Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Eighty-One

Књига пророка Данила — сто осамдесет први

The Midnight Cry and Rome’s Prophetic Role: Unveiling the Last Days in the Book of Daniel

Поноћни поклич и пророчка улога Рима: откривање последњих дана у Књизи пророка Данила

Author

Jeff Pippenger

Published

April 11, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

Within Daniel chapter eleven, there are several lines of prophecy that all align with the last six verses of the chapter. The portion that aligns with the history of verse forty from the time of the end in 1989, until the Sunday law of verse forty-one, is the portion of the prophecy that was sealed until the last days. It is Daniel’s complement of the Revelation of Jesus Christ that is unsealed just before probation closes. Verse two introduces Trump, the last Republican president, the last President, the President that is the eighth that is of the seven, and he is the richest president that began to stir up the globalists when he announced his candidacy in 2015. Verse ten identifies 1989, and verses eleven and twelve identify the Ukrainian War that began in 2014, with Putin’s victory and following demise.

Унутар једанаестог поглавља Данила налази се неколико пророчких редова који су сви усклађени са последњих шест стихова тог поглавља. Део који се поклапа са историјом четрдесетог стиха, од времена свршетка 1989. године, па до недељног закона из четрдесет првог стиха, јесте онај део пророчанства који је био запечаћен до последњих дана. То је Данилов пандан Откривењу Исуса Христа, који бива отпечаћен непосредно пре него што се затвори време милости. Други стих уводи Трампа, последњег републиканског председника, последњег председника, председника који је осми, а од седморице је, и он је најбогатији председник који је почео да узбуркава глобалисте када је 2015. године објавио своју кандидатуру. Десети стих означава 1989. годину, а једанаести и дванаести стих означавају Украјински рат који је отпочео 2014. године, са Путиновом победом и потоњом пропашћу.

Verses thirteen through fifteen, describe the third of the three battles of verse forty, beginning with the collapse of the Soviet Union in 1989, then the Ukrainian War, followed by the Battle of Panium, which represents the external struggle of apostate Protestantism in the United States against the globalists of the world.

Стихови тринаести до петнаести описују трећу од три битке из четрдесетог стиха, која почиње распадом Совјетског Савеза 1989. године, затим Украјинским ратом, а потом Битком код Панијума, која представља спољашњу борбу отпалог протестантизма у Сједињеним Државама против глобалиста света.

Apostate Protestantism prevails, and establishes the hierarchical relationship of the threefold union that is implemented at the soon coming Sunday law. The beast is Catholicism, and she is the head of the three powers, represented as Jezebel and a multitude of other symbols. She is the whore that reigns over and rides the beast.

Отпало протестантство преовладава и успоставља хијерархијски однос тројног савеза који се спроводи кроз ускоро долазећи недељни закон. Звер је католицизам, и она је глава трију сила, представљена као Језавеља и мноштвом других симбола. Она је блудница која влада над звери и јаше је.

The false prophet is the United States, represented by her husband Ahab, who is the head of the tenfold kingdom of the dragon. The Battle of Panium in 200 BC, typifies the external struggle between globalism and apostate Protestantism. The internal struggle is represented by the revolt in 167 BC, followed by the rededication of the temple as commemorated by Hanukkah in 164 BC, that was then followed by a period from 161 BC to 158 BC, that typifies where the United States erects an image of Catholicism’s union of church and state, as represented by the “league”.

Лажни пророк су Сједињене Америчке Државе, представљене својим мужем Ахавом, који је глава десетоструког царства аждаје. Битка код Панијума 200. године пре Христа представља спољашњу борбу између глобализма и отпадничког протестантизма. Унутрашња борба представљена је побуном 167. године пре Христа, након чега је уследило поновно посвећење храма, које се обележава Хануком 164. године пре Христа; затим је уследио период од 161. до 158. године пре Христа, који представља време у коме Сједињене Америчке Државе подижу лик католичког сједињења цркве и државе, представљен „савезом“.

In verse thirteen, Uriah Smith informs us that fourteen years after the Battle of Raphia, Ptolemy dies through “intemperance and debauchery, and was succeeded by his son, Ptolemy Epiphanes, a child then four or five years old. Antiochus, during the same time, having suppressed rebellion in his kingdom, and reduced and settled the eastern parts in their obedience, was at leisure for any enterprise when young Epiphanes came to the throne of Egypt.” After Putin’s short-lived victory is over, Trump will be ready to deal with the new infant king of Egypt. Before he does so, he will have “suppressed a rebellion” within the United States.

У тринаестом стиху, Урија Смит нам казује да четрнаест година након битке код Рафије, Птолемеј умире услед „неумерености и разврата, а наследио га је његов син, Птолемеј Епифан, дете од четири или пет година. Антиох је, у исто време, пошто је угушио побуну у свом царству и покорио и учврстио источне области у њиховој послушности, био слободан за сваки подухват када је млади Епифан ступио на египатски престо.” Након што се Путинов краткотрајни тријумф оконча, Трамп ће бити спреман да се позабави новим младим царем Египта. Пре него што то учини, угушиће „побуну” унутар Сједињених Држава.

