Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Fifty-Eight

Књига пророка Данила — сто педесет и осам

Unveiling the Vision: Understanding the Days of Mourning in Daniel

Откривање визије: разумевање дана жалости у Данилу

Author

Jeff Pippenger

Published

March 25, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

> In the third year of Cyrus king of Persia a thing was revealed unto Daniel, whose name was called Belteshazzar; and the thing was true, but the time appointed was long: and he understood the thing, and had understanding of the vision. In those days I Daniel was mourning three full weeks. I ate no pleasant bread, neither came flesh nor wine in my mouth, neither did I anoint myself at all, till three whole weeks were fulfilled. And in the four and twentieth day of the first month, as I was by the side of the great river, which is Hiddekel. Daniel 10:1–4.

> Треће године Кира, цара персијског, откри се ствар Данилу, који се звао Валтасар; и ствар беше истинита, али време одређено беше дуго; и он разуме ствар и имаде разумевање виђења. У то време ја, Данило, туговах три пуне седмице. Не једох угоднога хлеба, ни месо ни вино не уђе у уста моја, нити се помазах нимало, док се не навршише три пуне седмице. А двадесет и четвртога дана првога месеца, кад бејах крај велике реке, која је Хидекел. Данило 10:1–4.

During the symbolic three and a half days of Revelation chapter eleven, when the two witnesses are dead in the street, a “thing” is revealed to Belteshazzar. He had previously understood the “vision” (mareh), for in chapter nine, Gabriel had already come and given him understanding of the vision.

Током симболична три и по дана из једанаестог поглавља Откривења, када два сведока леже мртва на улици, једна „ствар“ бива откривена Валтасару. Он је раније већ разумео „виђење“ (mareh), јер је у деветом поглављу Гаврило већ дошао и дао му разумевање виђења.

> Yea, whiles I was speaking in prayer, even the man Gabriel, whom I had seen in the vision at the beginning, being caused to fly swiftly, touched me about the time of the evening oblation. And he informed me, and talked with me, and said, O Daniel, I am now come forth to give thee skill and understanding. At the beginning of thy supplications the commandment came forth, and I am come to show thee; for thou art greatly beloved: therefore understand the matter, and consider the vision. Daniel 9:21–23.

> Да, док још говорах у молитви, онај човек Гаврил, кога видех у виђењу на почетку, долете брзо и дотаче ме око времена вечерњег приноса. И поучи ме, и разговараше са мном, и рече: Даниле, сада изиђох да ти дам мудрост и разумевање. На почетку твојих молитава изађе заповест, и ја дођох да ти јавим; јер си веома мио: зато разуми ствар и пази на виђење. Данило 9:21–23.

The “man Gabriel, whom” Daniel “had seen in the vision at the beginning,” is referencing the “chazon,” vision of prophetic history, which was referring to Gabriel interpreting the vision of the kingdoms of Bible prophecy for Daniel in chapter eight. But the “vision,” which Daniel was then to consider in chapter nine, was the “mareh,” vision of the appearance. Gabriel then provides the historical breakdown of the twenty-three hundred year prophecy for Daniel.

„Човек Гаврил, кога“ је Данило „видео у утвари у почетку“, односи се на „хазон“, виђење пророчке историје, што се односило на то да је Гаврил тумачио Данилу виђење о царствима библијског пророчанства у осмом поглављу. Али „виђење“ које је Данило потом требало да разуме у деветом поглављу било је „марех“, виђење појаве. Гаврил затим Данилу даје историјско рашчлањивање пророчанства о две хиљаде и три стотине година.

Chapter nine, was fulfilled in the first year of Darius. When Belteshazzar states that he “had understanding of the vision,” in “the third year of Cyrus,” he had understood the “mareh,” vision for two years. What Belteshazzar came to understand in “those days” of mourning was the “thing,” that is the Hebrew word “dabar,” and it was long, for the time appointed was twenty-five hundred and twenty years.

Девето поглавље испунило се прве године Даријеве. Када Валтазар каже да је „разумео виђење“ „треће године Кира“, он је „марех“, виђење, разумео већ две године. Оно што је Валтазар дошао да разуме „у оне дане“ жалости било је „оно“, то јест хебрејска реч „dabar“, и било је дуго, јер је одређено време износило две хиљаде пет стотина и двадесет година.

