set them in the firmament of the heaven to give light upon the earth, And to rule over the day and over the night, and to divide the light from the darkness: and God saw that it was good. And the evening and the morning were the fourth day.

> И рече Бог: Нека буду видела на своду небеском да раздвајају дан од ноћи; и нека буду за знаке, и за времена, и за дане, и године; и нека буду видела на своду небеском да обасјавају земљу. И би тако. И створи Бог два велика видела: веће видело да управља даном, и мање видело да управља ноћу; створи и звезде. И постави их Бог на своду небеском да обасјавају земљу, и да владају даном и ноћу, и да раздвајају светлост од таме. И виде Бог да је добро. И би вече, и би јутро — дан четврти.

> And God said, Let the waters bring forth abundantly the moving creature that hath life, and fowl that may fly above the earth in the open firmament of heaven. And God created great whales, and every living creature that moveth, which the waters brought forth abundantly, after their kind, and every winged fowl after his kind: and God saw that it was good. And God blessed them, saying, Be fruitful, and multiply, and fill the waters in the seas, and let fowl multiply in the earth. And the evening and the morning were the fifth day.

> И рече Бог: Нека воде обилно изведу жива бића што се крећу, и птице нека лете над земљом по своду небеском. И створи Бог велике китове и свако живо биће што се креће, које воде обилно изведоше, по врстама њиховим, и сваку птицу крилату по врсти њеној; и виде Бог да је добро. И благослови их Бог говорећи: Рађајте се и множите се, и напуните воде у морима, и птице нека се умноже на земљи. И би вече, и би јутро — дан пети.

> And God said, Let the earth bring forth the living creature after his kind, cattle, and creeping thing, and beast of the earth after his kind: and it was so. And God made the beast of the earth after his kind, and cattle after their kind, and everything that creepeth upon the earth after his kind: and God saw that it was good. And God said, Let us make man in our image, after our likeness: and let them have dominion over the fish of the sea, and over the fowl of the air, and over the cattle, and over all the earth, and over every creeping thing that creepeth upon the earth. So God created man in his own image, in the image of God created he him; male and female created he them. And God blessed them, and God said unto them, Be fruitful, and multiply, and replenish the earth, and subdue it: and have dominion over the fish of the sea, and over the fowl of the air, and over every living thing that moveth upon the earth. And God said, Behold, I have given you every herb bearing seed, which is upon the face of all the earth, and every tree, in the which is the fruit of a tree yielding seed; to you it shall be for meat. And to every beast of the earth, and to every fowl of the air, and to everything that creepeth upon the earth, wherein there is life, I have given every green herb for meat: and it was so. And God saw everything that he had made, and, behold, it was very good. And the evening and the morning were the sixth day. Thus the heavens and the earth were finished, and all the host of them. And on the seventh day God ended his work which he had made; and he rested on the seventh day from all his work which he had made. And God blessed the seventh day, and sanctified it: because that in it he had rested from all his work which God created and made. Genesis 1:1–2:3.

> И Бог рече: Нека земља пусти из себе живу душу по врсти њеној, стоку и ситне животиње што гмижу, и звери земаљске по врсти њиховој. И би тако. И створи Бог звери земаљске по врсти њиховој, и стоку по врсти њеној, и све што гмиже по земљи по врсти његовој. И виде Бог да је добро. Потом рече Бог: Да начинимо човека по своме обличју, као што смо ми, који ће бити господар од риба морских, и од птица небеских, и од стоке, и од целе земље, и од свих животиња што се мичу по земљи. И створи Бог човека по обличју своме, по обличју Божјем створи га; мушко и женско створи их. И благослови их Бог, и рече им Бог: Рађајте се и множите се, и напуните земљу, и владајте њоме; и будите господари од риба морских, и од птица небеских, и од свега звериња што се миче по земљи. И још рече Бог: Ево, дао сам вам све биље што носи семе по свој земљи, и сва дрвета родна, која носе семе; то нека вам је за храну. А свим зверима земаљским и свим птицама небеским и свему што се миче по земљи и у чему има жива душа, дао сам сву траву да једу. И би тако. Тада погледа Бог све што је створио, и гле, добро беше веома. И би вече и би јутро, дан шести. Тако се доврши небо и земља и сва војска њихова. И сврши Бог до седмога дана дела своја, која учини; и почину у седми дан од свих дела својих, која учини. И благослови Бог седми дан, и посвети га, јер у тај дан почину од свих дела својих, која учини. 1. Мојсијева 1:24–2:3.

