Article

# The Book of Daniel - Number Sixty

Књига пророка Данила — број шездесет

Daniel’s Prayer and the Secret of the Eighth Kingdom: A Last Days Revelation

Данилова молитва и тајна осмог царства: откривење последњих дана

Author

Jeff Pippenger

Published

January 24, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

In chapters seventeen and eighteen of Revelation an angel brings the vision of the judgment of the papacy to John. In the breakdown of her ultimate judgment the kingdoms of Bible prophecy are represented.

У седамнаестом и осамнаестом поглављу Откривења један анђео доноси Јовану виђење суда над папством. У приказу њеног коначног суда представљена су царства библијског пророштва.

> And here is the mind which hath wisdom. The seven heads are seven mountains, on which the woman sitteth. And there are seven kings: five are fallen, and one is, and the other is not yet come; and when he cometh, he must continue a short space. And the beast that was, and is not, even he is the eighth, and is of the seven, and goeth into perdition. Revelation 17:9–11.

> И овде је ум који има мудрост. Седам глава јесу седам гора, на којима жена седи. И јесу седам царева: пет их је пало, и један јесте, а други још није дошао; и кад дође, треба мало времена да остане. И звер која беше, и није, и сама је осма, и од седморице је, и иде у пропаст. Откривење 17:9–11.

John had been spiritually conveyed to 1798, where he is instructed that the seven heads on the beast that carried the papal woman were seven kings. A king is a kingdom, and a kingdom is also a head in Bible prophecy. In 1798, five kingdoms had fallen and one was then ruling. A seventh kingdom was yet future, and it was represented by ten kings. Then John was informed that the eighth kingdom was the papal beast, that was of the seven. The papacy was the fifth kingdom, and it had received a deadly wound, so that when its deadly wound is healed, it then becomes the eighth head that is of the seven.

Јован је био духовно пренет у 1798. годину, где му је речено да су седам глава на звери која је носила папску жену седам царева. Цар је царство, а и царство је такође глава у библијском пророштву. Године 1798, пет царстава је пало, а једно је тада владало. Седмо царство је још било будуће, и било је представљено са десет царева. Потом је Јовану било објављено да је осмо царство папска звер, која је била од оних седам. Папство је било пето царство, и примило је смртну рану, тако да, када његова смртна рана буде исцељена, оно тада постаје осма глава која је од оних седам.

In Daniel two the first four kingdoms are Babylon, Medo-Persia, Greece and Rome. Those four literal kingdoms also represent four spiritual kingdoms, and together they identify the eight kings, or heads of Revelation seventeen, for Jesus always illustrates the end of a thing with the beginning of a thing. Daniel chapter two, is the first mention of the kingdoms of Bible prophecy, and Revelation seventeen is the last, so they must agree, for God never changes.

U drugoj glavi Knjige proroka Danila prva četiri carstva jesu Vavilon, Medo-Persija, Grčka i Rim. Ta četiri doslovna carstva takođe predstavljaju četiri duhovna carstva, i zajedno određuju osam careva, ili glava, iz Otkrivenja sedamnaest, jer Isus uvek prikazuje kraj nečega početkom nečega. Druga glava Danilova prva je pojava carstava biblijskog proroštva, a sedamnaesta glava Otkrivenja poslednja, stoga se moraju slagati, jer se Bog nikada ne menja.

The fifth kingdom that had fallen in 1798, was spiritual Babylon, the papacy. The sixth kingdom that was in power in 1798, was the two-horned kingdom that had been typified by the two-horned kingdom of the Medes and Persians. The seventh kingdom, which consists of ten kings, who in 1798 had not yet come, is the one-world government, that had been typified by Greece, the one-world government of Alexander the Great. The eighth head, who was of the seven was the fifth kingdom that had a deadly wound, yet lived again when the deadly wound was healed.

Пето царство које је пало 1798. године било је духовни Вавилон, папство. Шесто царство, које је било на власти 1798. године, било је царство са два рога, које је било предобразено дворогим царством Мида и Персијанаца. Седмо царство, које се састоји од десет царева, који 1798. године још не беху дошли, јесте једносветска влада, која је била предобразена Грчком, једносветском владом Александра Великог. Осма глава, која беше од седам, била је пето царство које је задобило смртну рану, а ипак поново оживело када је смртна рана била исцељена.

