Article

# The Hidden History of Verse Forty - Number Eighteen

Скривена историја четрдесетог стиха — број осамнаест

The Second Woe - Part Five

Друго тешко - Пети део

Author

Jeff Pippenger

Published

July 15, 2026

Formats

PDF
Word
Song MP3

The “key” representing the battle of Nineveh in Revelation nine was fulfilled with a history that produced a turning point, which is of course, is what a key does. My claim is that the battle of Nineveh was not only the historical key marking the rise of Islam, but that it is also a prophetic key. The prophetic dynamics of that battle brings all the lines of the kingdoms of Bible prophecy, as set forth in Daniel and Revelation into alignment with the eleventh chapter of Daniel. In doing this, it allows those kingdoms to all testify to the last six verses of Daniel eleven, and more importantly—to unseal the external hidden history of verse forty.

„Кључ“ који представља битку код Ниниве у деветом поглављу Откривења испунио се кроз историју која је произвела прекретницу, што, наравно, и јесте оно што кључ чини. Моја тврдња је да битка код Ниниве није била само историјски кључ који означава успон ислама, него да је она и пророчки кључ. Пророчка динамика те битке доводи у усклађеност све линије царстава библијског пророштва, како су изложене у Данилу и Откривењу, са једанаестим поглављем Данила. Чинећи то, она омогућава да сва та царства посведоче о последњих шест стихова једанаестог поглавља Данила, и што је још важније — да откључа спољашњу скривену историју четрдесетог стиха.

> And I will give unto thee the keys of the kingdom of heaven: and whatsoever thou shalt bind on earth shall be bound in heaven: and whatsoever thou shalt loose on earth shall be loosed in heaven. Matthew 16:19.

> И даћу ти кључеве царства небескога; и шта год свежеш на земљи, биће свезано на небесима; и шта год разрешиш на земљи, биће разрешено на небесима. Матеј 16:19.

## The Release and Rise of the Kingdom of Mohammed

Ослобађање и успон Мухамедовог царства

The battle of Nineveh in 627 marked the beginning of the last ten years of the Persian power that had been defeated through the stratagem of Rome, accompanied with God’s providence fog. It marked the turning point where Mohammed’s Islamic hordes begin to rise. The battle removed a restraint that had existed, a restraint that in theory would have remained, had Rome and Persia both retained their strength. Neither did.

Битка код Ниниве 627. године означила је почетак последњих десет година персијске силе, која је била поражена римским лукавством, праћеним маглом Божјег промисла. Она је означила прекретницу на којој Мухамедове исламске хорде почињу да се уздижу. Та битка је уклонила једну препреку која је постојала, препреку која би, у теорији, остала да су и Рим и Персија задржали своју снагу. Ни једни ни други то нису учинили.

## Restraint and Release

Задржавање и ослобађање

In the prophetic representation of Islam, we find the restraint and release of Islam from the very first introduction of Scripture as Sarah convinced Abraham to restrain Hagar and Ishmael.

У пророчком представљању ислама налазимо обуздавање и ослобађање ислама већ од самог првог увођења у Свето писмо, када је Сара уверила Аврама да обузда Агару и Исмаила.

> And Sarai said unto Abram, My wrong be upon thee: I have given my maid into thy bosom; and when she saw that she had conceived, I was despised in her eyes: the Lord judge between me and thee. But Abram said unto Sarai, Behold, thy maid is in thy hand; do to her as it pleaseth thee. And when Sarai dealt hardly with her, she fled from her face. Genesis 16:5, 6.

> И Сара рече Авраму: Нека неправда моја буде на теби; ја дадох слушкињу своју у наручје твоје, а кад виде да је зачела, постадох презрена у очима њеним; нека Господ суди између мене и тебе. А Аврам рече Сари: Ево, слушкиња твоја је у твојој руци; чини с њом како ти је по вољи. И кад Сара поступаше сурово с њом, она побеже од лица њезина. Постање 16:5, 6.

Even before that incident, the reason Hagar is introduced into the prophetic narrative is that the Lord has “restrained” Sarah from having a child.

Чак и пре тог догађаја, разлог због којег је Агара уведена у пророчки наратив јесте то што је Господ „задржао“ Сару да не роди дете.

> Now Sarai Abram’s wife bare him no children: and she had an handmaid, an Egyptian, whose name was Hagar. And Sarai said unto Abram, Behold now, the Lord hath restrained me from bearing: I pray thee, go in unto my maid; it may be that I may obtain children by her. And Abram hearkened to the voice of Sarai. Genesis 16:1, 2.

> А Сараја, жена Аврамова, не роди му деце; а имала је робињу, Мисирку, којој беше име Агара. И рече Сараја Авраму: Ево, Господ ме је затворио да не рађам; молим те, уђи к мојој робињи; можда ћу преко ње добити деце. И Аврам послуша глас Сарајин. 1. Мојсијева 16:1, 2.

The “key” of Revelation nine that was given to Mohammed, and was thereafter fulfilled by the battle of Nineveh, represents the removal of the “restraint” upon Islam at any given point in prophetic history.

„кључ“ из Откривења девет, који је дат Мухамеду, а потом испуњен битком код Ниниве, представља уклањање „задржавања“ над исламом у било којој датој тачки пророчке историје.

> “Angels are holding the four winds, represented as an angry horse seeking to break loose and rush over the face of the whole earth, bearing destruction and death in its path.” Manuscript Releases, volume 20, 217.

> „Анђели држе четири ветра, представљена као разјарен коњ који настоји да се отргне и јурне преко лица целе земље, носећи на свом путу разарање и смрт.“ Manuscript Releases, том 20, 217.

The “rise and fall” of the kingdom of Mohammed is represented, not so much as a rise and a fall, but as a ‘release’ and a ‘restraint’. When Islam is released prophetically, the release has been illustrated by the battle of Nineveh.

„Успон и пад“ Мухамедовог царства представљени су не толико као успон и пад, колико као „ослобађање“ и „обуздавање“. Када се ислам пророчки ослобађа, то ослобађање је приказано битком код Ниниве.

## Only the Woes

Само невоље

Of the seven trumpets, only the woe trumpets of Islam span history as a consistent power from when they were first introduced into prophetic history unto the close of probation. The first four trumpets brought upon western Rome represented Odoacer, Genseric, Atilla the Hun and Alaric, thus typifying four providential judgment powers in the latter days, but their modern counterpart is not a direct descendant of those four ancient powers. Not so with the woe trumpets. Once Islam enters history it continues a direct line of release and restraint until it is fully released at the close of probation. With the woe trumpets the “key” of ‘release’ is marked by the battle of Nineveh.

Од седам труба, једино трубe тешкоћа ислама простиру се кроз историју као доследна сила од тренутка када су први пут уведене у пророчку историју па све до завршетка времена милости. Прве четири трубе, које су донеле суд над западним Римом, представљале су Одоакра, Гензерика, Атилу Хуна и Алариха, те тако предсликавале четири промислитељске судске силе у последњим данима; али њихов савремени пандан није непосредни потомак те четири древне силе. Није тако са трубама тешкоћа. Када ислам једном уђе у историју, он наставља непрекинуту линију ослобађања и обуздавања све док не буде у потпуности ослобођен на завршетку времена милости. Код труба тешкоћа „кључ“ ‘ослобађања’ обележен је битком код Ниниве.