When Trump is elected, he will implement laws that have been typified by the Alien and Sedition Acts of 1798, along with suspending “habeas corpus,” as did the first Republican president in response to a Civil War. His actions have also been typified by the actions of president Grant when he dealt with the Ku Klux Klan, and F. D. Roosevelt when he imprisoned the Japanese and others in World War Two, and George Bush the last’s Patriot Act.

Када Трамп буде изабран, спровешће законе који су били предочени Законима о странцима и побуни из 1798. године, заједно са суспендовањем „habeas corpus“, као што је то учинио први републикански председник као одговор на Грађански рат. Његови поступци су такође били предочени поступцима председника Гранта када се обрачунавао са Кју Клукс Кланом, и Ф. Д. Рузвелта када је затварао Јапанце и друге у Другом светском рату, и Патриотским актом последњег Џорџа Буша.

He, as with Seleucus, will suppress the rebellion in the United States, and then turn his eyes toward the “child king” of Egypt. In so doing, he will form an alliance with Philip of Macedon, for Smith records, “At the same time, Philip, king of Macedon, entered into a league with Antiochus to divide the dominions of Ptolemy between them, each proposing to take the parts which lay nearest and most convenient to him. Here was a rising up against the king of the south sufficient to fulfil the prophecy, and the very events, beyond doubt, which the prophecy intended.”

Он ће, као и у случају Селеука, угушити побуну у Сједињеним Државама, а затим усмерити своје погледе ка „детету-цару“ Египта. Чинећи то, склопиће савез са Филипом Македонским, јер Смит бележи: „У исто време, Филип, цар Македонски, ступио је у савез са Антиохом да међу собом поделе Птоломејеве области, при чему је сваки намеравао да узме оне делове који су му лежали најближе и били му најпогоднији. Ту је било подизање против цара југа довољно да испуни пророчанство, и управо ти догађаји, без икакве сумње, јесу они на које је пророчанство смерало.“

Trump will form a firm alliance with the nations of NATO (the United Nations), to address Russia, and the complexities of resolving the fallout of the collapse of Putin. At that time, according to verse fourteen, and Smith’s commentary, “a new power is introduced.” The papacy will intercede to protect Russia and its satellites from the authority of NATO and the United States, or as Smith’s commentary cites, “Rome spoke; and Syria and Macedonia soon found a change coming over the aspect of their dream. The Romans interfered in behalf of the young king of Egypt, determined that he should be protected from the ruin devised by Antiochus and Philip. This was BC 200, and was one of the first important interferences of the Romans in the affairs of Syria and Egypt.”

Трамп ће ступити у чврст савез са народима НАТО-а (Уједињених нација), како би се позабавио Русијом и сложеностима разрешавања последица Путиновог слома. У то време, према четрнаестом стиху и Смитовом коментару, „уводи се нова сила“. Папство ће посредовати да заштити Русију и њене сателите од власти НАТО-а и Сједињених Држава, или, како наводи Смитов коментар, „Рим је проговорио; и Сирија и Македонија убрзо су увиделе промену која је дошла на призор њиховог сна. Римљани су се умешали у корист младог египатског цара, решени да он буде заштићен од пропасти коју су осмислили Антиох и Филип. То је било 200. године пре Христа, и било је једно од првих значајних мешања Римљана у послове Сирије и Египта.“

Rome, the whore of Tyre, then begins to sing her songs and commit fornication with the kings of the earth, in advance of those kings coming into full obedience to her, just two verses later. At that same time, the Battle of Panium occurred. The year 200 BC identifies the whore of Tyre beginning to sing, and she does so in regard to protecting Russia, who the United States and the United Nations have just agreed to divide up for their mutual benefit. The whore prevails over them both, but the “battle” of Panium then takes place and the United States prevails over the United Nations.

Рим, блудница Тира, тада почиње да пева своје песме и да чини блуд са царевима земаљским, пре него што ти цареви, само два стиха касније, дођу у потпуну послушност њој. У то исто време догодила се Битка код Панијума. Година 200. пре Христа означава да блудница Тира почиње да пева, и она то чини у погледу заштите Русије, коју су се Сједињене Државе и Уједињене нације управо сагласиле да поделе ради своје узајамне користи. Блудница надвладава обоје, али се потом одиграва „битка“ код Панијума и Сједињене Државе надвладавају Уједињене нације.

Symbolically, thirty-three years later the revolt of Modein begins in the United States. Symbolically, three years later after that, the rededication of so-called Protestantism and a Constitutional Republic is established as represented by Hanukkah. Symbolically, three years after that, the period represented by the league of the Jews with Rome begins.