The previous verses represent the entire testimony of creation, emphasizing that God’s word possesses creative power.

Претходни стихови представљају целокупно сведочанство творевине, наглашавајући да Божја реч поседује стваралачку силу.

> Let all the earth fear the Lord: let all the inhabitants of the world stand in awe of him. For he spake, and it was done; he commanded, and it stood fast. Psalms 33:8, 9.

> Нека се сва земља боји Господа; нека сви становници света стоје пред Њим у страхопоштовању. Јер Он рече, и постаде; Он заповеди, и утврди се. Псалми 33:8, 9.

The same creative power that made the world is employed by Christ to transform men.

Иста стваралачка сила која је створила свет употребљава се од стране Христа да преобрази људе.

> “The creative energy that called the worlds into existence is in the word of God. This word imparts power; it begets life. Every command is a promise; accepted by the will, received into the soul, it brings with it the life of the Infinite One. It transforms the nature and re-creates the soul in the image of God.

> „Stvaralačka sila koja je pozvala svetove u postojanje nalazi se u Božjoj reči. Ta reč daje silu; ona rađa život. Svaka zapovest je obećanje; prihvaćena voljom, primljena u dušu, ona sa sobom donosi život Beskonačnoga. Ona preobražava prirodu i nanovo stvara dušu po obličju Božjem.“

> “The life thus imparted is in like manner sustained. ‘By every word that proceedeth out of the mouth of God’ (Matthew 4:4) shall man live.” Education, 126.

> „Тако дати живот одржава се на исти начин. ‘О свакој речи која излази из уста Божјих’ (Матеј 4:4) човек ће живети.“ Education, 126.

The Revelation of Jesus Christ emphasizes how the Word of God is conveyed to men. It comes from the Father, to the Son, to an angel, to a prophet who writes it down and sends it to the churches. The communication process set forth at the beginning and ending of the book of Revelation is also illustrated with Jacob’s ladder with angels ascending and descending the ladder. It is illustrated with Zechariah’s two golden pipes that bring the oil into the sanctuary. The communication process between God and man is a subject of Bible prophecy and the message that is sent forth contains the creative power that made the universe. In the communication process in chapter one of Revelation, it is to be understood that the message handed down to the churches contains the power to transform a Laodicean unto a Philadelphian.

Откривење Исуса Христа наглашава начин на који се Реч Божја преноси људима. Она долази од Оца, Сину, анђелу, пророку који је записује и шаље црквама. Процес саопштавања изложен на почетку и на крају књиге Откривења такође је приказан Јаковљевим лествама, са анђелима који узлазе и силазе низ лестве. Он је приказан и Захаријиним двема златним цевима које доводе уље у светињу. Процес саопштавања између Бога и човека предмет је библијског пророштва, а порука која се шаље садржи стваралачку силу која је саздала свемир. У процесу саопштавања у првом поглављу Откривења, треба разумети да порука предата црквама садржи силу да Лаодикијца преобрази у Филаделфијца.

Whether we consider the beginning or ending of the Old or the New Testament it is the same message. God is conveying the final warning message and it contains the creative power of God if it is heard and kept by those that hear. The message that accomplishes this is set within the divine framework of the Alpha and Omega. The beginning, middle and ending. The three Hebrew letters that go together to create the word “truth” are the everlasting gospel, and the letters and their meanings, and the word they produce when combined with one another symbolize the principle and also the One who is Alpha and Omega. It emphasizes His creative power. The last three words of the creation story, each begin with the three letters, in the order that make up the word “truth.”