## Nicomedia and July 27, 1299

Никомидија и 27. јул 1299.

The pioneers correctly identified July 27, 1299 as the starting of one hundred and fifty years that ended on July 27, 1449, which in turn began the three hundred and ninety-one years and fifteen days that concluded on August 11, 1840.

Pioniri su ispravno utvrdili 27. jul 1299. godine kao početak sto pedeset godina koje su se završile 27. jula 1449, što je zauzvrat označilo početak trista devedeset i jedne godine i petnaest dana, koji su se okončali 11. avgusta 1840. godine.

In the previous article we identified the siege of 1333 unto 1337 that was brought upon Nicomedia by Sultan Orhan Gazi (son of Osman I, the founder of the Ottoman Beylik), when he laid siege to the important Byzantine city of Nicomedia. The siege is the conclusion of the warfare against Nicomedia that had begun with his father Osman. The one hundred and fifty years of Revelation nine, verse ten began on July 27, 1299, and as the beginning of a prophecy, the history associated with that beginning date is to be noted. Osman I (founder of the Ottoman dynasty) was Sultan Orhan Gazi’s father, who in July 27, 1299 achieved the significant early victory against the Byzantine Empire at the Battle of Bapheus which was in the region of Nicomedia, close to the city of Nicomedia; a very important capital city in Roman and early Byzantine history.

У претходном чланку смо идентификовали опсаду из 1333. до 1337. године, коју је над Никомидијом извео султан Орхан Гази (син Османа I, оснивача Османског бејлика), када је опсео важан византијски град Никомидију. Та опсада представља закључак ратовања против Никомидије које је започело са његовим оцем Османом. Сто педесет година из Откривења 9, стих 10, отпочело је 27. јула 1299. године, и као почетак једног пророчанства, треба запазити историју повезану с тим почетним датумом. Осман I (оснивач Османске династије) био је отац султана Орхана Газија, који је 27. јула 1299. године извојевао значајну рану победу против Византијског царства у бици код Бафеја, која се одиграла у области Никомидије, близу града Никомидије, веома важног престоног града у римској и раној византијској историји.

## Father and Son

Отац и Син

July 27, 1299 Osman’s forces defeated a Byzantine army led by a local governor. The battle is considered one of the first major independent military successes of Osman after he had begun consolidating power in Bithynia (northwestern Anatolia). It marked an important step in the transition from a small Turkish beylik (tribal principality) to a rising power that would eventually challenge and conquer the Byzantine territories. That date marks the beginning of a period of growth for Islam that ultimately led to the establishment of the Ottoman Empire at the fall of Constantinople in 1453. Osman employed ghazi warriors (frontier raiders with Islamic motivation), and there began the formation of the ghazi frontier warriors into a more structured army that developed progressively from Osman and then on to his son, Orhan. Among other important elements of Osman’s legacy is that it allowed Islam to hold onto property, as opposed to the warfare of the ghazi warriors, whose disorganized hit and run tactics left them only the spoils of their victories, but never any territory.

27. јула 1299. Османове снаге поразиле су византијску војску којом је заповедао један месни управитељ. Та се битка сматра једним од првих великих самосталних војних успеха Османа након што је почео да учвршћује власт у Витинији (северозападна Анадолија). Она је означила важан корак у преласку од малог турског беглука (племенске кнежевине) ка сили у успону која ће на крају изазвати и освојити византијске територије. Тај датум означава почетак раздобља раста ислама које је на крају довело до успостављања Османског царства падом Цариграда 1453. године. Осман је користио газијске ратнике (пограничне пљачкаше вођене исламском побудом), и ту је отпочело обликовање газијских пограничних ратника у устројенију војску која се постепено развијала од Османа, а потом и код његовог сина Орхана. Међу другим важним чиниоцима Османовог наслеђа јесте и то што је омогућило исламу да задржи поседе, насупрот ратовању газијских ратника, чије су неуређене тактике изненадних напада и брзог повлачења остављале за собом само плен њихових победа, али никада и било какву територију.

On July 27, 1299, Osman began a campaign in the area of Nicomedia, and thirty-four years later his son began a four-year siege upon the capital city Nicomedia. The father at the beginning and the son at the ending. War begins against the area represented as Nicomedia and ends with the capturing of Nicomedia, the capital city of the area, Nicomedia. From 1299 unto 1337 is a thirty-eight-year period, and prophetically the number “thirty-eight” symbolizes a rising up.

Дана 27. јула 1299. године, Осман је започео поход на подручје Никомидије, а тридесет и четири године касније његов син је започео четворогодишњу опсаду престоног града Никомидије. Отац на почетку, а син на свршетку. Рат почиње против области представљене као Никомидија и завршава се заузимањем Никомидије, престоног града те области, Никомидије. Од 1299. до 1337. протеже се раздобље од тридесет и осам година, а пророчки број „тридесет и осам“ симболизује подизање.

> Now rise up, said I, and get you over the brook Zered. And we went over the brook Zered. And the space in which we came from Kadeshbarnea, until we were come over the brook Zered, was thirty and eight years; until all the generation of the men of war were wasted out from among the host, as the Lord sware unto them. Deuteronomy 2:13, 14.

> „Сада устаните“, рекох, „и пређите преко потока Зареда.“ И пређосмо преко потока Зареда. А време у коме смо ишли од Кадис-Варније, док не пређосмо преко потока Зареда, беше тридесет и осам година, док сав нараштај ратника не ишчезе између стана, као што им се Господ закле. 5. Мојсијева 2:13, 14.

The one hundred and fifty years from July 27, 1299 unto July 27, 1449 represents the period which led to the establishment of the Ottoman Empire of the second woe of Revelation chapter nine. The thirty-eight years of the progressive conquering of Nicomedia began with a father (Osman) and ended with his son (Orphan). The period portrays the first step of a progressive rise of a tribal principality unto an empire.

Сто педесет година од 27. јула 1299. до 27. јула 1449. представља период који је довео до успостављања Отоманског царства друге невоље из девете главе Откривења. Тридесет и осам година постепеног освајања Никомидије започеле су с оцем (Османом), а завршиле се његовим сином (Орханом). Тај период приказује први корак постепеног уздизања једне племенске кнежевине у царство.

The one hundred and fifty years from July 27, 1299 unto July 27, 1449, includes a four-year siege that marks the end of the thirty-eight years. The beginning of the conquering of Nicomedia was by the father Osman and the end was accomplished by a four-year siege from 1333 unto 1337; a siege carried out by Osman’s son.

Сто педесет година, од 27. јула 1299. до 27. јула 1449, обухватају четворогодишњу опсаду која означава крај тридесет и осам година. Почетак освајања Никомидије отпочео је отац Осман, а крај је извршен четворогодишњом опсадом од 1333. до 1337. године; опсадом коју је спровео Османов син.