Симболички, тридесет три године касније, побуна у Модину почиње у Сједињеним Државама. Симболички, три године након тога, успоставља се поновно посвећење такозваног протестантизма и уставне републике, представљено Хануком. Симболички, три године након тога, почиње раздобље представљено савезом Јевреја са Римом.

The final movements will be rapid ones, so the history represented by forty-eight years in the verses is describing a series of rapid events that prophecy has specifically identified as beginning at the time of the end in 1989, followed by the second battle of verses eleven and twelve in 2014, followed by 2015, when Trump announced his candidacy for president, and thus began his prophetic work of stirring up globalism. Once Trump begins the work of suppressing the Civil War that is already under way, he will attempt an alliance with the United Nations (NATO—Philip of Macedon), and Rome will begin to sing. The attempted alliance becomes the struggle for supremacy between the two forces that is represented by the Battle of Panium.

Završni pokreti biće brzi, te stoga istorija predstavljena sa četrdeset osam godina u tim stihovima opisuje niz brzih događaja koje je proročanstvo izričito označilo kao započete u vreme kraja 1989. godine, nakon čega sledi druga bitka iz stihova jedanaest i dvanaest 2014. godine, a potom 2015. godina, kada je Tramp objavio svoju kandidaturu za predsednika i time započeo svoje proročko delo podsticanja globalizma. Kada Tramp započne delo potiskivanja Građanskog rata koji je već u toku, pokušaće savez sa Ujedinjenim nacijama (NATO — Filip Makedonski), i Rim će početi da peva. Pokušani savez postaje borba za prevlast između dve sile, koja je predstavljena Bitkom kod Panijuma.

Panium then is the waymark of verse thirteen, where the final rapid movements that precede the Sunday law begin. All the prophets spoke more of the end of the world, than the time in which they lived, and Jesus was of course the greatest of all prophets. Just before the cross, which typifies the Sunday law, that is represented by verse sixteen, Jesus took a trip with His disciples to Panium. His time there, and the lessons He set forth there, align with the soon coming Battle of Panium. Throughout history Panium has had several names, and at the time of Christ the name for Panium was Caesarea Philippi.

Панијум је, дакле, путоказ из тринаестог стиха, где започињу завршни брзи покрети који претходе недељном закону. Сви пророци говорили су више о крају света него о времену у коме су живели, а Исус је, наравно, био највећи од свих пророка. Непосредно пре крста, који представља недељни закон, а који је приказан у шеснаестом стиху, Исус је са Својим ученицима отпутовао у Панијум. Његово време проведено тамо, и поуке које је тамо изнео, усклађују се са ускоро долазећом Битком код Панијума. Током историје Панијум је имао неколико имена, а у Христово време назив за Панијум био је Кесарија Филипова.

> “Jesus and His disciples had now come into one of the towns about Caesarea Philippi. They were beyond the limits of Galilee, in a region where idolatry prevailed. Here the disciples were withdrawn from the controlling influence of Judaism, and brought into closer contact with the heathen worship. Around them were represented forms of superstition that existed in all parts of the world. Jesus desired that a view of these things might lead them to feel their responsibility to the heathen. During His stay in this region, He endeavored to withdraw from teaching the people, and to devote Himself more fully to His disciples.

> „Исус и Његови ученици сада беху дошли у један од градова око Кесарије Филипове. Били су изван граница Галилеје, у области у којој је преовлађивало идолопоклонство. Ту су ученици били удаљени од владајућег утицаја јудејства и доведени у ближи додир са незнабожачким богослужењем. Око њих су били заступљени облици празноверја који су постојали у свим деловима света. Исус је желео да призор тога наведе њих да осете своју одговорност према незнабошцима. За време Свога боравка у том крају, настојао је да се повуче од поучавања народа и да се потпуније посвети Својим ученицима.“

> “He was about to tell them of the suffering that awaited Him. But first He went away alone, and prayed that their hearts might be prepared to receive His words. Upon joining them, He did not at once communicate that which He desired to impart. Before doing this, He gave them an opportunity of confessing their faith in Him that they might be strengthened for the coming trial. He asked, ‘Whom do men say that I the Son of man am?’

> „Хтео је да им каже о страдању које Га је очекивало. Али се најпре удаљио сам и молио се да њихова срца буду припремљена да приме Његове речи. Када им се поново придружио, није им одмах саопштио оно што је желео да им пренесе. Пре него што је то учинио, дао им је прилику да исповеде своју веру у Њега, како би били ојачани за предстојеће искушење. Упитао их је: ‘Шта говоре људи, ко сам ја, Син човечији?’“

> “Sadly the disciples were forced to acknowledge that Israel had failed to recognize their Messiah. Some indeed, when they saw His miracles, had declared Him to be the Son of David. The multitudes that had been fed at Bethsaida had desired to proclaim Him king of Israel. Many were ready to accept Him as a prophet; but they did not believe Him to be the Messiah.