Без обзира да ли разматрамо почетак или крај Старог или Новог завета, порука је иста. Бог саопштава последњу опомену, и она у себи садржи Божју стваралачку силу ако је чују и држе они који је чују. Порука која то остварује постављена је унутар божанског оквира Алфе и Омеге. Почетак, средина и крај. Три јеврејска слова која заједно граде реч „истина“ јесу вечно јеванђеље, а слова и њихова значења, као и реч коју производе када се међусобно сједине, симболизују начело, а такође и Онога који је Алфа и Омега. То наглашава Његову стваралачку силу. Последње три речи извештаја о стварању, свака почињу са та три слова, редом којим се саставља реч „истина“.

The three words that are the ending of the creation story begin with the three letters which together create the word “truth.” The last three words of the verse begin with the letters א (Aleph), מ (Mem), and ת (Tav) in order. Those three words are translated as “God,” “created” and “made.” These three words each start with the letters א (Aleph), מ (Mem), and ת (Tav) in that order, further emphasize the completeness and orderliness of the creation narrative. This pattern has been noted by Jewish commentators as an interesting linguistic feature of the Hebrew text.

Три речи које представљају завршетак извештаја о стварању почињу са три слова која заједно граде реч „истина“. Последње три речи стиха почињу словима א (Алеф), מ (Мем) и ת (Тав) тим редом. Те три речи преводе се као „Бог“, „створио“ и „начинио“. Те три речи, од којих свака почиње словима א (Алеф), מ (Мем) и ת (Тав) тим редом, додатно наглашавају потпуност и уређеност извештаја о стварању. Овај образац јеврејски тумачи су запазили као занимљиво језичко обележје хебрејског текста.

The creation story begins with the words “in the beginning” and it ends with three words that represent the Alpha and Omega, the beginning and ending, the first and the last. The creative power illustrated in the Genesis testimony begins and ends with the signature of the wonderful linguist.

Извештај о стварању започиње речима „у почетку“, а завршава се са три речи које представљају Алфу и Омегу, почетак и свршетак, првога и последњега. Стваралачка сила приказана у сведочанству Постања почиње и завршава се потписом чудесног лингвисте.

The first of a thing illustrating the last of a thing is what the prophet John emphasized when by writing what then was, he was then simultaneously writing what would be.

Прво у нечему што осликава последње у нечему јесте оно што је пророк Јован нагласио када је, пишући о ономе што је тада било, истовремено писао и о ономе што ће бити.

The final warning message of Elijah represented at the end of the Old Testament identifies the same prophetic principle, within the context of the Sunday law crisis and the approaching seven last plagues.

Završna poruka upozorenja Ilije, predstavljena na kraju Starog zaveta, ukazuje na isto proročko načelo, u okviru krize zakona o nedelji i približavanja sedam poslednjih zala.

The “rule of first mention” and all that it represents is the “framework” that “present truth” is to be placed within. That framework is “the rule of first mention” that is also one of the attributes of God.

„Правило првог помињања“ и све што оно представља јесте „оквир“ у који треба сместити „садашњу истину“. Тај оквир је „правило првог помињања“, које је такође једно од Божјих својстава.

In the book of Daniel representing the beginning of Adventism and the book of Revelation representing the end of Adventism, we find amazing parallels when we look at it with the principle of the first illustrating the last. The book of Daniel sets forth an attribute of Jesus when it uses the name Palmoni, meaning the wonderful numberer of secrets. Daniel also introduces Jesus as Michael the archangel. John is employed to do the same as Daniel, and he identifies not the master of math, or the leader of the angels, but the master of language. When we consider Jesus as the master of the alphabet, we should consider Psalms 119, the longest chapter in the Bible.

У књизи пророка Данила, која представља почетак адвентизма, и у књизи Откривења, која представља крај адвентизма, налазимо задивљујуће паралеле када их посматрамо по начелу да прво осликава последње. Књига пророка Данила износи једно својство Исуса када употребљава име Палмони, што значи чудесни бројилац тајни. Данило такође представља Исуса као Михаила арханђела. Јован је употребљен да учини исто што и Данило, и он не указује на господара математике, нити на вођу анђела, него на господара језика. Када разматрамо Исуса као господара азбуке, треба да узмемо у обзир Псалам 119, најдуже поглавље у Библији.