Daniel had already understood some of the “thing,” for he was accomplishing the Leviticus twenty-six prayer in chapter nine, and that is the prayer of the “thing.” There was increased light upon the “seven times,” that Belteshazzar came to understand during the twenty-one days of mourning, and the increase of light on the “seven times,” during those days of mourning, typified the increased light upon the “seven times” in 1856. The Millerites also previously knew of the “seven times,” for they had proclaimed it, but there was added light that was to test them at the very point in their history when they transitioned from the Philadelphian to Laodicean movement.

Данило је већ разумео нешто од „ствари“, јер је у деветом поглављу извршавао молитву из Левитске двадесет шесте, а то је молитва о „ствари“. Било је умножене светлости о „седам времена“, коју је Валтасар разумео током двадесет и једног дана жалости, и умножавање светлости о „седам времена“ током тих дана жалости представљало је као праслику умножену светлост о „седам времена“ 1856. године. И милерити су такође раније знали за „седам времена“, јер су их били објављивали, али је постојала додатна светлост која је требало да их испита управо у оној тачки њихове историје када су прелазили из филаделфијског у лаодикијски покрет.

Belteshazzar’s days of mourning parallel the prophetic history of when the Philadelphian movement transitioned to the Laodicean movement in 1856, and then to the Laodicean Adventist church in 1863. Both Belteshazzar’s and the Millerite’s history of the increased light upon the “seven times,” aligns with the transition of the Laodicean movement of the third angel unto the Philadelphian movement of the one hundred and forty-four thousand, and in the days of mourning, which is during the tarrying time, when increased light upon the “seven times,” was to be revealed.

Велтасарови дани жалости теку упоредо с пророчком историјом времена када је филаделфијски покрет прешао у лаодикијски покрет 1856. године, а затим у лаодикијску адвентистичку цркву 1863. године. И историја Велтасара и милеритска историја повећане светлости о „седам времена“ подударају се с прелазом лаодикијског покрета трећег анђела у филаделфијски покрет сто четрдесет и четири хиљаде, и с данима жалости, то јест током времена одлагања, када је требало да буде откривена повећана светлост о „седам времена“.

Belteshazzar represents both a messenger and a movement. In the days of his mourning the messenger is to understand the “thing,” which is Truth, and he is then to present the “thing” to a movement, when Michael resurrects the two witnesses in 2023.

Валтасар представља и весника и покрет. У данима његовог жаловања, весник треба да разуме „ствар“, која је Истина, а затим треба да ту „ствар“ представи покрету, када Михаило васкрсава два сведока 2023. године.

The Hebrew word “mareh” (vision of Christ’s appearance), that Daniel is identified as understanding in verse one, is presented four times in Daniel’s last vision. Twice it is translated as “vision,” and twice as “appearance.” The first time Daniel employs the word in verse one, he is identifying that he understood the “vision,” but the other three references identify Daniel experiencing the vision. In verse six, Christ’s face was “as the ‘appearance’ of lightning.”

Јеврејска реч „mareh“ (виђење Христовог изгледа), за коју се у првом стиху каже да ју је Данило разумео, јавља се четири пута у Даниловом последњем виђењу. Два пута је преведена као „виђење“, а два пута као „изглед“. Када Данило први пут употребљава ту реч у првом стиху, он указује на то да је разумео „виђење“, али остала три навода указују на то да је Данило доживљавао виђење. У шестом стиху, Христово лице беше „као ‘изглед’ муње“.

> And in the four and twentieth day of the first month, as I was by the side of the great river, which is Hiddekel; Then I lifted up mine eyes, and looked, and behold a certain man clothed in linen, whose loins were girded with fine gold of Uphaz: His body also was like the beryl, and his face as the appearance of lightning, and his eyes as lamps of fire, and his arms and his feet like in colour to polished brass, and the voice of his words like the voice of a multitude. And I Daniel alone saw the vision: for the men that were with me saw not the vision; but a great quaking fell upon them, so that they fled to hide themselves. Therefore I was left alone, and saw this great vision, and there remained no strength in me: for my comeliness was turned in me into corruption, and I retained no strength. Daniel 10:4–8.