> „Жалосно, ученици су били приморани да признају да је Израиљ пропустио да препозна свога Месију. Неки су, заиста, када су видели Његова чуда, изјављивали да је Он Син Давидов. Мноштво које је било нахрањено код Витсаиде желело је да Га прогласи царем Израиљевим. Многи су били спремни да Га прихвате као пророка; али нису веровали да је Он Месија.“

> “Jesus now put a second question, relating to the disciples themselves: ‘But whom say ye that I am?’ Peter answered, ‘Thou art the Christ, the Son of the living God.’

> „Исус је сада поставио друго питање, које се односило на саме ученике: „А ви шта кажете ко сам ја?“ Петар је одговорио: „Ти си Христос, Син Бога живога.“

> “From the first, Peter had believed Jesus to be the Messiah. Many others who had been convicted by the preaching of John the Baptist, and had accepted Christ, began to doubt as to John’s mission when he was imprisoned and put to death; and they now doubted that Jesus was the Messiah, for whom they had looked so long. Many of the disciples who had ardently expected Jesus to take His place on David’s throne left Him when they perceived that He had no such intention. But Peter and his companions turned not from their allegiance. The vacillating course of those who praised yesterday and condemned today did not destroy the faith of the true follower of the Saviour. Peter declared, ‘Thou art the Christ, the Son of the living God.’ He waited not for kingly honors to crown his Lord, but accepted Him in His humiliation.

> „Од самог почетка, Петар је веровао да је Исус Месија. Многи други који су, осведочени проповедањем Јована Крститеља, прихватили Христа, почели су да сумњају у Јованову мисију када је био утамничен и погубљен; и сада су сумњали да је Исус Месија, кога су тако дуго очекивали. Многи од ученика који су жарко очекивали да Исус заузме Своје место на Давидовом престолу оставили су Га када су увидели да Он нема такву намеру. Али Петар и његови другови нису одступили од своје оданости. Колебљиви пут оних који су јуче хвалили, а данас осуђивали, није разорио веру истинског Спаситељевог следбеника. Петар је изјавио: „Ти си Христос, Син Бога живога.“ Није чекао да царске почасти овенчају његовог Господа, него Га је прихватио у Његовом понижењу.“

> “Peter had expressed the faith of the twelve. Yet the disciples were still far from understanding Christ’s mission. The opposition and misrepresentation of the priests and rulers, while it could not turn them away from Christ, still caused them great perplexity. They did not see their way clearly. The influence of their early training, the teaching of the rabbis, the power of tradition, still intercepted their view of truth. From time to time precious rays of light from Jesus shone upon them, yet often they were like men groping among shadows. But on this day, before they were brought face to face with the great trial of their faith, the Holy Spirit rested upon them in power. For a little time their eyes were turned away from ‘the things which are seen,’ to behold ‘the things which are not seen.’ 2 Corinthians 4:18. Beneath the guise of humanity they discerned the glory of the Son of God.

> „Петар је изразио веру дванаесторице. Ипак, ученици су још увек били далеко од разумевања Христове мисије. Противљење и погрешно представљање од стране свештеника и поглавара, иако их није могло одвратити од Христа, ипак им је задавало велику недоумицу. Нису јасно видели пут пред собом. Утицај њиховог ранијег васпитања, учење рабина, сила предања, још увек су заклањали њихов поглед на истину. С времена на време драгоцени зраци светлости од Исуса обасјавали су их, али често су били као људи који тумарају међу сенкама. Но тог дана, пре него што су били доведени лицем у лице с великим испитом своје вере, Свети Дух је починуо на њима у сили. За кратко време њихове очи биле су одвраћене од „онога што се види“, да би посматрале „оно што се не види“. 2. Коринћанима 4:18. Испод обличја човечанства распознали су славу Сина Божјег.“

> “Jesus answered Peter, saying, ‘Blessed art thou, Simon Bar-jona: for flesh and blood hath not revealed it unto thee, but My Father which is in heaven.’

> „Исус одговори Петру, говорећи: ‘Блажен си ти, Симоне, сине Јонин; јер ти то не открише тело и крв, него Отац Мој који је на небесима.’“

> “The truth which Peter had confessed is the foundation of the believer’s faith. It is that which Christ Himself has declared to be eternal life. But the possession of this knowledge was no ground for self-glorification. Through no wisdom or goodness of his own had it been revealed to Peter. Never can humanity, of itself, attain to a knowledge of the divine. ‘It is as high as heaven; what canst thou do? deeper than hell; what canst thou know?’ Job 11:8. Only the spirit of adoption can reveal to us the deep things of God, which ‘eye hath not seen, nor ear heard, neither have entered into the heart of man.’ ‘God hath revealed them unto us by His Spirit: for the Spirit searcheth all things, yea, the deep things of God.’ 1 Corinthians 2:9, 10. ‘The secret of the Lord is with them that fear Him;’ and the fact that Peter discerned the glory of Christ was an evidence that he had been ‘taught of God.’ Psalm 25:14; John 6:45. Ah, indeed, ‘blessed art thou, Simon Bar-jona: for flesh and blood hath not revealed it unto thee.’