When the one hundred and fifty years ended on July 27, 1449, the Byzantine’s emperor Constantine the eleventh, or the last Constantine of eastern Rome sought permission from the Turks to take the throne. From that date until the conquering of Constantinople was four years. Those four years ended with the siege of Constantinople, and Constantine the last died in the siege. The rise of Islam is represented by the first thirty-eight years of the one-hundred-and-fifty-year prophecy, that culminated in a four-year siege. When the one hundred and fifty years ended, Islam had risen to a point where eastern Rome was humiliated by the power that the Turks then possessed. From the humiliation of July 27, 1449 four years led to the fall of eastern Rome as Constantinople was taken by a siege. The end of the first thirty-eight years is marked by a siege, and the establishment of the Ottoman Empire is marked by a siege.

Када се сто педесет година навршило 27. јула 1449, византијски цар Константин Једанаести, односно последњи Константин источног Рима, затражио је дозволу од Турака да ступи на престо. Од тог датума до освајања Цариграда протекле су четири године. Те четири године окончале су се опсадом Цариграда, а Константин Последњи погинуо је у тој опсади. Успон ислама представљен је првих тридесет и осам година пророчанства о сто педесет година, које је достигло врхунац у четворогодишњој опсади. Када се сто педесет година навршило, ислам је узрастао до тачке у којој је источни Рим био понижен силом коју су Турци тада поседовали. Од понижења 27. јула 1449. четири године водиле су до пада источног Рима, пошто је Цариград био заузет опсадом. Крај првих тридесет и осам година обележен је опсадом, а успостављање Османског царства обележено је опсадом.

## 38 and 40

38 и 40

The number thirty-eight as a symbol as set forth by Moses in Deuteronomy representing the last thirty-eight years of the judgment of forty years wandering in the wilderness. Therefore, the number thirty-eight, as a symbol possesses a connection to the number forty. Osman took the territory of Nicomedia on July 27, 1299 and thirty-eight years later his son took the capital city of the territory. The territory and the capital city both were Nicomedia. Historians identify this battle as the first of ‘two’ steps that identify the very beginning of the rising up of the Ottoman Empire. The second step identified by history is the battle of Nicaea in 1301. There the father Osman took the territory called Nicaea, and 1331, thirty years later his son took the capital city, named Nicaea, a former Roman capital city.

Број тридесет и осам као симбол, како га је изложио Мојсије у Поновљеном закону, представља последњих тридесет и осам година осуде током четрдесетогодишњег лутања по пустињи. Стога број тридесет и осам, као симбол, поседује повезаност са бројем четрдесет. Осман је заузео територију Никомедије 27. јула 1299. године, а тридесет и осам година касније његов син је заузео престони град те територије. И територија и престони град звали су се Никомедија. Историчари ову битку препознају као први од „два“ корака који означавају сам почетак успона Османског царства. Други корак који историја препознаје јесте битка код Никеје 1301. године. Ту је отац Осман заузео територију звану Никеја, а 1331. године, тридесет година касније, његов син је заузео престони град, назван Никеја, некадашњу римску престоницу.

In relation to 1299 and the battle of Nicomedia, as the first of two steps, the second step came two years later in 1301. 1299 is a symbol of thirty-eight, and two years later (forty), the territory of Nicaea is taken by the father. The thirty-eight and forty relationships of ancient Israel rising up to take the promised land is represented in July 27, 1299 and 1301. Those first two steps of Islam rising are marked by military campaigns that begin with the father conquering the territory and the son conquering the capital of the territory at the end. When the two capitals fell, they fell at a siege. Both capitals were at some point capitals of eastern Rome.

У вези са 1299. годином и битком код Никомедије, као првим од два корака, други корак је уследио две године касније, 1301. године. 1299. је симбол тридесет осам, а две године касније (четрдесет), отац осваја област Никеје. Однос тридесет осам и четрдесет древног Израиља који устаје да заузме обећану земљу представљен је у 27. јулу 1299. и 1301. години. Та прва два корака успона ислама обележена су војним походима који започињу тиме што отац осваја област, а син на крају осваја престоницу те области. Када су две престонице пале, пале су под опсадом. Обе престонице су у једном периоду биле престонице источног Рима.

July 27, 1299 and 1301 reach their conclusion on August 11, 1840, that represents the history of 1838, when Litch first published his view and prediction of the three hundred and ninety-one year and fifteen-day prophecy that would ultimately be fulfilled on August 11, 1840. The two steps of rising up for the Millerites was the years 1838 and 1840.

27. јул, 1299. и 1301. досежу свој завршетак 11. августа 1840, што представља историју 1838. године, када је Лич први пут објавио своје гледиште и предсказање о пророчанству од три стотине деведесет и једне године и петнаест дана, које ће се коначно испунити 11. августа 1840. Два корака у подизању Милерита биле су године 1838. и 1840.

> “In the year 1840 another remarkable fulfillment of prophecy excited widespread interest. Two years before, Josiah Litch, one of the leading ministers preaching the Second Advent, published an exposition of Revelation 9, predicting the fall of the Ottoman Empire. According to his calculations, this power was to be overthrown ‘in A.D. 1840, sometime in the month of August;’ and only a few days previous to its accomplishment he wrote: ‘Allowing the first period, 150 years, to have been exactly fulfilled before Deacozes ascended the throne by permission of the Turks, and that the 391 years, fifteen days, commenced at the close of the first period, it will end on the 11th of August, 1840, when the Ottoman power in Constantinople may be expected to be broken. And this, I believe, will be found to be the case.’—Josiah Litch, in Signs of the Times, and Expositor of Prophecy, August 1, 1840.

> „Године 1840. једно друго изузетно испуњење пророштва побудило је широко интересовање. Две године раније, Џозаја Лич, један од водећих проповедника који су проповедали Други Христов долазак, објавио је тумачење Откривења 9, предсказујући пад Отоманског царства. Према његовим прорачунима, ова сила је требало да буде оборена „1840. године по Хр., негде у месецу августу“; а само неколико дана пре његовог остварења написао је: „Ако се први период, 150 година, узме да је био тачно испуњен пре него што је Деакозес ступио на престо по допуштењу Турака, и да је 391 година и петнаест дана отпочело на крају првог периода, онда ће се завршити 11. августа 1840. године, када се може очекивати да отоманска власт у Цариграду буде сломљена. И верујем да ће се показати да је тако.“ — Џозаја Лич, у Signs of the Times, and Expositor of Prophecy, 1. август 1840.

> “At the very time specified, Turkey, through her ambassadors, accepted the protection of the allied powers of Europe, and thus placed herself under the control of Christian nations. The event exactly fulfilled the prediction. When it became known, multitudes were convinced of the correctness of the principles of prophetic interpretation adopted by Miller and his associates, and a wonderful impetus was given to the advent movement. Men of learning and position united with Miller, both in preaching and in publishing his views, and from 1840 to 1844 the work rapidly extended.” The Great Controversy, 334, 335.