> И двадесет и четвртога дана првога месеца, кад бејах крај велике реке, која је Хидекел, подигох очи своје и погледах, и гле, један човек обучен у лан, коме бедра беху опасана чистим златом из Уфаза. И тело му беше као хрисолит, и лице му као муња на изглед, и очи му као огњени жишци, и руке његове и ноге његове као углачана бронза по боји, и глас речи његових као глас мноштва. И ја Данило сам видех утвару; а људи који беху са мном не видеше утваре, него их спопаде велик страх, те побегоше да се сакрију. И остах ја сам, и видех ту велику утвару, и не оста снаге у мени; јер се красота моја у мени изобрати у распадљивост, и не задржах снаге. Данило 10:4–8.

There is another Hebrew word translated as “vision,” that we will address after we set forth some characteristics of the Hebrew word “mareh.” In the previous verses it is the word “appearance,” that is the Hebrew word “mareh.” The same word is translated as “vision” in verse sixteen. In verse sixteen, the vision of Christ has made Daniel sorrowful.

Постоји још једна јеврејска реч која се преводи као „визија“, којом ћемо се позабавити пошто изложимо неке карактеристике јеврејске речи „mareh“. У претходним стиховима реч „изглед“ јесте јеврејска реч „mareh“. Иста та реч преведена је као „визија“ у шеснаестом стиху. У шеснаестом стиху, визија Христа испунила је Данила жалошћу.

> And, behold, one like the similitude of the sons of men touched my lips: then I opened my mouth, and spake, and said unto him that stood before me, O my lord, by the vision my sorrows are turned upon me, and I have retained no strength. Daniel 10:16.

> И гле, један као обличје синова човечјих дотаче се мојих усана; тада отворих уста своја, проговорих и рекох ономе који стајаше преда мном: Господару мој, од виђења ме спопадоше болови моји, и не остаде у мени снаге. Данило 10:16.

The Hebrew word translated as “sorrows,” means a hinge, and the “vision” of Christ’s appearance that Daniel saw in the verse turned a hinge. A “hinge” in prophecy represents a turning point.

Јеврејска реч преведена као „жалости“ значи шарка, а „виђење“ Христовог појављивања које је Данило видео у том стиху начинило је преокрет на шарци. „Шарка“ у пророштву представља прекретницу.

> “There are lessons to be learned from the history of the past; and attention is called to these, that all may understand that God works on the same lines now that He ever has done. His hand is seen in His work and among the nations now, just the same as it has been ever since the gospel was first proclaimed to Adam in Eden.

> „Iz istorije prošlosti treba izvući pouke; i pažnja se na njih skreće, da bi svi razumeli da Bog sada deluje po istim načelima po kojima je oduvek delovao. Njegova ruka vidi se u Njegovom delu i među narodima sada, isto onako kao što se vidi oduvek, otkako je jevanđelje prvi put objavljeno Adamu u Edemu.

> “There are periods which are turning points in the history of nations and of the church. In the providence of God, when these different crises arrive, the light for that time is given. If it is received, there is spiritual progress; if it is rejected, spiritual declension and shipwreck follow. The Lord in His word has opened up the aggressive work of the gospel as it has been carried on in the past, and will be in the future, even to the closing conflict, when Satanic agencies will make their last wonderful movement.” Bible Echo, August 26, 1895.

> „Постоје раздобља која представљају прекретнице у историји народа и цркве. По Божјем промислу, када наступе те различите кризе, даје се светлост за то време. Ако се она прими, настаје духовни напредак; ако се одбаци, следе духовно назадовање и бродолом. Господ је у својој Речи открио напредујуће дело јеванђеља онако како се оно вршило у прошлости, и како ће се вршити у будућности, све до завршног сукоба, када ће сатанске силе учинити свој последњи чудесни покрет.“ Bible Echo, August 26, 1895.

Verse sixteen represents a turning point in the history that Belteshazzar is representing. It is a turning point for both the Republican horn (the nation) and the Protestant horn (the church). It represents a crisis, and it represents the point where special light for that history is given. The turning point for Daniel occurred when Daniel had been “touched,” the second time of three times. Daniel would be touched three times, and the second time he was touched, was a turning point for Daniel, and that turning point was the second of three times which Daniel saw the “mareh” vision.