> „Истина коју је Петар исповедио темељ је вере верника. То је оно што је сам Христос објавио као живот вечни. Али поседовање овог знања није давало никаквог основа за самопрослављање. Петру оно није било откривено никаквом сопственом мудрошћу или добротом. Човечанство никада не може, само од себе, доћи до познања божанскога. „Високо је као небо; шта ћеш учинити? дубље од гроба; шта можеш знати?“ Јов 11:8. Само дух посинаштва може нам открити дубине Божје, које „око не виде, и ухо не чу, и у срце човеку не дође“. „А нама је Бог открио Духом Својим; јер Дух све испитује, па и дубине Божје.“ 1. Коринћанима 2:9, 10. „Тајна Господња је код оних који га се боје;“ и чињеница да је Петар разазнао Христову славу била је доказ да је био „Богом научен“. Псалам 25:14; Јован 6:45. О, заиста, „благо теби, Симоне, сине Јонин: јер ти то не открише тело и крв.“

> “Jesus continued: ‘I say also unto thee, That thou art Peter, and upon this rock I will build My church; and the gates of hell shall not prevail against it.’ The word Peter signifies a stone,—a rolling stone. Peter was not the rock upon which the church was founded. The gates of hell did prevail against him when he denied his Lord with cursing and swearing. The church was built upon One against whom the gates of hell could not prevail.

> „Исус је наставио: ‚А и ја теби кажем: ти си Петар, и на овоме камену сазидаћу Цркву своју, и врата пакла неће је надвладати.‘ Реч Петар означава камен, — покретни камен. Петар није био стена на којој је Црква утемељена. Врата пакла јесу надвладала њега када се, уз клетву и заклињање, одрекао свога Господа. Црква је била сазидана на Једном кога врата пакла нису могла надвладати.“

> “Centuries before the Saviour’s advent Moses had pointed to the Rock of Israel’s salvation. The psalmist had sung of ‘the Rock of my strength.’ Isaiah had written, ‘Thus saith the Lord God, Behold, I lay in Zion for a foundation a stone, a tried stone, a precious cornerstone, a sure foundation.’ Deuteronomy 32:4; Psalm 62:7; Isaiah 28:16. Peter himself, writing by inspiration, applies this prophecy to Jesus. He says, ‘If ye have tasted that the Lord is gracious: unto whom coming, a living stone, rejected indeed of men, but with God elect, precious, ye also, as living stones, are built up a spiritual house.’ 1 Peter 2:3–5, R. V.

> „Вековима пре доласка Спаситеља, Мојсије је указао на Стену спасења Израиљевог. Псалмист је певао о „Стени силе моје“. Исаија је писао: „Овако вели Господ Господ: Ево, мећем у Сиону камен за темељ, камен опробан, угаони камен драгоцени, темељ тврди.“ 5. Мојсијева 32,4; Псалам 62,7; Исаија 28,16. Сам Петар, пишући по надахнућу, примењује ово пророштво на Исуса. Он каже: „Ако сте окусили да је благ Господ; коме приступајући, камену живом, од људи, додуше, одбаченом, али код Бога изабраном, драгом, и сами се као живо камење зидајте у дом духовни.“ 1. Петрова 2,3–5, R. V.“

> “‘Other foundation can no man lay than that is laid, which is Jesus Christ.’ 1 Corinthians 3:11. ‘Upon this rock,’ said Jesus, ‘I will build My church.’ In the presence of God, and all the heavenly intelligences, in the presence of the unseen army of hell, Christ founded His church upon the living Rock. That Rock is Himself,—His own body, for us broken and bruised. Against the church built upon this foundation, the gates of hell shall not prevail.

> „Јер темеља другога нико не може поставити осим онога који је постављен, а то је Исус Христос.“ 1. Коринћанима 3:11. „На овој стени,“ рекао је Исус, „сазидаћу Цркву Своју.“ У присуству Бога и свих небеских бића, у присуству невидљиве војске пакла, Христос је основао Своју Цркву на живој Стени. Та Стена је Он сам — Његово сопствено тело, ради нас ломљено и рањавано. И врата паклена неће је надвладати, Цркву сазидану на том темељу.

> “How feeble the church appeared when Christ spoke these words! There was only a handful of believers, against whom all the power of demons and evil men would be directed; yet the followers of Christ were not to fear. Built upon the Rock of their strength, they could not be overthrown.

> Како је немоћна изгледала црква када је Христос изговорио ове речи! Била је ту само шака верника, против којих ће бити усмерена сва сила демона и злих људи; ипак, Христови следбеници нису требало да се боје. Сазидани на Стени своје снаге, нису могли бити оборени.