> „Управо у време које је било одређено, Турска је, посредством својих посланика, прихватила заштиту савезничких сила Европе и тиме се ставила под власт хришћанских народа. Тај догађај је тачно испунио пророштво. Када је то постало познато, мноштво људи се уверило у исправност начела пророчког тумачења које су усвојили Милер и његови сарадници, и адвентном покрету дат је чудесан подстицај. Људи од учености и угледа придружили су се Милеру, како у проповедању тако и у објављивању његових гледишта, и од 1840. до 1844. дело се нагло ширило.” Велика борба, 334, 335.

Litch’s '38 prediction and his corrected vision of '40 include his final statement, which he penned on August 1, ten days before the corrected prediction. It was the fulfillment of the prediction that convinced the world of the correct methodology of biblical prophecy. The thirty-eight years that marked the rising up of ancient Israel included the two years from the Red Sea crossing unto the first rebellion at Kadesh.

Личево предсказање из ’38. и његово исправљено виђење из ’40. обухватају и његову завршну изјаву, коју је написао 1. августа, десет дана пре исправљеног предсказања. Управо је испуњење тог предсказања уверило свет у исправну методологију библијског пророштва. Тридесет осам година које су обележиле подизање старога Израиља обухватале су и две године од преласка Црвеног мора до прве побуне у Кадису.

> Because all those men which have seen my glory, and my miracles, which I did in Egypt and in the wilderness, and have tempted me now these ten times, and have not hearkened to my voice; Surely they shall not see the land which I sware unto their fathers, neither shall any of them that provoked me see it. Numbers 14:22, 23.

> Зато што сви они људи који су видели моју славу и моја чудеса, која учиних у Египту и у пустињи, и који су ме сада искушавали ових десет пута, и нису послушали мој глас, заиста неће видети земљу за коју се заклех оцима њиховим; нити ће је ико од оних који ме разгневише видети. Бројеви 14:22, 23.

That rebellion is identified as the final of ten tests. A two-year testing period of ten tests added to thirty-eight years in the wilderness typified 1838 and 1840, and 1840 contained a period of ten days.

Та побуна је препозната као последња од десет проба. Двогодишњи период кушања од десет проба, придодат тридесет и осам годинама у пустињи, представљао је праслику 1838. и 1840. године, а 1840. је садржала раздобље од десет дана.

And the starting point of the rise of Islam with Osman on July 27, 1299 begins a thirty-eight-year period that ends with a four-year siege in 1337. July 27, 1299 was the first of two steps historians identify as the starting point of the rise of the Ottoman Empire, and the second step was 1301. The two steps of the battles of Nicomedia and Nicaea in 1299 and 1301 typify 1838 and 1840. The beginning of the prophecy illustrates the end.

И полазна тачка успона ислама са Османом 27. јула 1299. године започиње период од тридесет осам година који се окончава четворогодишњом опсадом 1337. године. Датум 27. јул 1299. био је први од два корака које историчари препознају као полазну тачку успона Османског царства, а други корак био је 1301. године. Та два корака, у биткама код Никомедије и Никеје 1299. и 1301. године, представљају типологију 1838. и 1840. године. Почетак пророчанства илуструје његов крај.

Nicomedia and Nicaea both temporarily served as capitals of eastern Rome in their respective histories. Of course, Constantinople ultimately became the eastern capitol in 330 until 1453. Nicomedia and Nicaea typify the fall of Constantinople; all fell from Islamic sieges that marked the conclusion of a campaign where Islam first took control of the territory and thereafter took the capital city.

И Никомидија и Никеја су у својим историјским раздобљима привремено служиле као престонице источног Рима. Наравно, Константинопољ је коначно постао источна престоница 330. године и то остао до 1453. године. Никомидија и Никеја представљају праслику пада Константинопоља; све су пале под исламским опсадама које су означиле завршетак похода у којем је ислам најпре преузео власт над том територијом, а потом заузео и престони град.

The first siege four-years from 1333 unto 1337 represents the four-years from 1449 to 1453 when the prophecy ended. Three hundred and ninety-one years fifteen days later Islam is restrained as the Millerites ‘rise’ under the prophetic power represented in the characteristics ‘thirty-eight and forty’ as represented in the alpha history of the history of July 27, 1299 and July 27, 1449. The rising up of Islam and the rising up of God’s latter-day messengers is represented in a numerical symbol which is constructed by the numerical relationship of 38 and 40.

Прва опсада, у трајању од четири године, од 1333. до 1337, представља четири године од 1449. до 1453. када се пророчанство окончало. Триста деведесет и једну годину и петнаест дана касније, ислам је обуздан док Милерити „устају“ под пророчком силом представљеном у одликама „тридесет осам и четрдесет“, као што је приказано у алфа-историји историје 27. јула 1299. и 27. јула 1449. Пораст ислама и уздизање Божјих весника последњих дана представљени су нумеричким симболом који је изграђен на бројчаном односу 38 и 40.

In Ezekiel thirty-seven Islam is the message of the east wind that is breathed upon the dead dry bones that they might stand up as a mighty army. When Ezekiel’s message arrives the rising up begins, as it did in the Millerite history of 1838 and 1840. That message arrived on 9/11 and at the soon-coming Sunday law those bones stand up as a mighty army. The raising up of God’s army as the church triumphant in the latter days is typified by 1838 and 1840. 9/11 unto the Sunday law was typified by 1840 to 1844, but it also typifies the period from December 31, 2023 unto the fireballs of Nashville.

У Језекиљу тридесет седмој глави ислам је порука источнога ветра који се дахне на мртве суве кости да би стале на ноге као силна војска. Када стигне Језекиљева порука, започиње подизање, као што је било у милеритској историји 1838. и 1840. године. Та порука је стигла 11. септембра, а при скором доношењу недељног закона те кости стају на ноге као силна војска. Подизање Божје војске као победоносне цркве у последњим данима представљено је типом 1838. и 1840. године. Период од 11. септембра до недељног закона био је представљен типом од 1840. до 1844, али он такође представља и раздобље од 31. децембра 2023. до ватрених кугли Нешвила.

## Eastern Rome

Источни Рим

From the division of the empire by Constantine the first (the Great), unto the last Constantine represents the prophetic history of eastern Rome. The prophetic period is therefore marked by a prophetic or symbolic father and a son, as represented by their name, though there was no direct blood descent between Constantine the Great and Constantine the eleventh. The first and last Constantine are also represented prophetically as alpha and omega symbols, and the father (alpha) chose Constantinople as the capital, and the son (omega) died in the siege when Constantinople ceased to be the capital. The prophetic period of eastern Rome is marked by the first and last Constantine. The period of 150 years that began on July 27, 1299 includes a 38 year period and ends with a 4 year siege. That siege typified 1449 to 1453. The campaign of Nicomedia began with a territory being conquered and ended with the capital of the territory being conquered. As with the first and last Constantine, the conquering of Nicomedia began with a father (the first) and ended with a son (the last).