The judgment of the great whore occurs in the “hour” of the Sunday law crisis, that is a period of time beginning with the Sunday law in the United States and continuing through history until human probation closes. In that “hour,” which in Daniel is identified as “the days of these kings”, God will set up His kingdom. In that “hour” the latter rain is being poured out.

Суд над великом блудницом одиграва се у „часу“ кризе недељног закона, то јест у временском раздобљу које отпочиње недељним законом у Сједињеним Државама и наставља се кроз историју све до окончања људског времена милости. У том „часу“, који је у Данилу означен као „дани ових царева“, Бог ће успоставити Своје царство. У том „часу“ излива се позни дажд.

> “The latter rain is coming on those that are pure—all then will receive it as formerly.

> „Позна киша долази на оне који су чисти — сви ће је тада примити као некада.“

> “When the four angels let go, Christ will set up His kingdom. None receive the latter rain but those who are doing all they can.” Spalding and Magan, 3.

> „Када четири анђела пусте, Христос ће успоставити Своје царство. Нико не прима позни дажд осим оних који чине све што могу.“ Spalding and Magan, 3.

The outpouring of the latter rain is progressive, for it corresponds to the judgment, and judgment is progressive. The Millerites understood they were living at the feet of the image of Daniel chapter two. They believed that Rome was the final earthly kingdom, and they were right, but limited in their understanding.

Изливање позног дажда је поступно, јер одговара суду, а и суд је поступан. Милерити су разумели да живе у подножју кипа из друге главе Данила. Веровали су да је Рим последње земаљско царство, и били су у праву, али ограничени у свом разумевању.

The “days of these kings,” does occur in the history of the kingdom of Rome, but it is not the history of pagan or papal Rome, it is the history of modern Rome. The Millerites applied pagan and papal Rome as one kingdom, and in so doing they used a passage from the book of Ezekiel concerning the final king of Judah (Zedekiah), to uphold their understanding.

„У дане тих царева“ заиста се јавља у историји царства Рима, али то није историја паганског или папског Рима; то је историја савременог Рима. Милерити су пагански и папски Рим примењивали као једно царство, и чинећи то, употребили су одломак из књиге пророка Језекиља који се односи на последњег цара Јуде (Седекију), да поткрепе своје разумевање.

> And thou, profane wicked prince of Israel, whose day is come, when iniquity shall have an end, Thus saith the Lord God; Remove the diadem, and take off the crown: this shall not be the same: exalt him that is low, and abase him that is high. I will overturn, overturn, overturn, it: and it shall be no more, until he come whose right it is; and I will give it him. Ezekiel 21:25–27.

> И ти, оскврњени безбожни кнеже Израиљев, коме је дошао дан, када ће безакоње достићи свој крај, овако вели Господ Господ: Скини повез, и свргни круну; ово више неће бити као што је било: узвиси онога који је низак, и понизи онога који је висок. Преврнућу, преврнућу, преврнућу је; и неће је више бити, док не дође онај коме по праву припада; и даћу је њему. Језекиљ 21:25–27.

From Zedekiah there would be three kingdoms that would be “overturned,” that would lead to Christ, whose “right it is,” to rule. Babylon, Medo-Persia and Greece would all be overthrown until the kingdom of Rome, and during the history of that fourth kingdom, Christ would come and set up a kingdom. He did that very thing.

Од Седекије ће бити три царства која ће бити „обorена“, која ће водити ка Христу, коме „припада право“ да влада. Вавилон, Мидо-Персија и Грчка биће сви оборени све до царства Рима, а током историје тог четвртог царства Христос ће доћи и успоставити царство. Управо је то и учинио.

> “Foremost among those who were rapidly leading the nation to ruin was Zedekiah their king. Forsaking utterly the counsels of the Lord as given through the prophets, forgetting the debt of gratitude he owed Nebuchadnezzar, violating his solemn oath of allegiance taken in the name of the Lord God of Israel, Judah’s king rebelled against the prophets, against his benefactor, and against his God. In the vanity of his own wisdom he turned for help to the ancient enemy of Israel’s prosperity, “sending his ambassadors into Egypt, that they might give him horses and much people.’