Psalms 119 is an alphabetic acrostic, meaning that the first letters of each set of eight verses starts with the same letter. There are twenty-two letters in the Hebrew alphabet, so there twenty-two sections of eight verses. Each section begins with the letter of the alphabet in the order of the alphabet, and thereafter each of the eight verses assigned to that letter begin with that letter. There are eight verses for each letter, thus eight verses times the twenty-two letters of the Hebrew alphabet equal one hundred and seventy-six lines. The Psalm emphasizes obedience to a God who is a God of order (hence the acrostic structure), not of chaos.

Псалам 119 је азбучни акростих, што значи да прва слова сваког низа од осам стихова почињу истим словом. У хебрејском алфабету има двадесет и два слова, те стога постоје двадесет и два одељка од по осам стихова. Сваки одељак почиње словом алфабета по редоследу алфабета, а затим и сваки од осам стихова који припадају том слову почиње тим словом. За свако слово има осам стихова; дакле, осам стихова помножено са двадесет и два слова хебрејског алфабета даје сто седамдесет и шест редова. Овај Псалам наглашава послушност Богу који је Бог поретка (отуда акростихна структура), а не хаоса.

Another prominent theme in Psalms 119 is the profound truth that the Word of God is all-sufficient. There are eight different terms referring to the Word of God throughout the Psalm: law, testimonies, precepts, statutes, commandments, judgments, word, and ordinances. In almost every verse, the Word of God is mentioned. Psalms 119 affirms not only the character of the Scriptures, but it affirms that God’s Word reflects the very character of God Himself. Notice these attributes of God set forth in Psalms 119:

Још једна истакнута тема у Псалму 119 јесте дубока истина да је Реч Божја потпуно довољна. Кроз читав Псалам налази се осам различитих израза који се односе на Реч Божју: закон, сведочанства, заповести, уредбе, заповести, судови, реч и наредбе. У готово сваком стиху помиње се Реч Божја. Псалам 119 потврђује не само карактер Светога писма, него и то да Реч Божја одражава сам карактер Бога. Запазите ова Божја својства изложена у Псалму 119:

- Righteousness (verses 7, 62, 75, 106, 123, 138, 144, 160, 164, 172)

  Праведност (стихови 7, 62, 75, 106, 123, 138, 144, 160, 164, 172)

- Trustworthiness (verse 42)

  Верност (стих 42)

- Truthfulness (verses 43, 142, 151, 160)

  Истинитост (стихови 43, 142, 151, 160)

- Faithfulness (verse 86)

  Верност (стих 86)

- Unchangeableness (verse 89)

  Непроменљивост (стих 89)

- Eternality (verses 90, 152)

  Вечност (стихови 90, 152)

- Light (verse 105)

  Светлост (стих 105)

- Purity (verse 140)

  Чистота (стих 140)

The Psalm opens with two beatitudes. “Blessed” are those whose ways are blameless, who live according to God’s law, who keep His statutes and seek Him with all their heart. These are the lessons for us in this great Psalm. The Word of God is sufficient to make us wise, train us in righteousness, and equip us for every good work (2 Timothy 3:15–17).

Псалам се отвара са два блаженства. „Блажени“ су они чији су путеви беспрекорни, који живе по Божјем закону, који држе Његове уредбе и траже Га свим својим срцем. То су поуке за нас у овом великом Псалму. Реч Божја је довољна да нас учини мудрима, васпита у праведности и оспособи за свако добро дело (2 Тимотеју 3:15–17).

Of course, Psalms 119 is part of a subject that is pretty much unresolved in the religious world. It has to do with which verse is the middle verse of the Bible and which chapter is the middle chapter of the Bible. If you search the internet, you will find the various arguments centered around which Bible you use and so on and so forth. The problem with every position in the argument is that the definition of the middle of the Bible, whether a verse or a chapter should be defined by the author of the Bible, not the human student or critic of the Bible.