Шеснаести стих представља прекретницу у историји коју Валтазар представља. То је прекретница и за републикански рог (нацију) и за протестантски рог (цркву). Он представља кризу, и представља тачку у којој се за ту историју даје посебна светлост. Прекретница за Данила наступила је када је Данило био „дотакнут“, по други пут од укупно три пута. Данило је био дотакнут три пута, а други пут када је био дотакнут био је прекретница за Данила, и та прекретница била је други од три пута када је Данило видео визију „mareh“.

> And, behold, one like the similitude of the sons of men touched my lips: then I opened my mouth, and spake, and said unto him that stood before me, O my lord, by the vision my sorrows are turned upon me, and I have retained no strength. Daniel 10:16.

> И гле, неко као обличје синова човечјих дотаче моје усне; тада отворих уста своја и проговорих, и рекох ономе који стајаше преда мном: Господару мој, од виђења навалише на ме болови моји, и не задржах снаге. Данило 10:16.

We will address the three touches shortly. The first of the four times the word “mareh” is employed by Daniel, was his testimony that he understood the vision, and the final three references identify his experience when he actually saw the appearance. The third time he identifies the vision of the appearance is verse eighteen, where he is touched for the third time.

Ускоро ћемо се позабавити са три додира. Први од четири пута када Данило употребљава реч „mareh“ било је његово сведочанство да је разумео виђење, а последња три навођења означавају његово искуство када је заиста видео појаву. Трећи пут када он означава виђење појаве јесте у осамнаестом стиху, где је дотакнут по трећи пут.

> Then there came again and touched me one like the appearance of a man, and he strengthened me. Daniel 10:18.

> Тада дође опет и дотаче ме неко налик на човека, и окрепи ме. Данило 10:18.

At the second touch, in verse sixteen, which is the second reference to the “marah” vision, his strength is gone, but at the third touch, his strength is restored. In verses ten, sixteen and eighteen Daniel is touched. In verse six, Daniel sees the appearance of Christ, and then Gabriel, and in verse ten, Gabriel touches Daniel for the first time.

При другом додиру, у шеснаестом стиху, што је друго указивање на виђење „марах“, његова снага нестаје; али при трећем додиру, његова снага бива обновљена. У стиховима десетом, шеснаестом и осамнаестом Данило бива дотакнут. У шестом стиху Данило види појаву Христа, а затим Гаврила, и у десетом стиху Гаврило први пут дотиче Данила.

> Then I lifted up mine eyes, and looked, and behold a certain man clothed in linen, whose loins were girded with fine gold of Uphaz: His body also was like the beryl, and his face as the appearance of lightning, and his eyes as lamps of fire, and his arms and his feet like in colour to polished brass, and the voice of his words like the voice of a multitude. And I Daniel alone saw the vision: for the men that were with me saw not the vision; but a great quaking fell upon them, so that they fled to hide themselves. Therefore I was left alone, and saw this great vision, and there remained no strength in me: for my comeliness was turned in me into corruption, and I retained no strength.

> Тада подигох очи своје и погледах, и гле, човек неки обучен у лан, коме бедра беху опасана чистим златом из Уфаза; и тело му беше као хрисолит, и лице му као муња, и очи му као огњене светиљке, и мишице његове и ноге његове као углачана бронза, и глас речи његових као глас мноштва. И ја, Данило, сам видех то виђење; а људи који беху са мном не видеше виђење; али велико дрхтање обузе их, те побегоше да се сакрију. И тако остадох сам, и видех то велико виђење, и не оста снаге у мени; јер се лепота моја у мени претвори у распадљивост, и не задржах снаге.

> Yet heard I the voice of his words: and when I heard the voice of his words, then was I in a deep sleep on my face, and my face toward the ground. And, behold, an hand touched me, which set me upon my knees and upon the palms of my hands. And he said unto me, O Daniel, a man greatly beloved, understand the words that I speak unto thee, and stand upright: for unto thee am I now sent. And when he had spoken this word unto me, I stood trembling. Then said he unto me, Fear not, Daniel: for from the first day that thou didst set thine heart to understand, and to chasten thyself before thy God, thy words were heard, and I am come for thy words. But the prince of the kingdom of Persia withstood me one and twenty days: but, lo, Michael, one of the chief princes, came to help me; and I remained there with the kings of Persia. Now I am come to make thee understand what shall befall thy people in the latter days: for yet the vision is for many days. Daniel 10:5–14.