Од поделе царства од стране Константина Првог (Великог) до последњег Константина протеже се пророчка историја источног Рима. Пророчки период је, дакле, обележен пророчким или симболичким оцем и сином, како је представљено њиховим именом, иако није постојало непосредно крвно порекло између Константина Великог и Константина Једанаестог. Први и последњи Константин такође су пророчки представљени као симболи алфе и омеге, а отац (алфа) је изабрао Константинопољ за престоницу, док је син (омега) погинуо у опсади када је Константинопољ престао да буде престоница. Пророчки период источног Рима обележен је првим и последњим Константином. Период од 150 година, који је започео 27. јула 1299, обухвата раздобље од 38 година и окончава се четворогодишњом опсадом. Та опсада представљала је тип за 1449. до 1453. Поход на Никомидију започео је освајањем једне територије, а окончао се освајањем престонице те територије. Као и са првим и последњим Константином, освајање Никомидије започело је оцем (првим), а завршило се сином (последњим).

## Four years

Четири године

A four-year siege in the opening period of the one hundred and fifty years that led to the four years from the humiliation of Constantine the last in 1449 unto 1453 when Constantinople was besieged and fell. The time prophecy of the second woe representing three hundred and ninety-one years and fifteen days began on July 27, 1449 and it ended on August 11, 1840. That date marks the beginning of a four-year period which Sister White called a glorious manifestation of the power of God.

Четворогодишња опсада у почетном раздобљу од сто педесет година које је водило до четири године од понижења последњег Константина 1449. године па до 1453, када је Цариград био опседнут и пао. Временско пророштво другог тешког јада, које представља три стотине деведесет и једну годину и петнаест дана, отпочело је 27. јула 1449. и окончало се 11. августа 1840. Тај датум означава почетак четворогодишњег раздобља које је сестра Вајт назвала славним пројављивањем Божје силе.

> “The angel who unites in the proclamation of the third angel’s message is to lighten the whole earth with his glory. A work of world-wide extent and unwonted power is here foretold. The advent movement of 1840–44 was a glorious manifestation of the power of God; the first angel’s message was carried to every missionary station in the world, and in some countries there was the greatest religious interest which has been witnessed in any land since the Reformation of the sixteenth century; but these are to be exceeded by the mighty movement under the last warning of the third angel.” The Great Controversy, 611.

> „Анђео који се сједињује у објављивању поруке трећег анђела треба да обасја сву земљу својом славом. Овде је проречено дело светских размера и неуобичајене силе. Адвентни покрет од 1840–44. био је славно пројављивање Божје силе; порука првог анђела била је однета до сваке мисионарске станице у свету, а у неким земљама владало је највеће верско занимање какво је забележено у било којој земљи још од Реформације шеснаестог века; али све то треба да буде надмашено моћним покретом под последњом опоменом трећег анђела.“ Велика борба, 611.

Islam was restrained on August 11, 1840 and there was a four-year period which aligns with both the outpouring of the Holy Spirit at Pentecost, and the descent of the mighty angel of Revelation eighteen, when the “great buildings” of New York were struck by Islam of the third woe on 9/11. 9/11 marks the beginning of the sealing time of the one hundred and forty-four thousand. The sealing is a period of time, and the ending of the period of the sealing possesses the characteristics of the beginning of the period. When Christ descended at 9/11, he typified Michael descending to resurrect the two witnesses on December 31, 2023, when the final period of the sealing began.

Ислам је био зауздан 11. августа 1840. године, и постојао је четворогодишњи период који је у складу и са изливањем Светога Духа на Педесетницу, и са силаском моћног анђела из осамнаестог поглавља Откривења, када су „велике зграде“ Њујорка биле погођене исламом трећег тешкоћа 11. 9. 9/11 означава почетак времена запечаћења сто четрдесет и четири хиљаде. Запечаћење је временски период, а завршетак периода запечаћења поседује карактеристике почетка тог периода. Када је Христос сишао 11. 9, Он је предочио Михаила који силази да васкрсне два сведока 31. децембра 2023. године, када је отпочео коначни период запечаћења.

The key which is the battle of Nineveh represents the various releases of Islam, that would bring down eastern Rome by 1453. Within the one hundred and fifty years of verse ten’s “five months,” the beginning and also the ending contain a four-year period. Those two four-year periods connect with the conclusion of the three hundred and ninety-one years and fifteen days, that marked a four-year period from 1840 to 1844 when Christ would lighten “the whole earth with his glory.” In 1844, prophetic time ceased to be applied, for time would be “time no longer.”

Кључ који представља битку код Ниниве означава разна ослобађања ислама, која ће до 1453. оборити Источни Рим. Унутар сто педесет година „пет месеци“ из десетог стиха, и почетак и свршетак садрже четворогодишњи период. Та два четворогодишња периода повезују се са завршетком три стотине деведесет и једне године и петнаест дана, који су означили четворогодишњи период од 1840. до 1844, када ће Христос обасјати „сву земљу својом славом“. Године 1844. пророчко време престало је да се примењује, јер времена више неће бити.

> And sware by him that liveth for ever and ever, who created heaven, and the things that therein are, and the earth, and the things that therein are, and the sea, and the things which are therein, that there should be time no longer. Revelation 10:6.

> И закле се Ониме који живи у векове векова, који створи небо и што је у њему, и земљу и што је на њој, и море и што је у њему, да времена више неће бити. Откривење 10:6.

## 1333 to 1337, 1449 to 1453, 1840 to 1844

1333 до 1337, 1449 до 1453, 1840 до 1844

Those three lines of four-year periods align with the sealing time from 9/11 unto the Sunday law, and they also align with the fractal of 9/11 unto the Sunday law that is represented from December 31, 2023 until Islam is again released to deliver the fireballs of Nashville.

Те три линије четворогодишњих периода усклађују се са временом запечаћења од 9/11 до недељног закона, а усклађују се и са фракталом од 9/11 до недељног закона, који је представљен од 31. децембра 2023. до тренутка када ће ислам поново бити пуштен да испоручи огњене кугле Нешвила.

The prophetic fractal of December 31, 2023 to the fireballs of Nashville have been typified by three four-year prophetic periods that all align with the sealing time from 9/11 to the Sunday law. Thus, four witnesses identify the history of December 31, 2023 until the Nashville attack, and it was the battle of Nineveh that is the “key” for each of these witnesses. 1333, 1449, 1840 and 9/11 were all turning points— “keys.”

Proročki fraktal od 31. decembra 2023. do vatrenih kugli nad Našvilom bio je tipološki prikazan kroz tri četvorogodišnja proročka razdoblja, koja su sva usklađena sa vremenom zapečaćenja od 11. septembra do nedeljnog zakona. Tako četiri svedoka označavaju istoriju od 31. decembra 2023. do napada na Našvil, a bitka za Ninivu bila je „ključ“ za svakog od tih svedoka. Godine 1333, 1449, 1840. i 11. septembar bile su sve prekretnice — „ključevi.“

> “There are lessons to be learned from the history of the past; and attention is called to these, that all may understand that God works on the same lines now that He ever has done. His hand is seen in His work and among the nations now, just the same as it has been ever since the gospel was first proclaimed to Adam in Eden.

> „Из историје прошлости треба извући поуке; и пажња се на њих скреће, да би сви разумели да Бог и сада делује по истим начелима по којима је одувек деловао. Његова рука види се у Његовом делу и међу народима и сада, исто онако као што се видела од самог времена када је јеванђеље први пут било објављено Адаму у Едему.