Наравно, Псалам 119 је део једне теме која је у религиозном свету у великој мери још увек неразрешена. Она се тиче тога који је стих средишњи стих Библије и које је поглавље средишње поглавље Библије. Ако претражите интернет, наћи ћете разне расправе усредсређене на то коју Библију користите, и тако даље и томе слично. Проблем са сваким становиштем у тој расправи јесте то што одређење средине Библије, било да је реч о стиху или о поглављу, треба да буде одређено од стране Аутора Библије, а не од људског проучаваоца или критичара Библије.

The Bible teaches that there is a beginning and end to everything. To everything there is a season.

Библија учи да све има свој почетак и свој крај. Свему има време.

> To everything there is a season, and a time to every purpose under the heaven: A time to be born, and a time to die; a time to plant, and a time to pluck up that which is planted. Ecclesiastes 3:1, 2.

> Свему има време, и свакој намери под небом час: време кад се рађа и време кад се умире; време кад се сади и време кад се чупа оно што је посађено. Проповедник 3:1, 2.

There is a time to be born and a time to die, yet there is also the life that takes place in the middle of the beginning and ending of our lives. The birth is a brief moment in time, as is death. The life is the middle and has generally much more history connected with it than the time when we are born and time when we die.

Постоји време за рођење и време за умирање, а ипак постоји и живот који се одвија између почетка и завршетка нашег живота. Рођење је кратак тренутак у времену, као што је то и смрт. Живот је оно што је у средини и обично је с њим повезано много више историје него са временом када се рађамо и временом када умиремо.

The middle in the “rule of first mention” generally has much more testimony than the first and last. To seek a single verse or chapter in the Bible and define it as the middle is to disregard the biblical evidence even if the beginning and ending are essentially points in time; the middle is generally a period of time. Of course, the beginning, ending and middle will agree with one another, though often the identical waymark at the end is the opposite of the beginning.

Средина у „правилу првог спомињања“ обично има далеко више сведочанства него први и последњи. Тражити један једини стих или поглавље у Библији и одредити га као средину значи занемарити библијске доказе, иако су почетак и крај у суштини тачке у времену; средина је обично временски период. Наравно, почетак, крај и средина биће у сагласју једно с другим, премда је често исти путоказ на крају супротан почетку.

Jesus identified John the Baptist as Elijah, and they both illustrate the same prophetic sequence of events, but Elijah was persecuted by a wicked woman (Jezebel) who sought to imprison and kill Elijah, but she never did. John who was a symbol of Elijah was sought by an evil woman (Herodias) to imprison and kill him, and she did. Elijah and John are interchangeable symbols but they have some prophetic characteristics that are opposite characteristics, but still parallel each other. Elijah never died, John did. Understanding that prophetic waymarks that align with each other are often opposites allows those who wish to see that the middle of the Bible is Psalms 118.

Исус је поистоветио Јована Крститеља са Илијом, и обојица илуструју исти пророчки след догађаја, али Илију је прогонила зла жена (Језавеља) која је настојала да Илију утамничи и убије, али то никада није учинила. Јована, који је био симбол Илије, тражила је зла жена (Иродијада) да га утамничи и убије, и то је учинила. Илија и Јован су заменљиви симболи, али имају неке пророчке одлике које су супротне одлике, а ипак и даље стоје у међусобној паралели. Илија никада није умро, Јован јесте. Разумевање да су пророчке ознаке пута које се међусобно подударају често супротности омогућава онима који желе да виде да је средина Библије Псалам 118.

When we use the principle of rule of first mention as we have been defining it, we find that the beginning of the middle of the Bible is Psalms 117, the shortest chapter in the Bible, consisting of two verses. It is followed by chapter 118, which is the middle of the Bible, and chapter 118 is followed by 119 which is the longest chapter in the Bible and the ending of the middle of the Bible. The wonderful linguist marks the beginning with the shortest chapter, then marks the ending with the longest chapter. They are two opposite chapters. The beginning is the seed, and the ending is where the fully mature plant is developed where all the testimonies located within the middle are tied together. Notice Psalms 117.