> И чух глас његових речи; и кад чух глас његових речи, падох у дубок сан лицем ка земљи, и лице ми беше окренуто к земљи. И гле, рука ме се дотаче, која ме подиже на колена моја и на дланове руку мојих. И рече ми: Данило, мили човече, разуми речи које ти говорим, и усправи се, јер сам сада к теби послан. И кад ми изговори ту реч, стајах дрхћући. Тада ми рече: Не бој се, Данило, јер од првога дана кад си управио срце своје да разумеш и да се понизиш пред Богом својим, речи твоје бише услишене, и ја дођох ради речи твојих. Али кнез царства персијскога противљаше ми се двадесет и један дан; али, гле, Михаило, један од првих кнезова, дође да ми помогне; и ја остадох онде код царева персијских. А сада дођох да ти дам да разумеш шта ће снаћи народ твој у потоња времена; јер је виђење још за многе дане. Данило 10:5–14.

Then in verse sixteen, Daniel is touched a second time, when he sees the vision of Christ.

Затим у шеснаестом стиху, Данило бива дотакнут по други пут, када угледа виђење Христа.

> And when he had spoken such words unto me, I set my face toward the ground, and I became dumb. And, behold, one like the similitude of the sons of men touched my lips: then I opened my mouth, and spake, and said unto him that stood before me, O my lord, by the vision my sorrows are turned upon me, and I have retained no strength. For how can the servant of this my lord talk with this my lord? for as for me, straightway there remained no strength in me, neither is there breath left in me. Daniel 10:15–17.

> И када ми изговори такве речи, окренух лице своје к земљи и онемех. И гле, неко као подобије синова човечјих дотаче се усана мојих; тада отворих уста своја, и проговорих, и рекох ономе који стајаше преда мном: Господару мој, од виђења навалише на ме болови моји, и не задржах снаге. Јер како би слуга овога господара мојега могао говорити с овим господарем мојим? јер мени одмах нестаде снаге, нити оста даха у мени. Данило 10:15–17.

Then Daniel is touched for the third time, at the appearance of Gabriel, not Christ.

Затим је Данило дотакнут по трећи пут, при појави Гаврила, а не Христа.

> Then there came again and touched me one like the appearance of a man, and he strengthened me, And said, O man greatly beloved, fear not: peace be unto thee, be strong, yea, be strong. And when he had spoken unto me, I was strengthened, and said, Let my lord speak; for thou hast strengthened me. Then said he, Knowest thou wherefore I come unto thee? and now will I return to fight with the prince of Persia: and when I am gone forth, lo, the prince of Grecia shall come. But I will show thee that which is noted in the scripture of truth: and there is none that holdeth with me in these things, but Michael your prince. Daniel 10:18–21.

> Тада опет дође и дотаче ме се неко налик на човека, и укрепи ме, и рече: Не бој се, мили човече; мир теби; буди јак, да, буди јак. И кад ми проговори, ја се укрепих, и рекох: Нека говори господар мој, јер си ме укрепио. Тада рече: Знаш ли зашто дођох к теби? А сада ћу се вратити да се борим с кнезом персијским; и кад ја одем, гле, доћи ће кнез грчки. Али ћу ти показати што је записано у књизи истине; и нема никога који са мном стоји у овоме осим Михаила, кнеза вашега. Данило 10:18–21.

Daniel is touched three times, and the first and third time he is touched by the angel Gabriel. The second time he is touched, it is by Christ. Daniel employed the same Hebrew word four times, but the first of the four times, in verse one, he was stating that he understood the “vision.” Understanding a truth is important, but it is not the same as experiencing the truth, as he did the other three times.

Данило је дотакнут три пута, и први и трећи пут дотакнут је од стране анђела Гаврила. Други пут када је дотакнут, то је од Христа. Данило је четири пута употребио исту јеврејску реч, али први од та четири пута, у првом стиху, изјавио је да је разумео „виђење“. Разумевање неке истине важно је, али није исто што и искусити ту истину, као што је он учинио она друга три пута.