> “For six thousand years, faith has builded upon Christ. For six thousand years the floods and tempests of satanic wrath have beaten upon the Rock of our salvation; but it stands unmoved.

> „Шест хиљада година вера је зидала на Христу. Шест хиљада година бујице и буре сатанског гнева ударале су о Стену нашега спасења; али она стоји непоколебљива.

> “Peter had expressed the truth which is the foundation of the church’s faith, and Jesus now honored him as the representative of the whole body of believers. He said, ‘I will give unto thee the keys of the kingdom of heaven: and whatsoever thou shalt bind on earth shall be bound in heaven: and whatsoever thou shalt loose on earth shall be loosed in heaven.’

> „Петар је изразио истину која је темељ вере цркве, и Исус га је сада почастио као представника целокупног тела верника. Рекао је: ‘Даћу ти кључеве царства небескога; и што свежеш на земљи биће свезано на небесима; и што разрешиш на земљи биће разрешено на небесима.’“

> “‘The keys of the kingdom of heaven’ are the words of Christ. All the words of Holy Scripture are His, and are here included. These words have power to open and to shut heaven. They declare the conditions upon which men are received or rejected. Thus the work of those who preach God’s word is a savor of life unto life or of death unto death. Theirs is a mission weighted with eternal results.

> „Кључеви царства небескога“ јесу Христове речи. Све речи Светога писма јесу Његове, и овде су обухваћене. Те речи имају власт да отворе и да затворе небо. Оне објављују услове под којима се људи примају или одбацују. Тако је дело оних који проповедају Божју реч мирис живота за живот или смрти за смрт. Њихова је мисија оптерећена вечним последицама.

> “The Saviour did not commit the work of the gospel to Peter individually. At a later time, repeating the words that were spoken to Peter, He applied them directly to the church. And the same in substance was spoken also to the twelve as representatives of the body of believers. If Jesus had delegated any special authority to one of the disciples above the others, we should not find them so often contending as to who should be the greatest. They would have submitted to the wish of their Master, and honored the one whom He had chosen.

> „Спаситељ није поверио дело јеванђеља Петру појединачно. У позније време, понављајући речи које су биле упућене Петру, Он их је непосредно применио на цркву. А исто по суштини било је речено и дванаесторици као представницима тела верника. Да је Исус поверио неку посебну власт једном од ученика изнад осталих, не бисмо их налазили како се тако често препиру око тога ко ће бити највећи. Они би се покорили вољи свога Учитеља и указали част ономе кога је Он изабрао.“

> “Instead of appointing one to be their head, Christ said to the disciples, ‘Be not ye called Rabbi;’ ‘neither be ye called masters: for one is your Master, even Christ.’ Matthew 23:8, 10.

> „Уместо да поставе некога да им буде поглавар, Христос је рекао ученицима: ‘А ви се не зовите Рави;’ ‘нити се зовите учитељи; јер је у вас један Учитељ, Христос.’ Матеј 23:8, 10.“

> “‘The head of every man is Christ.’ God, who put all things under the Saviour’s feet, ‘gave Him to be the head over all things to the church, which is His body, the fullness of Him that filleth all in all.’ 1 Corinthians 11:3; Ephesians 1:22, 23. The church is built upon Christ as its foundation; it is to obey Christ as its head. It is not to depend upon man, or be controlled by man. Many claim that a position of trust in the church gives them authority to dictate what other men shall believe and what they shall do. This claim God does not sanction. The Saviour declares, ‘All ye are brethren.’ All are exposed to temptation, and are liable to error. Upon no finite being can we depend for guidance. The Rock of faith is the living presence of Christ in the church. Upon this the weakest may depend, and those who think themselves the strongest will prove to be the weakest, unless they make Christ their efficiency. ‘Cursed be the man that trusteth in man, and maketh flesh his arm.’ The Lord ‘is the Rock, His work is perfect.’ ‘Blessed are all they that put their trust in Him.’ Jeremiah 17:5; Deuteronomy 32:4; Psalm 2:12.

> „А глава свакоме човеку јесте Христос.“ Бог, који све покори под ноге Спаситељеве, „Њега даде за главу Цркви над свим, која је тело Његово, пуноћа Онога који све испуњава у свему.“ 1. Коринћанима 11:3; Ефесцима 1:22, 23. Црква је сазидана на Христу као на своме темељу; она треба да слуша Христа као своју главу. Не треба да зависи од човека, нити да буде под човековом влашћу. Многи тврде да им положај поверења у Цркви даје власт да одређују шта ће други људи веровати и шта ће чинити. Бог не одобрава такво право. Спаситељ изјављује: „Сви сте ви браћа.“ Сви су изложени искушењу и подложни заблуди. Ни од једног коначног бића не можемо зависити ради вођства. Стена вере јесте жива Христова присутност у Цркви. На њу се и најслабији могу ослонити, а они који себе сматрају најјачима показаће се као најслабији, ако Христа не учине својом снагом. „Да је проклет човек који се узда у човека и ставља тело себи за мишицу.“ Господ „је Стена, дело је Његово савршено.“ „Блажени су сви који се у Њега уздају.“ Јеремија 17:5; 5. Мојсијева 32:4; Псалам 2:12.