> „Најистакнутији међу онима који су народ убрзано водили у пропаст беше Седекија, њихов цар. Потпуно одбацивши савете Господње дате преко пророка, заборавивши дуг захвалности који је дуговао Навуходоносору, погазивши своју свечану заклетву верности дату у име Господа Бога Израиљевог, цар Јудин побуни се против пророка, против свога добротвора и против свога Бога. У таштини сопствене мудрости потражи помоћ од древног непријатеља Израиљевог напретка, „шаљући своје посланике у Мисир да му даду коње и много народа.“

> “‘Shall he prosper?’ the Lord inquired concerning the one who had thus basely betrayed every sacred trust; ‘shall he escape that doeth such things? or shall he break the covenant, and be delivered? As I live, saith the Lord God, surely in the place where the king dwelleth that made him king, whose oath he despised, and whose covenant he brake, even with him in the midst of Babylon he shall die. Neither shall Pharaoh with his mighty army and great company make for him in the war: … seeing he despised the oath by breaking the covenant, when, lo, he had given his hand, and hath done all these things, he shall not escape.’ Ezekiel 17:15–18.

> „Хоће ли напредовати?“ упитао је Господ у погледу онога који је тако подло изневерио свако свето поверење; „хоће ли се избавити онај који таква дела чини? или ће раскинути завет, па се избавити? Тако ја жив био, говори Господ Господ, заиста, у месту где пребива цар који га је поставио за цара, чију је заклетву презрео и чији је завет погазио, с њим, усред Вавилона, умреће. И Фараон са својом силном војском и великим мноштвом неће му помоћи у рату: … јер је презрео заклетву погазивши завет, и гле, дао је своју руку, па је учинио све ово; неће утећи.“ Језекиљ 17:15–18.

> “To the ‘profane wicked prince’ had come the day of final reckoning. ‘Remove the diadem,’ the Lord decreed, ‘and take off the crown.’ Not until Christ Himself should set up His kingdom was Judah again to be permitted to have a king. ‘I will overturn, overturn, overturn, it,’ was the divine edict concerning the throne of the house of David; ‘and it shall be no more, until He come whose right it is; and I will give it Him.’ Ezekiel 21:25–27.” Prophets and Kings, 450, 451.

> „Нечестивом, безбожном кнезу“ дошао је дан коначног обрачуна. „Скини тијару“, наредио је Господ, „и узми круну.“ Не док сам Христос не успостави Своје царство, Јуди више неће бити допуштено да има цара. „Преврнућу, преврнућу, преврнућу га“, била је божанска одредба у погледу престола дома Давидовог; „и неће га бити док не дође Онај коме по праву припада; и даћу га Њему.“ Језекиљ 21:25–27.“ Пророци и цареви, 450, 451.

Miller was correct, but his understanding was limited, for the kingdom Christ set up when he walked among men, was not the final earthly kingdom. There was yet to be four kings after the kingdom of pagan Rome. Yet Christ did establish the kingdom of “grace” at the cross, but that kingdom was not set up in the days of the ten kings of Revelation seventeen, nor was it set up during the time of the latter rain. The kingdom which Christ establishes in the last days, is his kingdom of “glory.” Sister White speaks directly of both of these kingdoms.

Милер је био у праву, али је његово разумевање било ограничено, јер царство које је Христос успоставио када је ходио међу људима није било коначно земаљско царство. После царства паганског Рима требало је да још буду четири цара. Ипак, Христос је на крсту заиста успоставио царство „благодати“, али то царство није било успостављено у дане десет царева из Откривења седамнаест, нити је било успостављено у време позног дажда. Царство које Христос успоставља у последњим данима јесте његово царство „славе“. Сестра Вајт говори непосредно о оба ова царства.

The Millerites understood that Christ established a kingdom during the history of the fourth kingdom, and they were correct, but limited in their understanding. In the history of the fourth kingdom, Christ set up the kingdom of “grace,” and in the history of the eighth kingdom, He set up His kingdom of “glory.” In the history when He set up the kingdom of “grace,” the Holy Spirit was poured out at Pentecost. Pentecost typifies the outpouring of the latter rain, in the history where He sets up his kingdom of “glory.”

Милерити су разумели да је Христос успоставио царство током историје четвртог царства, и били су у праву, али ограничени у свом разумевању. У историји четвртог царства, Христос је успоставио царство „благодати“, а у историји осмог царства, Он је успоставио Своје царство „славе“. У историји када је успоставио царство „благодати“, Свети Дух је био изливен на Педесетницу. Педесетница је праслика изливања позне кише, у историји у којој Он успоставља Своје царство „славе“.