Када применимо начело правила првог помињања онако како га дефинишемо, налазимо да је почетак средине Библије Псалам 117, најкраће поглавље у Библији, које се састоји од два стиха. За њим следи 118. поглавље, које је средина Библије, а за 118. поглављем следи 119, које је најдуже поглавље у Библији и завршетак средине Библије. Дивни Лингвиста обележава почетак најкраћим поглављем, а затим обележава завршетак најдужим поглављем. То су два супротна поглавља. Почетак је семе, а завршетак је место где се развија потпуно сазрела биљка, где су сва сведочанства смештена унутар средине повезана. Запазите Псалам 117.

> O Praise the Lord, all ye nations: praise him, all ye people. For his merciful kindness is great toward us: and the truth of the Lord endureth forever. Praise ye the Lord. Psalms 117:1, 2.

> Хвалите Господа, сви народи; славите Га, сва племена. Јер је велика према нама милост Његова, и истина Господња траје довека. Хвалите Господа. Псалми 117:1, 2.

The word we are considering that is made up of three letters is translated as “truth” in verse two, and represents the beginning of the middle of the Bible, (the middle of the Bible being Psalms 117–119). The end of the middle is Psalms 119. Psalms 118 is the middle of the middle. Psalms 118 is sandwiched between the shortest and longest chapters in the Bible, and the shortest which is the beginning sets forth the word “truth” which is created by three letters that represent the three-steps of the everlasting gospel, and are the framework of understanding the truth. The framework being the principle representing Christ’s character as the Alpha and Omega.

Реч коју разматрамо, а која се састоји од три слова, у другом стиху преводи се као „истина“ и представља почетак средине Библије (средину Библије чине Псалми 117–119). Крај средине јесте Псалам 119. Псалам 118 је средина средине. Псалам 118 налази се између најкраћег и најдужег поглавља у Библији, а најкраће, које је почетак, износи реч „истина“, која је сачињена од три слова што представљају три корака вечног јеванђеља и чине оквир за разумевање истине. Тај оквир јесте начело које представља Христов карактер као Алфу и Омегу.

The ending of the middle, being chapter 119 is an alphabetic acrostic placed in the middle of the Bible emphasizing the wonderful linguist. Four times in chapter 119 the same word is translated as truth.

Завршетак средине, која је 119. поглавље, јесте азбучни акростих постављен у средину Библије, наглашавајући дивног лингвисту. Четири пута у 119. поглављу иста реч је преведена као истина.

> And take not the word of truth utterly out of my mouth; for I have hoped in thy judgments. Verse 43.

> И не узми сасвим реч истине из уста мојих; јер се удам у судове твоје. Стих 43.

> Thy righteousness is an everlasting righteousness, and thy law is the truth. Verse 142.

> Праведност твоја јесте праведност вечна, и закон твој истина. Стих 142.

> Thou art near, O Lord; and all thy commandments are truth. Verse 151.

> Близу си, Господе; и све су заповести твоје истина. Стих 151.

> Thy word is true from the beginning: and every one of thy righteous judgments endureth forever. Verse 160.

> Реч је твоја истинита од почетка, и сваки од твојих праведних судова траје довека. Стих 160.

Truth in these verses is a rule of Bible prophecy identifying the end from the beginning, and the truth in the verses is that the Alpha and Omega has placed His signature upon the middle of the Bible, as He has done for the beginning and the end. The signature of the first and last is the “framework” for presenting the final warning message of the third angel. The last of the middle includes four verses which use the word translated as “truth,” though the fourth reference is translated simply as “true.” The last final of those four verses identifies that “from the beginning,” the word is “true.”

Истина у ових стихова јесте правило библијског пророштва које препознаје крај од почетка, а истина у тим стиховима јесте да је Алфа и Омега ставио Свој потпис на средину Библије, као што је то учинио за почетак и крај. Потпис Првог и Последњег представља „оквир“ за излагање последње опомене трећег анђела. Последњи део средине обухвата четири стиха у којима се употребљава реч преведена као „истина“, премда је четврто место једноставно преведено као „истинит“. Последњи завршетак од та четири стиха показује да је „од почетка“ та реч „истинита“.