> “After Peter’s confession, Jesus charged the disciples to tell no man that He was the Christ. This charge was given because of the determined opposition of the scribes and Pharisees. More than this, the people, and even the disciples, had so false a conception of the Messiah that a public announcement of Him would give them no true idea of His character or His work. But day by day He was revealing Himself to them as the Saviour, and thus He desired to give them a true conception of Him as the Messiah.

> „После Петровог признања, Исус заповеди ученицима да никоме не казују да је Он Христос. Ова заповест била је дата због одлучног противљења књижевника и фарисеја. И више од тога, народ, па чак и сами ученици, имао је тако погрешно схватање о Месији да им јавно објављивање о Њему не би дало никакву истиниту представу о Његовом карактеру или Његовом делу. Али из дана у дан Он им је откривао Себе као Спаситеља, и тако је желео да им пружи истинито схватање о Њему као о Месији.“

> “The disciples still expected Christ to reign as a temporal prince. Although He had so long concealed His design, they believed that He would not always remain in poverty and obscurity; the time was near when He would establish His kingdom. That the hatred of the priests and rabbis would never be overcome, that Christ would be rejected by His own nation, condemned as a deceiver, and crucified as a malefactor,—such a thought the disciples had never entertained. But the hour of the power of darkness was drawing on, and Jesus must open to His disciples the conflict before them. He was sad as He anticipated the trial.” The Desire of Ages, 411-415.

> „Ученици су и даље очекивали да Христос завлада као земаљски кнез. Иако је тако дуго прикривао Своју намеру, веровали су да Он неће заувек остати у сиромаштву и незнатности; време је било близу када ће успоставити Своје царство. Да мржња свештеника и равина никада неће бити савладана, да ће Христос бити одбачен од сопственог народа, осуђен као варалица и разапет као злочинац, — такву помисао ученици никада нису ни гајили. Али се приближавао час власти таме, и Исус је морао да Својим ученицима открије сукоб који је био пред њима. Био је жалостан док је унапред гледао на то искушење.” Чежња векова, 411–415.

Verse sixteen of Daniel eleven, represents the soon coming Sunday law in the United States. Just before the hour of that “earthquake” the candidates who are seeking to be among the one hundred and forty-four thousand are awakened from their sleep. What awakens them is a prophetic message. At that point two classes are manifested, and as illustrated in the parable of the ten virgins, one class has oil in the vessels, the other class does not. Verses thirteen through fifteen of Daniel eleven, not only represent the prophetic history that precedes the Sunday law, they represent the “message”, which, in the context of the parable of the ten virgins, is the “oil,” that the wise will have in order to receive the seal of God and be lifted up as an ensign at the hour of the great earthquake. These articles have now reached the climax of all the articles, for the message that is represented within these verses, is the golden oil that is poured down through the two golden pipes.

Шеснаести стих једанаесте главе Данила представља ускоро долазећи закон о недељи у Сједињеним Државама. Непосредно пре часа тог „земљотреса“, кандидати који настоје да буду међу сто четрдесет и четири хиљаде буде се из свога сна. Оно што их буди јесте пророчка порука. У том тренутку испољавају се две класе, и, као што је приказано у причи о десет девојака, једна класа има уље у судовима, а друга класа га нема. Тринаести до петнаести стих једанаесте главе Данила не представљају само пророчку историју која претходи закону о недељи, него представљају и „поруку“ која је, у контексту приче о десет девојака, „уље“ које ће мудре имати да би примиле печат Божји и биле подигнуте као застава у часу великог земљотреса. Ови чланци су сада достигли врхунац свих чланака, јер порука која је представљена у овим стиховима јесте златно уље које се излива кроз две златне цеви.

We will continue this study in the next article.

Наставићемо ово проучавање у следећем чланку.

> “Just as long as those who profess the truth are serving Satan, his hellish shadow will cut off their views of God and heaven. They will be as those who have lost their first love. They cannot view eternal realities. That which God has prepared for us is represented in Zechariah, chapters 3 and 4, and 4:12–14: ‘And I answered again, and said unto him, What be these two olive branches which through the two golden pipes empty the golden oil out of themselves? And he answered me and said, Knowest thou not what these be? And I said, No, my Lord. Then said he, These are the two anointed ones, that stand by the Lord of the whole earth.’