The message of Pentecost was the message of Christ’s literal resurrection. The message of the latter rain, at least partially, is the message of the symbolic resurrection represented by the prophetic riddle that the eighth being of the seven, which is fulfilled in the beast, and also the two horns of the earth beast. The fourth and the eighth kingdoms are where Christ establishes His kingdom.

Порука Педесетнице била је порука о дословном Христовом васкрсењу. Порука позног дажда, барем делимично, јесте порука о симболичком васкрсењу представљеном пророчком загонетком да је осми од седам, што се испуњава у звери, као и у два рога звери из земље. Четврто и осмо царство јесу места на којима Христос успоставља Своје царство.

> “The announcement which had been made by the disciples in the name of the Lord was in every particular correct, and the events to which it pointed were even then taking place. ‘The time is fulfilled, the kingdom of God is at hand,’ had been their message. At the expiration of ‘the time’—the sixty-nine weeks of Daniel 9, which were to extend to the Messiah, ‘the Anointed One’—Christ had received the anointing of the Spirit after His baptism by John in Jordan. And the ‘kingdom of God’ which they had declared to be at hand was established by the death of Christ. This kingdom was not, as they had been taught to believe, an earthly empire. Nor was it that future, immortal kingdom which shall be set up when ‘the kingdom and dominion, and the greatness of the kingdom under the whole heaven, shall be given to the people of the saints of the Most High;’ that everlasting kingdom, in which ‘all dominions shall serve and obey Him.’ Daniel 7:27. As used in the Bible, the expression ‘kingdom of God’ is employed to designate both the kingdom of grace and the kingdom of glory. The kingdom of grace is brought to view by Paul in the Epistle to the Hebrews. After pointing to Christ, the compassionate intercessor who is ‘touched with the feeling of our infirmities,’ the apostle says: ‘Let us therefore come boldly unto the throne of grace, that we may obtain mercy, and find grace.’ Hebrews 4:15, 16. The throne of grace represents the kingdom of grace; for the existence of a throne implies the existence of a kingdom. In many of His parables Christ uses the expression ‘the kingdom of heaven’ to designate the work of divine grace upon the hearts of men.

> „Објава коју су ученици изнели у име Господње била је у сваком погледу тачна, а догађаји на које је указивала управо су се тада одигравали. ‘Време се навршило, и приближило се царство Божје’, била је њихова порука. По истеку ‘времена’ — шездесет и девет седмица из Данила 9, које су се простирале до Месије, ‘Помазаника’ — Христос је примио помазање Духом после Свога крштења од Јована на Јордану. А ‘царство Божје’, за које су они објавили да се приближило, успостављено је Христовом смрћу. То царство није било, као што су они били научени да верују, земаљско царство. Нити је то било оно будуће, бесмртно царство које ће бити успостављено када ‘царство и власт и величанство царско под свим небом буде дато народу светаца Свевишњега’; оно вечно царство, у коме ће ‘све власти Њему служити и Њега слушати’. Данило 7:27. Како се употребљава у Библији, израз ‘царство Божје’ користи се да означи и царство благодати и царство славе. Царство благодати Павле приказује у Посланици Јеврејима. Пошто указује на Христа, сажаљивог посредника који ‘може саосећати с нашим слабостима’, апостол каже: ‘Приступајмо, дакле, слободно престолу благодати, да примимо милост и нађемо благодат.’ Јеврејима 4:15, 16. Престо благодати представља царство благодати; јер постојање престола подразумева постојање царства. У многим Својим причама Христос употребљава израз ‘царство небеско’ да означи дело божанске благодати у срцима људи.“

> “So the throne of glory represents the kingdom of glory; and this kingdom is referred to in the Saviour’s words: ‘When the Son of man shall come in His glory, and all the holy angels with Him, then shall He sit upon the throne of His glory: and before Him shall be gathered all nations.’ Matthew 25:31, 32. This kingdom is yet future. It is not to be set up until the second advent of Christ.