> “There are periods which are turning points in the history of nations and of the church. In the providence of God, when these different crises arrive, the light for that time is given. If it is received, there is spiritual progress; if it is rejected, spiritual declension and shipwreck follow. The Lord in His word has opened up the aggressive work of the gospel as it has been carried on in the past, and will be in the future, even to the closing conflict, when Satanic agencies will make their last wonderful movement.” Bible Echo, August 26, 1895.

> „Постоје раздобља која представљају прекретнице у историји народа и цркве. У Божјем провиђењу, када наступе ове различите кризе, даје се светлост за то време. Ако се она прихвати, долази до духовног напретка; ако се одбаци, следе духовно опадање и бродолом. Господ је у Својој речи открио продорно дело јеванђеља, онако како се оно вршило у прошлости, и како ће се вршити у будућности, све до завршног сукоба, када ће сатанске силе извести свој последњи чудесни покрет.“ Bible Echo, 26. август 1895.

## Nicomedia

Никомидија

After becoming emperor in 284, in 293, Diocletian chose Nicomedia as the eastern capital of the Roman Empire when he legally divided the empire into East and West, establishing the Tetrarchy system. Nicomedia served as the main administrative and military capital in the East for several decades. Constantine the Great used it as a base before deciding to build the new capital at nearby Byzantium (which he renamed Constantinople in 330). Even after Constantinople became the main capital, Nicomedia remained a major regional center, strategically located on the eastern shore of the Sea of Marmara. So, while it was not the permanent capital like Rome or Constantinople, Nicomedia was officially designated as the eastern capital during a key transitional period in Roman history. At the beginning of the one hundred and fifty years a capital of eastern Rome is conquered, and at the ending a capital of eastern Rome is conquered. Both conquering’s included a siege.

Након што је постао цар 284. године, Диоклецијан је 293. године изабрао Никомедију за источну престоницу Римског царства када је правно поделио царство на Исток и Запад, успоставивши систем тетрархије. Никомедија је неколико деценија служила као главна управна и војна престоница на Истоку. Константин Велики ју је користио као упориште пре него што је одлучио да изгради нову престоницу у оближњем Византиону (који је 330. године преименовао у Константинопољ). И након што је Константинопољ постао главна престоница, Никомедија је остала велико регионално средиште, стратешки смештено на источној обали Мраморног мора. Стога, иако није била трајна престоница попут Рима или Константинопоља, Никомедија је званично била одређена као источна престоница током кључног прелазног раздобља у римској историји. На почетку сто педесет година бива освојена једна престоница источног Рима, а на крају бива освојена једна престоница источног Рима. Оба освајања укључивала су опсаду.

## Diocletian

Диоклецијан

The emperor Diocletian officially made Nicomedia the eastern capital of the Roman empire when he implemented the Tetrarchy system in 293. The Tetrarchy system was made up of a western and eastern division of the empire; both east and west having a senior emperor (Augusti) and a junior emperor (Caesar) to make up the number four that is represented by the word ‘tetrarchy’.

Цар Диоклецијан је званично учинио Никомедију источном престоницом Римског царства када је 293. године успоставио систем тетрархије. Систем тетрархије састојао се од западне и источне поделе царства; и Исток и Запад имали су по једног старијег цара (Augusti) и по једног млађег цара (Caesar), чинећи тако број четири који је означен речју „тетрархија“.

## Alpha and Omega

Алфа и Омега

Diocletian is the omega symbol of the church of Smyrna, and Nero is the alpha symbol. Constantine the Great is the alpha symbol of the church of Pergamos, and Justinian is the omega symbol.

Диоклецијан је омега-симбол цркве у Смирни, а Нерон је алфа-симбол. Константин Велики је алфа-симбол цркве у Пергаму, а Јустинијан је омега-симбол.

The ‘legal’ division of Rome into east and west (which did not last) was accomplished by Diocletian, and the prophetic division of Rome into east and west was accomplished by Constantine. During the history of the second symbolic church of persecution, represented by Smyrna, Rome was legally divided into east and west and in the history of the third symbolic church of compromise, represented by Pergamos, Rome was prophetically divided into east and west. 293 was the alpha and 330 was the omega and on May 11, 330, Constantine the Great dedicated Constantinople as the capital of the Empire.

„Правна“ подела Рима на исток и запад (која није потрајала) извршена је под Диоклецијаном, а пророчка подела Рима на исток и запад извршена је под Константином. Током историје друге симболичке цркве прогона, представљене Смирном, Рим је правно био подељен на исток и запад, а у историји треће симболичке цркве компромиса, представљене Пергамом, Рим је пророчки био подељен на исток и запад. 293. година била је алфа, а 330. година била је омега, и 11. маја 330. године Константин Велики посветио је Константинопољ као престоницу Царства.

The legal division by Diocletian in 293 fell apart through civil war that followed until the Edict of Milan in the year 313, when Constantine of the east and Licinius of the west issued the Edict of Milan, legalizing Christianity, and effectively ending the Tetrarchy—the system of four coordinated rulers that collapsed into a struggle between two main powers (Constantine in the West and Licinius in the East). The legal division, which ushered in a collapse, represents a twenty-year period from division to division, and both divisions precipitated a collapse of the system.

Правна подела коју је извршио Диоклецијан 293. године распала се услед грађанског рата који је потом уследио све до Миланског едикта 313. године, када су Константин са истока и Лициније са запада издали Милански едикт, озаконивши хришћанство и тиме фактички окончавши Тетрархију — систем четворице усклађених владара који се урушио у борбу између две главне силе (Константин на Западу и Лициније на Истоку). Правна подела, која је увела слом, представља двадесетогодишње раздобље од поделе до поделе, а обе поделе убрзале су слом система.

The church of Smyrna began with Nero in 64 when the great fire of Rome was employed by Nero to persecute Christians, who Nero accused of starting the fire. Nero marks the beginning of persecution and typifies the final persecution of the latter days. That final persecution continues until the close of probation, when the papal power comes to its end with none to help. Thus the first period of persecution began with the burning of Rome and it ends with the burning of Rome.

Црква у Смирни започела је са Нероном 64. године, када је велики пожар у Риму Нерон употребио да прогони хришћане, које је Нерон оптужио да су изазвали пожар. Нерон означава почетак прогона и представља праслику коначног прогона последњих дана. Тај коначни прогон траје до завршетка времена милости, када папска власт долази своме крају, и нико јој неће помоћи. Тако је прво раздобље прогона започело паљењем Рима, и завршава се паљењем Рима.

> And the ten horns which thou sawest upon the beast, these shall hate the whore, and shall make her desolate and naked, and shall eat her flesh, and burn her with fire. Revelation 17:16.

> И десет рогова које виде на звери, они ће омрзнути блудницу, и опустошиће је и оголити, и појешће њено месо, и сажећи ће је огњем. Откривење 17:16.