> „Све док они који исповедају истину служе Сатани, његова паклена сенка заклањаће им поглед на Бога и небо. Биће као они који су изгубили своју прву љубав. Они не могу сагледавати вечне стварности. Оно што је Бог припремио за нас представљено је у Захарији, 3. и 4. глави, и у 4:12–14: ‘И одговорих опет и рекох му: Шта су те две маслинове гранчице, које кроз две златне цеви изливају из себе златно уље? И он ми одговори и рече: Не знаш ли шта је то? А ја рекох: Не, господару мој. Тада рече: То су два помазаника, који стоје код Господа све земље.’“

> “The Lord is full of resources. He has no lack of facilities. It is because of our lack of faith, our earthliness, our cheap talk, our unbelief, manifested in our conversation, that dark shadows gather about us. Christ is not revealed in word or character as the One altogether lovely, and the chiefest among ten thousand. When the soul is content to lift itself up unto vanity, the Spirit of the Lord can do little for it. Our shortsighted vision beholds the shadow, but cannot see the glory beyond. Angels are holding the four winds, represented as an angry horse seeking to break loose and rush over the face of the whole earth, bearing destruction and death in its path.

> „Господ је пун извора. Код Њега нема оскудице у средствима. Због нашег недостатка вере, наше земаљске усмерености, нашег празног говора, нашег неверовања, које се испољава у нашем разговору, мрачне сенке се надвијају над нама. Христос се не открива ни речју ни карактером као Онај који је сав прекрасан и најузвишенији међу десет хиљада. Када је душа задовољна тиме да се уздиже ка таштини, Дух Господњи може мало учинити за њу. Наш кратковиди вид посматра сенку, али не може да види славу иза ње. Анђели задржавају четири ветра, представљена као разјарен коњ који настоји да се отргне и јурне преко лица целе земље, носећи на своме путу разарање и смрт.

> “Shall we sleep on the very verge of the eternal world? Shall we be dull and cold and dead? Oh, that we might have in our churches the Spirit and breath of God breathed into His people, that they might stand upon their feet and live. We need to see that the way is narrow, and the gate strait. But as we pass through the strait gate, its wideness is without limit.” Manuscript Releases, volume 20, 217.

> „Хоћемо ли спавати на самом прагу вечнога света? Хоћемо ли бити троми и хладни и мртви? О, када бисмо у нашим црквама имали Дух и дах Божји удахнут у Његов народ, да би стали на своје ноге и живели. Потребно је да увидимо да је пут узак, и врата тесна. Али када прођемо кроз тесна врата, њихова ширина је без граница.” Manuscript Releases, volume 20, 217.

> “The anointed ones standing by the Lord of the whole earth, have the position once given to Satan as covering cherub. By the holy beings surrounding his throne, the Lord keeps up a constant communication with the inhabitants of the earth. The golden oil represents the grace with which God keeps the lamps of believers supplied, that they shall not flicker and go out. Were it not that this holy oil is poured from heaven in the messages of God’s Spirit, the agencies of evil would have entire control over men.

> „Помазаници који стоје крај Господа све земље имају положај који је некада био дат Сатани као херувиму заклањачу. Преко светих бића која окружују Његов престо, Господ одржава непрестану везу са становницима земље. Златно уље представља благодат којом Бог непрестано снабдева жишке верника, да не би затрепериле и угасиле се. Када се ово свето уље не би изливало с неба у порукама Божјег Духа, силе зла имале би потпуну власт над људима.“

> “God is dishonored when we do not receive the communications which he sends us. Thus we refuse the golden oil which he would pour into our souls to be communicated to those in darkness. When the call shall come, ‘Behold, the bridegroom cometh; go ye out to meet him,’ those who have not received the holy oil, who have not cherished the grace of Christ in their hearts, will find, like the foolish virgins, that they are not ready to meet their Lord. They have not, in themselves, the power to obtain the oil, and their lives are wrecked. But if God’s Holy Spirit is asked for, if we plead, as did Moses, ‘Show me thy glory,’ the love of God will be shed abroad in our hearts. Through the golden pipes, the golden oil will be communicated to us. ‘Not by might, nor by power, but by my Spirit, saith the Lord of Hosts.’ By receiving the bright beams of the Sun of Righteousness, God’s children shine as lights in the world.” Review and Herald, July 20, 1897.

> „Бог се обешчашћује када не примамо поруке које нам Он шаље. Тако одбијамо златно уље које би Он излио у наше душе да се пренесе онима који су у тами. Када дође позив: ‘Ево, женик иде; изађите му у сусрет,’ они који нису примили свето уље, који нису неговали Христову благодат у својим срцима, увидеће, као и луде девојке, да нису спремни да дочекају свога Господа. Они немају, у себи самима, силу да прибаве уље, и њихови животи доживљавају бродолом. Али ако се тражи Свети Дух Божји, ако молимо, као што је Мојсије молио: ‘Покажи ми славу своју,’ љубав Божја ће се излити у наша срца. Кроз златне цеви, златно уље ће нам бити пренето. ‘Не силом ни крепошћу, него Духом мојим, вели Господ над војскама.’ Примајући сјајне зраке Сунца Правде, Божја деца сијају као светлост свету.” Review and Herald, July 20, 1897.

Back to Articles