> „Дакле, престо славе представља царство славе; а на то царство се указује у Спаситељевим речима: ‘А када дође Син човечији у слави својој, и сви свети анђели с Њим, тада ће сести на престо славе своје; и пред Њим ће се сабрати сви народи.’ Матеј 25:31, 32. То царство је још будуће. Оно неће бити успостављено до другог Христовог доласка.“

> “The kingdom of grace was instituted immediately after the fall of man, when a plan was devised for the redemption of the guilty race. It then existed in the purpose and by the promise of God; and through faith, men could become its subjects. Yet it was not actually established until the death of Christ. Even after entering upon His earthly mission, the Saviour, wearied with the stubbornness and ingratitude of men, might have drawn back from the sacrifice of Calvary. In Gethsemane the cup of woe trembled in His hand. He might even then have wiped the blood-sweat from His brow and have left the guilty race to perish in their iniquity. Had He done this, there could have been no redemption for fallen men. But when the Saviour yielded up His life, and with His expiring breath cried out, ‘It is finished,’ then the fulfillment of the plan of redemption was assured. The promise of salvation made to the sinful pair in Eden was ratified. The kingdom of grace, which had before existed by the promise of God, was then established.

> „Царство благодати било је установљено одмах после човековог пада, када је био осмишљен план за искупљење кривог рода. Оно је тада постојало у Божјој намери и по Његовом обећању; и вером су људи могли постати његови поданици. Ипак, оно није било стварно успостављено све до Христове смрти. Чак и након што је ступио у своју земаљску мисију, Спаситељ, уморан од тврдокорности и незахвалности људи, могао је одустати од жртве на Голготи. У Гетсиманији је чаша јада дрхтала у Његовој руци. Још и тада могао је обрисати крвави зној са Свога чела и оставити криви род да пропадне у свом безакоњу. Да је то учинио, за пале људе не би могло бити искупљења. Али када је Спаситељ предао свој живот и својим самртним дахом повикао: „Свршено је“, тада је испуњење плана искупљења било осигурано. Обећање спасења дато грешном пару у Едему било је потврђено. Царство благодати, које је раније постојало по Божјем обећању, тада је било успостављено.“

> “Thus the death of Christ—the very event which the disciples had looked upon as the final destruction of their hope—was that which made it forever sure. While it had brought them a cruel disappointment, it was the climax of proof that their belief had been correct. The event that had filled them with mourning and despair was that which opened the door of hope to every child of Adam, and in which centered the future life and eternal happiness of all God’s faithful ones in all the ages.

> „Тако је Христова смрт — сам догађај на који су ученици гледали као на коначну пропаст своје наде — била оно што ју је заувек учинило сигурном. Иако им је донела сурово разочарање, она је била врхунац доказа да је њихова вера била исправна. Догађај који их је испунио жалошћу и очајањем био је онај који је отворио врата наде сваком Адамовом детету и у коме су се усредсредили будући живот и вечна срећа свих Божјих верних у свим вековима.“

> “Purposes of infinite mercy were reaching their fulfillment, even through the disappointment of the disciples. While their hearts had been won by the divine grace and power of His teaching, who ‘spake as never man spake,’ yet intermingled with the pure gold of their love for Jesus, was the base alloy of worldly pride and selfish ambitions. Even in the Passover chamber, at that solemn hour when their Master was already entering the shadow of Gethsemane, there was ‘a strife among them, which of them should be accounted the greatest.’ Luke 22:24. Their vision was filled with the throne, the crown, and the glory, while just before them lay the shame and agony of the garden, the judgment hall, the cross of Calvary. It was their pride of heart, their thirst for worldly glory, that had led them to cling so tenaciously to the false teaching of their time, and to pass unheeded the Saviour’s words showing the true nature of His kingdom, and pointing forward to His agony and death. And these errors resulted in the trial—sharp but needful—which was permitted for their correction. Though the disciples had mistaken the meaning of their message, and had failed to realize their expectations, yet they had preached the warning given them of God, and the Lord would reward their faith and honor their obedience. To them was to be entrusted the work of heralding to all nations the glorious gospel of their risen Lord. It was to prepare them for this work that the experience which seemed to them so bitter had been permitted.” The Great Controversy, 347, 348.