The church of Smyrna began with Nero in 64 when the great fire of Rome was employed by Nero to persecute Christians, who Nero accused of starting the fire. Two hundred and fifty years later it ended in 313 with the Edict of Milan. The “edict” is the ending of a twenty-year period that began with Diocletian’s legal division, and it was also the end of the two hundred and fifty years of Smyrna that began with Nero. The two hundred and fifty years of persecution represented by the church of Smyrna and Nero included the ten years of the very worst persecution brought about by Diocletian. That ten years of persecution was the last half of twenty years of Diocletian that began with his legal division of the empire in 293. From the legal division into east and west by Diocletian in 293 began a twenty year period that was made up of two ten-year periods.

Црква Смирне отпочела је са Нероном 64. године, када је Нерон велики пожар у Риму искористио за прогон хришћана, које је оптужио да су изазвали пожар. Двеста педесет година касније окончала се 313. године Миланским едиктом. Тај „едикт“ представља завршетак двадесетогодишњег раздобља које је започело Диоклецијановом законском поделом, а уједно је означио и крај двеста педесет година Смирне које су отпочеле са Нероном. Двеста педесет година прогона, представљених црквом Смирне и Нероном, обухватале су и десет година најтежег прогона који је проузроковао Диоклецијан. Тих десет година прогона чиниле су последњу половину двадесет година Диоклецијана, које су започеле његовом законском поделом царства 293. године. Од законске поделе на исток и запад, коју је извршио Диоклецијан 293. године, отпочело је двадесетогодишње раздобље састављено од два десетогодишња периода.

Diocletian legally divided the empire into east and west, thus typifying the prophetic division accomplished by Constantine. Diocletian’s division was east and west, but it consisted of two rulers in the east and two rulers in the west. One primary and one secondary ruler for each area. On February 23, 303, Diocletian issued the first of several ‘edicts’ against Christians, marking the start of the Great Persecution, (also called the Diocletianic Persecution), the most severe and widespread persecution of Christians in the Roman Empire.

Диоклецијан је правно поделио царство на исток и запад, чиме је тако предобразио пророчку поделу коју је извршио Константин. Диоклецијанова подела била је на исток и запад, али се састојала од два владара на истоку и два владара на западу: једног главног и једног споредног владара за свако подручје. Двадесет трећег фебруара 303. године, Диоклецијан је издао први од неколико „едиката“ против хришћана, чиме је означен почетак Великог прогона (који се назива и Диоклецијанов прогон), најтежег и најраширенијег прогона хришћана у Римском царству.

> And unto the angel of the church in Smyrna write; These things saith the first and the last, which was dead, and is alive; I know thy works, and tribulation, and poverty, (but thou art rich) and I know the blasphemy of them which say they are Jews, and are not, but are the synagogue of Satan. Fear none of those things which thou shalt suffer: behold, the devil shall cast some of you into prison, that ye may be tried; and ye shall have tribulation ten days: be thou faithful unto death, and I will give thee a crown of life. He that hath an ear, let him hear what the Spirit saith unto the churches; He that overcometh shall not be hurt of the second death. Revelation 2:8–10.

> И анђелу цркве у Смирни напиши: Ово говори Први и Последњи, који беше мртав, и ево је жив: Знам твоја дела, и невољу, и сиромаштво, (али си богат) и знам хулу оних који говоре да су Јудеји, а нису, него су сатанина синагога. Не бој се ничега што ћеш пострадати: ево, ђаво ће неке од вас бацити у тамницу, да будете кушани; и имаћете невољу десет дана: буди веран до смрти, и даћу ти венац живота. Ко има ухо, нека чује шта Дух говори црквама; Који победи неће му наудити друга смрт. Откривење 2:8–10.

The Great Persecution continued under Diocletian successors (especially Galerius) until 313, when it ended at the Edict of Milan. Nero is the alpha symbol of persecution that typified Diocletian as the omega persecution of the prophetic period represented by the church of Smyrna. The persecution concluded with a political marriage and a treaty between Constantine of the east and Licinius of the west. In February 313, Constantine and Licinius met in Milan and issued the Edict of Milan, which granted religious tolerance to Christians (and others) across the empire. To strengthen their political alliance, Licinius married Constantia (Constantine’s half-sister) during or around this meeting. This marriage was a classic Roman political alliance—sealing the agreement between the two emperors and helped stabilize the empire temporarily after years of civil war. The alliance did not last long. Constantine and Licinius later fought each other, and Constantine defeated Licinius in 324, becoming the sole ruler.

Велики прогон се наставио под Диоклецијановим наследницима (нарочито Галеријем) све до 313. године, када је окончан Миланским едиктом. Нерон је алфа-симбол прогона који је унапред изображавао Диоклецијана као омега-прогон пророчког периода представљеног црквом у Смирни. Прогон је окончан политичким браком и уговором између Константина са истока и Лицинија са запада. У фебруару 313. године, Константин и Лициније састали су се у Милану и издали Милански едикт, којим је хришћанима (и другима) широм царства дарована верска трпељивост. Да би учврстио свој политички савез, Лициније се оженио Констанцијом (Константиновом полусестром) током или око овог сусрета. Овај брак био је класичан римски политички савез — запечатио је споразум између двојице царева и привремено помогао да се царство стабилизује после година грађанског рата. Савез није дуго потрајао. Константин и Лициније су касније заратили један против другога, а Константин је 324. године победио Лицинија, поставши једини владар.

From Nero to Constantine the prophetic period of Smyrna of two hundred and fifty years was accomplished, and in 313 the church of Pergamos, the church of compromise began, ending with the church of Thyatira in 538. The two hundred and fifty years of Smyrna represented a period of persecution, and in the ending of the over-all period Diocletian persecution fulfilled Revelations “ten days” (ten years) where the worst period of persecution represents a fractal of the overall period. The ten years are a fractal of the two hundred and fifty years. Those ten years represent the omega of Nero’s persecution, and at their conclusion the omega division of the empire into east and west.

Од Нерона до Константина испунио се пророчки период Смирне од двеста педесет година, а 313. године започела је црква Пергама, црква компромиса, која се завршила са црквом Тијатире 538. године. Двеста педесет година Смирне представљало је раздобље прогона, а на завршетку тог свеукупног периода Диоклецијанов прогон испунио је „десет дана“ (десет година) из Откривења, при чему најтежи период прогона представља фрактал свеукупног периода. Тих десет година су фрактал двеста педесет година. Тих десет година представљају омегу Нероновог прогона, а на њиховом завршетку омега-поделу царства на исток и запад.

## Marriage and Divorce

Брак и развод

Smyrna began at the burning of Rome in 64 and ended two hundred and fifty years later in 313 with the Edict of Milan and the political marriage of east and west. The ten-year fractal of persecution began in 303 and ended in 313 with the Edict of Milan and the political marriage of east and west. The twenty years that began with the legal division of east and west in 293 by Diocletian ended in 313 with the political marriage of east and west. The marriage treaty of 313 between east and west ended with the divorce of 324, when Constantine defeated Licinius of the west and became sole ruler of Rome. The prophetic divorce of 324 came three years after the first Sunday law in 321.