When Daniel’s days of mourning concluded he was given an experience of the vision, which he had an understanding of before the days of his mourning concluded. The experience is made up of three steps, represented by three touches. The first and the last touches were accomplished by Gabriel, and the middle touch was by Christ. The first and the last touches, were the first and last letters of the Hebrew alphabet. In that second step, Daniel recognizes his condition as a rebellious sinner in relation to his Lord, and thus the middle touch represents rebellion, as represented by the thirteenth letter of the Hebrew alphabet.

Када су се завршили Данијелови дани жалости, дато му је искуство виђења, о коме је имао разумевање још пре него што су се дани његове жалости окончали. То искуство састоји се од три корака, представљена са три додира. Први и последњи додир извршио је Гаврило, а средњи додир Христос. Први и последњи додири били су прво и последње слово јеврејске азбуке. У том другом кораку, Данијел препознаје своје стање као стање побуњеног грешника у односу на свога Господа, те стога средњи додир представља побуну, како је представљена тринаестим словом јеврејске азбуке.

> “But Peter was unmindful now of boats or lading. This miracle, above any other he had ever witnessed, was to him a manifestation of divine power. In Jesus he saw One who held all nature under His control. The presence of divinity revealed his own unholiness. Love for his Master, shame for his own unbelief, gratitude for the condescension of Christ, above all, the sense of his uncleanness in the presence of infinite purity, overwhelmed him. While his companions were securing the contents of the net, Peter fell at the Saviour’s feet, exclaiming, ‘Depart from me; for I am a sinful man, O Lord.’

> „Али Петар сада више није мислио ни на чамце ни на товар. Ово чудо, више од иједног другог којем је икада присуствовао, за њега је било откривење божанске силе. У Исусу је видео Онога који је сву природу држао под Својом влашћу. Присуство божанства открило му је његову сопствену несветост. Љубав према своме Учитељу, стид због сопственог неверовања, захвалност за Христово снисхођење, а изнад свега свест о својој нечистоти у присуству бескрајне чистоте, савладали су га. Док су његови другови обезбеђивали садржај мреже, Петар је пао пред ноге Спаситељеве, узвикујући: ‘Изиђи од мене; јер сам грешан човек, Господе.’”

> “It was the same presence of divine holiness that had caused the prophet Daniel to fall as one dead before the angel of God. He said, ‘My comeliness was turned in me into corruption, and I retained no strength.’ So when Isaiah beheld the glory of the Lord, he exclaimed, ‘Woe is me! for I am undone; because I am a man of unclean lips, and I dwell in the midst of a people of unclean lips: for mine eyes have seen the King, the Lord of hosts.’ Daniel 10:8; Isaiah 6:5. Humanity, with its weakness and sin, was brought in contrast with the perfection of divinity, and he felt altogether deficient and unholy. Thus it has been with all who have been granted a view of God’s greatness and majesty.

> „То је било исто присуство божанске светости које је учинило да пророк Данило падне као мртав пред анђелом Божјим. Он је рекао: ‘И не оста у мени снаге, и лепота моја претвори се у нагрду.’ Тако је и Исаија, када је угледао славу Господњу, узвикнуо: ‘Тешко мени! погибох; јер сам човек нечистих усана, и живим усред народа нечистих усана; јер Цара, Господа над војскама, видеше очи моје.’ Данило 10:8; Исаија 6:5. Човечанство, са својом слабошћу и грехом, било је доведено у супротност са савршенством божанства, и он је осетио да је сасвим недостојан и несвет. Тако је било са свима којима је било дато да сагледају величину и величанство Бога.“

> “Peter exclaimed, ‘Depart from me; for I am a sinful man;’ yet he clung to the feet of Jesus, feeling that he could not be parted from Him. The Saviour answered, ‘Fear not; from henceforth thou shalt catch men.’ It was after Isaiah had beheld the holiness of God and his own unworthiness that he was entrusted with the divine message. It was after Peter had been led to self-renunciation and dependence upon divine power that he received the call to his work for Christ.” The Desire of Ages, 246.

> „Петар је узвикнуо: ‘Изађи од мене; јер сам грешан човек;’ ипак се прионуо уз ноге Исусове, осећајући да не може бити одвојен од Њега. Спаситељ је одговорио: ‘Не бој се; од сада ћеш ловити људе.’ Тек пошто је Исаија сагледао светост Божју и своју сопствену недостојност, било му је поверено божанско посланство. Тек пошто је Петар био доведен до самоодрицања и ослањања на божанску силу, примио је позив за своје дело за Христа.” Чежња векова, 246.