> „Намере бескрајног милосрђа достизале су своје испуњење, чак и кроз разочарање ученика. Иако су њихова срца била придобивена божанском благодаћу и силом Његовог учења, Онога који је „говорио као што никад нико није говорио“, ипак је са чистим златом њихове љубави према Исусу био измешан ниски лег световне гордости и себичних тежњи. Чак и у пасхалној одаји, у том свечаном часу када је њихов Учитељ већ улазио у сенку Гетсиманије, настаде „препирање међу њима ко би се од њих имао држати да је највећи“. Лука 22:24. Њихов видик био је испуњен престолом, круном и славом, док су непосредно пред њима лежали срамота и агонија врта, суднице и крста на Голготи. Њихова гордост срца, њихова жудња за световном славом, навела их је да се тако упорно држе лажног учења свога доба, и да без пажње пређу преко Спаситељевих речи које су показивале праву природу Његовог царства и упућивале унапред на Његову агонију и смрт. А те заблуде довеле су до искушења — оштрог, али потребног — које је било допуштено ради њиховог исправљања. Иако су ученици погрешно разумели значење своје поруке и нису доживели испуњење својих очекивања, ипак су проповедали опомену коју им је Бог дао, и Господ ће наградити њихову веру и почастити њихову послушност. Њима је требало да буде поверено дело објављивања свим народима славног јеванђеља њиховог васкрслог Господа. Да би били припремљени за то дело, било је допуштено искуство које им се чинило тако горким.“ The Great Controversy, 347, 348.

In the book of Revelation, the “mind that has wisdom” counts “the number of a man”, and recognizes that “the man” is also the eighth kingdom, that is of the seven. The “man of sin” is the head of the eighth kingdom that rules over the kings and merchants of the earth, who the seven churches join with to avoid the reproach of persecution, and who is seated upon many waters.

У књизи Откривења, „ум који има мудрост“ израчунава „број човека“ и препознаје да је „тај човек“ уједно и осмо царство, које је од седам. „Човек греха“ јесте глава осмога царства које влада над царевима и трговцима земаљским, с којима се седам цркава здружују да би избегле срамоту прогона, и који седи на многим водама.

> And he saith unto me, The waters which thou sawest, where the whore sitteth, are peoples, and multitudes, and nations, and tongues. Revelation 17:15.

> И рече ми: Воде које си видео, где седи блудница, јесу народи, и мноштва, и нације, и језици. Откривење 17:15.

The “man of sin” rules over the political, monetary, religious, and civil world, and all men, except those who have obtained the victory over the beast, and his image, his mark and the number of his name.

„човек греха“ влада политичким, монетарним, верским и грађанским светом, и свим људима, осим онима који су однели победу над зверју, и над њеним ликом, њеним жигом и бројем њеног имена.

> And I saw as it were a sea of glass mingled with fire: and them that had gotten the victory over the beast, and over his image, and over his mark, and over the number of his name, stand on the sea of glass, having the harps of God. And they sing the song of Moses the servant of God, and the song of the Lamb, saying, Great and marvellous are thy works, Lord God Almighty; just and true are thy ways, thou King of saints. Revelation 15:2, 3.

> И видех као море од стакла, помешано с огњем; и оне који однеше победу над зверју, и над њеним ликом, и над њеним жигом, и над бројем њеног имена, где стоје на мору од стакла, имајући гусле Божје. И певају песму Мојсија, слуге Божјега, и песму Јагњетову, говорећи: Велика су и чудесна дела твоја, Господе Боже Сведржитељу; праведни су и истинити путеви твоји, Царе светих. Откривење 15:2, 3.

The “wise” who understand the “increase of knowledge,” when the Revelation of Jesus Christ is unsealed, are those who have “understanding” and “count the number of the beast: for it is the number of a man; and his number is Six hundred threescore and six.” That “understanding” represents part of the three-step testing process that always occurs when Jesus unseals a prophecy. This is why it is noted that they have “gotten the victory over” “the number of his name.”

„Мудри“ који разумеју „умножење знања“, када се Откривење Исуса Христа отпечати, јесу они који имају „разум“ и „израчунавају број звери: јер је то број човека; и број њен је шест стотина шездесет и шест.“ Тај „разум“ представља део тростепеног процеса кушања који се увек одвија када Исус отпечаћује неко пророчанство. Зато је и забележено да су они „извојевали победу над“ „бројем имена њезина.“

To obtain victory is to pass a test, and those who are “wise” and “understand” get the victory associated with the number 666, and the verse also identifies that there are eight kingdoms, and that the eighth is of the seven. That “secret” is represented in Daniel chapter two, for Daniel’s prayer was to understand “the secret.” The revelation that there are eight kingdoms, and the eighth kingdom is of the seven, and the number of that kingdom is 666, is the secret Daniel is represented as obtaining by his prayer, and Daniel represents the “wise” of God’s last days.