In the beginning in the creation story of Genesis one and two, The word “truth” though not directly written is represented in the final three words of the creation story, for each word begins with the letters, in order, that create the word “truth.” In the beginning was the word, and by Him were all things created, and the testimony of the creation in Genesis begins with the words, “In the beginning” and ends with three words representing the truths associated with an attribute of Christ that in Isaiah is defined as the proof that He is the one and only God.

На почетку, у извештају о стварању у 1. и 2. поглављу Постања, реч „истина“, иако није непосредно написана, представљена је у последње три речи извештаја о стварању, јер свака реч почиње словима која, тим редом, образују реч „истина“. У почетку беше Реч, и кроз Њега је све створено, а сведочанство о стварању у Постању почиње речима: „У почетку“, и завршава се трима речима које представљају истине повезане са једним Христовим својством, које је у Исаији одређено као доказ да је Он једини и прави Бог.

The middle of the Bible (Psalms 117–119) begins in chapter 117 by referencing the truth that the beginning represents the end through its use of the word “truth.” The word is created by three letters which represent the everlasting gospel and the three angels’ messages, and identify the ending of the creation story. The end of the middle of the Bible is a presentation of the alphabet that the wonderful linguist produced to establish the understanding that what is now being revealed concerning His character is in agreement with the definition of the word revelation, for the Revelation of Jesus Christ is a message that is designed to present an aspect of Christ character that here-to-fore has not been fully recognized, if at all. The revelation is consistent with the lines of covenant history, for covenant history includes evidence of God’s effort to reveal Himself through names as His-story unfolded.

Средина Библије (Псалми 117–119) започиње у 117. поглављу указивањем на истину да почетак представља крај, посредством употребе речи „истина“. Та реч је сачињена од три слова која представљају вечно јеванђеље и поруке тројице анђела, и означавају завршетак извештаја о стварању. Крај средине Библије представља излагање азбуке коју је чудесни лингвиста произвео да би утврдио разумевање да је оно што се сада открива у погледу Његовог карактера у сагласности са одређењем речи откривење, јер Откривење Исуса Христа јесте порука која је осмишљена да представи један вид Христовог карактера који до сада није био у потпуности препознат, ако је уопште и био. То откривење је у складу са линијама заветне историје, јер заветна историја укључује доказе о Божјем настојању да открије Себе кроз имена док се Његова-прича одвијала.

> “The great principles of the law, of the very nature of God, are embodied in the words of Christ on the mount. Whoever builds upon them is building upon Christ, the Rock of Ages. In receiving the word, we receive Christ. And only those who thus receive His words are building upon Him. ‘Other foundation can no man lay than that is laid, which is Jesus Christ.’ 1 Corinthians 3:11. ‘There is none other name under heaven, given among men, whereby we must be saved.’ Acts 4:12. Christ, the Word, the revelation of God,—the manifestation of His character, His law, His love, His life,—is the only foundation upon which we can build a character that will endure.” Mount of Blessings, 148.

> „Velika načela zakona, same Božje prirode, oličena su u Hristovim rečima na gori. Ko god zida na njima, zida na Hristu, Steni vekova. Primajući Reč, primamo Hrista. I samo oni koji tako primaju Njegove reči zidaju na Njemu. ‘Jer temelja drugoga niko ne može postaviti osim onoga koji je postavljen, a koji je Isus Hristos.’ 1. Korinćanima 3:11. ‘I nema ni u jednom drugom spasenja; jer nema drugoga imena pod nebom danoga ljudima kojim bismo se mogli spasti.’ Dela apostolska 4:12. Hristos, Reč, otkrivenje Boga, — ispoljavanje Njegovog karaktera, Njegovog zakona, Njegove ljubavi, Njegovog života, — jedini je temelj na kojem možemo graditi karakter koji će opstati.” Misli sa gore blaženstva, 148.

There is of course much more to address concerning this truth, but we will leave off here.

Наравно, има још много тога што би требало размотрити у вези с овом истином, али ћемо овде стати.

Back to Articles