The “mareh” vision is the vision of Christ’s appearance, but the angel Gabriel is represented by the second and fourth time Daniel employed the word. The first time was a statement that Belteshazzar understood the vision, but the last three represent Daniel experiencing the vision. The three times Daniel experiences the vision, he is also touched.

Визија „mareh“ јесте визија Христовог појављивања, али је анђео Гаврило представљен другим и четвртим путем када је Данило употребио ту реч. Први пут то је била изјава да је Валтазар разумео визију, али последња три пута представљају Данила како доживљава визију. Три пута када Данило доживљава визију, он је такође дотакнут.

The first time he was touched by Gabriel was after he had seen the appearance of the glorified Christ, and the experience left him in “a deep sleep on my face, and my face toward the ground.” The vision had produced a separation, for those who had been with him “saw not the vision; but a great quaking fell upon them, so that they fled to hide themselves.” In the first disappointment, Jeremiah “sat alone, because of God’s hand,” and in Belteshazzar “there remained no strength” “for” his “comeliness was turned in me into corruption, and” he “retained no strength.”

Први пут га је Гаврил дотакао након што је видео појаву прослављеног Христа, и то искуство га је оставило „у дубоку сну на лицу мојему, с лицем мојим према земљи“. Виђење је произвело одвајање, јер они који беху с њим „не видеше виђење; али их обузе велико дрхтање, те побегоше да се сакрију“. У првом разочарању, Јеремија „сеђаше сам, због руке Божје“, а у Валтасару „не оста снаге“ „јер“ се његова „лепота у њему претвори у распадљивост, и“ он „не задржа снаге“.

Once Gabriel touched him for the first time, Gabriel then sat Daniel upon his knees and the palms of his hands. He then commanded Daniel to understand the words he spoke and stand up, which he did, though he was trembling. Gabriel then provides Daniel a breakdown of what has occurred during the twenty-one days of Daniel’s mourning. He identified that after struggling with the kings of Persia for the twenty-one days, that Michael came down out of heaven to engage in the battle, and then Gabriel came to answer Daniel’s prayers and explain to Daniel “what shall befall thy people in the latter days.” When Michael came down out of heaven Gabriel was sent to explain the last days to Daniel.

Када га је Гаврило први пут дотакао, потом је поставио Данила на његова колена и дланове његових руку. Затим је заповедио Данилу да разуме речи које му је говорио и да устане, што је он и учинио, премда је дрхтао. Потом Гаврило даје Данилу преглед онога што се збило током двадесет и једног дана Даниловог жаловања. Он је указао да је, након што се двадесет и један дан борио са царевима Персије, Михаило сишао с неба да ступи у бој, а затим је Гаврило дошао да услиши Данилове молитве и да Данилу објасни „што ће задесити твој народ у потоње дане“. Када је Михаило сишао с неба, Гаврило је био послан да Данилу објасни последње дане.

Gabriel’s explanation was given to Daniel at the end of the twenty-one days of mourning, which, in the line upon line application of Revelation chapter eleven, represents when Ezekiel in chapter thirty-seven is twice commanded to prophesy to the dead bones, in order to raise the two prophets out of their graves. It occurs when Michael comes down out of heaven and resurrects the body of Moses, while refusing to interact with Satan in the book of Jude. Daniel is still going to be touched twice more after Gabriel had given him the overview of the days of mourning.

Гаврилово објашњење било је дато Данилу на крају двадесет и једног дана жалости, што, у примени Откривења, глава једанаеста, ред по ред, представља време када је Језекиљу у тридесет седмој глави двапут заповеђено да пророкује мртвим костима, како би се два пророка подигла из својих гробова. То се збива када Михаило силази с неба и васкрсава Мојсијево тело, одбијајући притом да ступи у расправу са Сатаном у Посланици Јудиној. Данило ће још двапут бити дотакнут након што му је Гаврило дао преглед дана жалости.