Задобити победу значи проћи пробу, а они који су „мудри“ и „разумеју“ задобијају победу повезану с бројем 666; а стих такође показује да постоји осам царстава и да је осмо од седам. Та „тајна“ представљена је у другој глави Даниловој, јер је Данилова молитва била да разуме „тајну“. Откривење да постоји осам царстава, да је осмо царство од седам и да је број тога царства 666, јесте тајна за коју је Данило, према представи у тексту, задобио разумевање својом молитвом; а Данило представља Божје „мудре“ у последњим данима.

Daniel represents the “wise” of the last days who have the secret of Daniel two unsealed unto them, and that secret is the revelation that the last and first reference to the kingdoms of Bible prophecy is that there are eight kingdoms in the image. That revelation upholds the Millerite understanding of Daniel chapter two, but shines ten times brighter, once it is recognized. Its brilliance, being ten times brighter, represents a test which the “wise” get victory over, for the eighth kingdom that is of the seven, is also the sixth kingdom which is a threefold union of the dragon, the beast and false prophet. As such, the dragon, the beast and the false prophet are all the sixth kingdom, and together represent 666.

Данило представља „мудре“ последњих дана којима је откривена тајна Данила 2, а та тајна је откривење да последње и прво упућивање на царства библијског пророштва гласи да у лику има осам царстава. То откривење потврђује милеритско разумевање другог поглавља Данила, али, када се једном препозна, сија десет пута јаче. Његова блиставост, будући десет пута јача, представља пробу над којом „мудри“ односе победу, јер осмо царство, које је од седам, уједно је и шесто царство, које је троструки савез аждаје, звери и лажног пророка. Стога су аждаја, звер и лажни пророк сви шесто царство, и заједно представљају 666.

Nebuchadnezzar was tested by the revelation of Daniel chapter two, and he failed the test. In Daniel two, Daniel represents the “wise” who pass the test of the secret of the image. Nebuchadnezzar in chapter three represents the wicked that fail the very same test. Nebuchadnezzar, as the first king of the first kingdom, represents the last king of the last kingdom. He therefore represents the “man of sin,” the man of prophecy that the seven churches take hold of. Man was created on the sixth day, and the number six is therefore the number of mankind. The number of Nebuchadnezzar is six. Nebuchadnezzar failed the test of the number 666, and represented the wicked of the last days. As a symbol of the man of sin, his number is six.

Навуходоносор је био стављен на пробу откривењем из друге главе Данила, и није положио ту пробу. У другој глави Данила, Данило представља „мудре“ који полажу пробу тајне о кипу. Навуходоносор у трећој глави представља зле који не полажу ту исту пробу. Навуходоносор, као први цар првога царства, представља последњег цара последњег царства. Стога он представља „човека греха“, човека пророчанства за кога се хвата седам цркава. Човек је створен шестога дана, и број шест је стога број човечанства. Број Навуходоносоров је шест. Навуходоносор није положио пробу броја 666 и представљао је зле у последњим данима. Као симбол човека греха, његов број је шест.

> Nebuchadnezzar the king made an image of gold, whose height was threescore cubits, and the breadth thereof six cubits: he set it up in the plain of Dura, in the province of Babylon. Daniel 3:1.

> Цар Навуходоносор начини кип од злата, висок шездесет лаката, а широк шест лаката; постави га у пољу Дури, у покрајини вавилонској. Данило 3:1.

The golden image was sixty cubits, by six cubits and it was made by Nebuchadnezzar, whose number is six. The image was erected in rebellion to the light of the image of chapter two, and the threefold description of the image, when you understand the number of Nebuchadnezzar is six, equates to six, six, six.

Златни лик беше висок шездесет лаката, а широк шест лаката, и начинио га је Навуходоносор, чији је број шест. Лик је био подигнут у побуни против светлости лика из друге главе, а троструки опис тога лика, када се разуме да је број Навуходоносоров шест, износи шест, шест, шест.

We will continue this study in the next article.

Наставићемо ово проучавање у следећем чланку.