Смирна је отпочела са спаљивањем Рима 64. године и окончала се двеста педесет година касније, 313. године, Миланским едиктом и политичким браком истока и запада. Десетогодишњи фрактал прогона отпочео је 303. године и окончао се 313. године Миланским едиктом и политичким браком истока и запада. Двадесет година које су отпочеле законском поделом истока и запада 293. године, коју је спровео Диоклецијан, окончале су се 313. године политичким браком истока и запада. Брачни уговор из 313. године између истока и запада окончан је разводом 324. године, када је Константин поразио Лицинија са запада и постао једини владар Рима. Пророчки развод из 324. године дошао је три године после првог закона о недељи 321. године.

The seventeen years from 313 unto 330 identifies a political marriage, and the end of the persecution represented by Smyrna and Nero, and the beginning of the church of compromise represented by Pergamos. The beginning of Pergamos in 313 at the marriage, was followed by the beginning of the persecution that began at the first Sunday law in 321. That was followed by the prophetic divorce of 324, which brought east and west into one empire under Constantine. Six years later in 330 the division into east and west was prophetically repeated. The seventeen years represent the alpha period of the church of Pergamos that would continue until the church of Thyatira arrived in prophetic history in 538. That alpha period would represent an omega history at the end of the period from 330 unto 538. The omega history of Pergamos represents the period of 496, 508 and 533.

Седамнаест година од 313. до 330. означава политички брак, и крај прогона представљеног Смирном и Нероном, као и почетак цркве компромиса представљене Пергамом. Почетак Пергама 313. године, при браку, био је праћен почетком прогона који је започео првим недељним законом 321. године. Након тога уследио је пророчки развод 324. године, који је исток и запад довео у једно царство под Константином. Шест година касније, 330. године, подела на исток и запад била је пророчки поновљена. Тих седамнаест година представљају алфа-период цркве Пергама, који ће се наставити све док црква Тијатире не дође у пророчкој историји 538. године. Тај алфа-период представљао би омега-историју на крају раздобља од 330. до 538. године. Омега-историја Пергама представља раздобље 496, 508. и 533. године.

## Seventeen Years

Седамнаест година

Ptolemy of the battle of Raphia reigned “seventeen years,” and there were “seventeen years” between the battle of Raphia and the battle of Panium. Those seventeen years symbolically align with the seventeen years from 313 unto 330. Nero’s two hundred and fifty years of Smyrna led to the first seventeen years of the church of Pergamos, and connect with the two hundred and fifty years that began at the third decree in 457BC, the starting point of the 2300 years of Daniel eight and verse fourteen, and is the foundation and central pillar of Adventism. The two witnesses of two hundred and fifty years align with the two hundred and fifty years of the sixth kingdom of Bible prophecy that began in 1776 and ends this year in 2026.

Птоломеј из битке код Рафије владао је „седамнаест година“, а између битке код Рафије и битке код Панија било је „седамнаест година“. Тих седамнаест година симболички се подудара са седамнаест година од 313. до 330. године. Неронових двеста педесет година Смирне довело је до првих седамнаест година цркве у Пергаму, и повезује се са двеста педесет година које су отпочеле при трећем указу 457. године пре Христа, полазној тачки 2300 година из Данила осам, четрнаести стих, и представља темељ и средишњи стуб адвентизма. Два сведока од двеста педесет година подударају се са двеста педесет година шестог царства библијског пророштва, које је започело 1776. године и завршава се ове године, 2026.

The pioneers of Adventism did not see or understand the seventeen years of 313 to 330, for in 1844 they did not yet even understand the issue of the seventh-day Sabbath or the day of the sun. They did however recognize the one hundred and fifty years of verse ten of Revelation nine, and it became the starting point of a period that led to the three hundred and ninety-one years and fifteen days that ended on August 11, 1840. That understanding produced a mighty “manifestation of the power of God.”

Пионири адвентизма нису видели нити разумели седамнаест година од 313. до 330, јер 1844. још увек нису разумели ни питање суботе седмога дана нити дана сунца. Ипак, препознали су сто педесет година из десетог стиха девете главе Откривења, и то је постало полазна тачка периода који је водио до триста деведесет и једне године и петнаест дана, завршених 11. августа 1840. То разумевање произвело је моћно „испољавање Божје силе.“

The pioneers did not recognize a second period of one hundred and fifty years in Revelation nine. Their foundational understanding represents the platform that the “new light” of Revelation nine is built upon. That light is opened by the “key” of the battle of Nineveh. That “key” allows a student of prophecy to recognize all the kingdoms of Bible prophecy represented in Daniel and Revelation. Babylon, Medo-Persia, Greece, the Seleucid and Ptolemaic empires, the kingdom of Mohammed, and more significantly it magnifies the empire of Rome by identifying the rise and fall of not only Rome, but also the kingdoms of eastern and western Rome, as well as the United States (the false prophet), the papacy (the beast) and the United Nations (the dragon). All the rises and falls of these kingdoms testify to the movements of the dragon, the beast and false prophet that ultimately bring the world to Armageddon. That movement is represented within the last six verses of Daniel eleven, and the beginning of that movement is represented in the hidden history of verse forty.

Pioniri nisu prepoznali drugo razdoblje od sto pedeset godina u devetom poglavlju Otkrivenja. Njihovo temeljno razumevanje predstavlja osnovu na kojoj je izgrađena „nova svetlost” devetog poglavlja Otkrivenja. Ta svetlost se otvara „ključem” bitke kod Ninive. Taj „ključ” omogućava proučavaocu proročanstava da prepozna sva carstva biblijskog proroštva predstavljena u Danilu i Otkrivenju. Vavilon, Medo-Persija, Grčka, seleukidsko i ptolemejsko carstvo, Muhamedovo carstvo, a što je još značajnije, on uvećava značaj rimskog carstva time što prepoznaje uspon i pad ne samo Rima, nego i carstava istočnog i zapadnog Rima, kao i Sjedinjenih Američkih Država (lažni prorok), papstva (zveri) i Ujedinjenih nacija (zmaj). Svi usponi i padovi ovih carstava svedoče o pokretima zmaja, zveri i lažnog proroka koji na kraju dovode svet u Armagedon. Taj pokret je predstavljen u poslednjih šest stihova jedanaestog poglavlja Danila, a početak tog pokreta predstavljen je u skrivenoj istoriji četrdesetog stiha.

The battle of Nineveh provides the prophetic point of reference to align the testimonies of the empire of Rome, the kingdoms of eastern and western Rome and papal Rome in the sequence of end-time events. Thus, the battle of Nineveh is the key that fully illustrates the various prophetic testimonies of Rome, and according to verse fourteen of Daniel eleven, it is Rome that establishes the vision. The key that brings those lines together is the battle of Nineveh.

Битка код Ниниве пружа пророчку референтну тачку за усклађивање сведочанстава о царству Рима, царствима источног и западног Рима и папском Риму у низу догађаја последњег времена. Стога је битка код Ниниве кључ који у потпуности осветљава различита пророчка сведочанства о Риму, а према четрнаестом стиху једанаесте главе Књиге пророка Данила, управо Рим утврђује виђење. Кључ који те линије доводи у јединство јесте битка код Ниниве.

We will begin to bring together the previous five articles addressing the woes of Revelation nine in our next article.

У нашем следећем чланку почећемо да повезујемо претходних пет чланака који се баве тешкоћама из девете главе Откривења.

Back to Articles