> “The thought of establishing the empire and a dynasty that should endure forever, appealed very strongly to the mighty ruler before whose arms the nations of earth had been unable to stand. With an enthusiasm born of boundless ambition and selfish pride, he entered into counsel with his wise men as to how to bring this about. Forgetting the remarkable providences connected with the dream of the great image; forgetting also that the God of Israel through His servant Daniel had made plain the significance of the image, and that in connection with this interpretation the great men of the realm had been saved an ignominious death; forgetting all except their desire to establish their own power and supremacy, the king and his counselors of state determined that by every means possible they would endeavor to exalt Babylon as supreme, and worthy of universal allegiance.

> „Помисао да успостави царство и династију која би трајала заувек веома је снажно привлачила моћнога владара пред чијим оружјем народи земље нису могли да опстану. Са одушевљењем рођеним из неограничене амбиције и себичне охолости, он се посаветова са својим мудрацима о томе како то да оствари. Заборавивши изузетне пројаве Провиђења повезане са сном о великом лику; заборавивши такође да је Бог Израиљев преко Свога слуге Данила јасно објавио значење тога лика, и да су у вези с тим тумачењем велики људи царства били спасени од срамотне смрти; заборавивши све осим своје жеље да утврде сопствену моћ и врховну власт, цар и његови државни саветници одлучише да ће свим могућим средствима настојати да узвисе Вавилон као врховни, и достојан свеопште оданости.“

> “The symbolic representation by which God had revealed to king and people His purpose for the nations of earth, was now to be made to serve for the glorification of human power. Daniel’s interpretation was to be rejected and forgotten; truth was to be misinterpreted and misapplied. The symbol designed of Heaven to unfold to the minds of men important events of the future, was to be used to hinder the spread of the knowledge that God desired the world to receive. Thus through the devisings of ambitious men, Satan was seeking to thwart the divine purpose for the human race. The enemy of mankind knew that truth unmixed with error is a power mighty to save; but that when used to exalt self and to further the projects of men, it becomes a power for evil.

> „Симболични приказ којим је Бог открио цару и народу Своју намеру у погледу народа земље, сада је требало да послужи за прослављање људске моћи. Данилово тумачење требало је да буде одбачено и заборављено; истина је требало да буде погрешно протумачена и погрешно примењена. Симбол који је Небо одредило да људским умовима открије важне догађаје будућности, требало је да буде употребљен да спречи ширење познања које је Бог желео да свет прими. Тако је Сатана, посредством замисли честoљубивих људи, настојао да осујети божанску намеру за људски род. Непријатељ човечанства знао је да је истина, непомешана са заблудом, сила моћна да спасе; али да, када се употребљава ради уздизања себе и унапређивања људских наума, постаје сила за зло.“

> “From his rich store of treasure, Nebuchadnezzar caused to be made a great golden image, similar in its general features to that which had been seen in vision, save in the one particular of the material of which it was composed. Accustomed as they were to magnificent representations of their heathen deities, the Chaldeans had never before produced anything so imposing and majestic as this resplendent statue, threescore cubits in height and six cubits in breadth. And it is not surprising that in a land where idol worship was of universal prevalence, the beautiful and priceless image in the plain of Dura, representing the glory of Babylon and its magnificence and power, should be consecrated as an object of worship. This was accordingly provided for, and a decree went forth that on the day of the dedication all should show their supreme loyalty to the Babylonian power by bowing before the image.” Prophets and Kings, 504, 505.

> „Из своје богате ризнице Навуходоносор је дао да се изради велики златни лик, сличан по својим општим обележјима ономе који је био виђен у виђењу, осим у једној појединости — у грађи од које је био начињен. Навикнути какви су били на величанствене представе својих незнабожачких божанстава, Халдејци дотле никада нису били начинили ништа тако импресивно и величанствено као што је био овај блистави кип, шездесет лаката висок и шест лаката широк. И није необично што је у земљи у којој је идолопоклонство било опште раширено, тај прекрасни и непроцењиви лик на равници Дури, који је представљао славу Вавилона, његову раскош и моћ, био посвећен као предмет обожавања. У складу с тим, за то је била учињена припрема, и изашла је наредба да на дан посвећења сви треба да покажу своју врховну оданост вавилонској сили поклонивши се пред ликом.“ Пророци и цареви, 504, 505.

Back to Articles