After Gabriel finished, Daniel, “set his face toward the ground, and he became dumb”, and then Christ Himself “touched” Daniel’s “lips,” and then Daniel “opened” his “mouth, and spake, and said unto him that stood before me, O my lord, by the vision my sorrows are turned upon me, and I have retained no strength. For how can the servant of this my lord talk with this my lord? for as for me, straightway there remained no strength in me, neither is there breath left in me.”

Пошто је Гаврило завршио, Данило „оборивши лице к земљи, онеме“, а затим Сам Христос „дотаче“ Данилове „усне“; и тада Данило „отвори“ своја „уста, и проговорих, и рекох ономе који стајаше преда мном: Господару мој, од виђења ме обузеше жалости моје, и не задржах снаге. Јер како може слуга овога господара мојега говорити с овим господарем мојим? јер што се мене тиче, одмах не оста снаге у мени, нити ми дах оста у мени.“

The experience of seeing and speaking with Christ humbles Daniel into the dust. He was dumb, and would have remained so if Christ had not touched his lips, as Isaiah’s lips had been touched by the coal from the altar.

Искуство виђења и разговора са Христом понижава Данила до праха. Био је нем, и такав би и остао да Христос није дотакао његове усне, као што су Исаијине усне биле дотакнуте жаром са олтара.

We will continue this study in the next article.

Наставићемо ово проучавање у следећем чланку.

> “As Isaiah beheld this revelation of the glory and majesty of his Lord, he was overwhelmed with a sense of the purity and holiness of God. How sharp the contrast between the matchless perfection of his Creator, and the sinful course of those who, with himself, had long been numbered among the chosen people of Israel and Judah! ‘Woe is me!’ he cried; ‘for I am undone; because I am a man of unclean lips, and I dwell in the midst of a people of unclean lips: for mine eyes have seen the King, the Lord of hosts.’ Verse 5. Standing, as it were, in the full light of the divine presence within the inner sanctuary, he realized that if left to his own imperfection and inefficiency, he would be utterly unable to accomplish the mission to which he had been called. But a seraph was sent to relieve him of his distress and to fit him for his great mission. A living coal from the altar was laid upon his lips, with the words, ‘Lo, this hath touched thy lips; and thine iniquity is taken away, and thy sin purged.’ Then the voice of God was heard saying, ‘Whom shall I send, and who will go for Us?’ and Isaiah responded, ‘Here am I; send me.’ Verses 7, 8.

> „Док је Исаија посматрао ово откривење славе и величанства свога Господа, обузео га је осећај Божје чистоте и светости. Како је оштар био контраст између неупоредивог савршенства његовог Творца и грешног живота оних који су, заједно с њим, дуго били убрајани међу изабрани народ Израела и Јуде! ‘Тешко мени!’ узвикнуо је; ‘јер пропадох; јер сам човек нечистих усана, и живим усред народа нечистих усана: јер очи моје видеше Цара, Господа над војскама.’ Стих 5. Стојећи, такорећи, у пуној светлости божанског присуства у унутрашњем светилишту, схватио је да би, када би био препуштен сопственој несавршености и недовољности, био потпуно неспособан да изврши мисију на коју је био позван. Али серафим беше послат да га ослободи његове тескобе и оспособи за његову велику мисију. Живи угаљ са жртвеника би положен на његове усне, уз речи: ‘Ево, ово се дотаче усана твојих; и безакоње твоје узе се, и грех твој очисти се.’ Тада се зачу глас Божји како говори: ‘Кога ћу послати, и ко ће ићи за Нас?’ а Исаија одговори: ‘Ево мене; пошаљи мене.’ Стихови 7, 8.“

> “The heavenly visitant bade the waiting messenger, ‘Go, and tell this people, Hear ye indeed, but understand not; And see ye indeed, but perceive not. Make the heart of this people fat, And make their ears heavy, and shut their eyes; Lest they see with their eyes, and hear with their ears, And understand with their heart, And convert, and be healed.” Verses 9, 10.

> „Небески посетилац заповедио је гласнику који је чекао: „Иди, и кажи том народу: Слушајте заиста, али не разумевајте; и гледајте заиста, али не увиђајте. Учини да срце овога народа отупи, и уши његове отежају, и затвори очи њихове; да не виде очима својим, и не чују ушима својим, и не разумеју срцем својим, и не обрате се, и не исцеле се.“ Стихови 9, 10.

> “The prophet’s duty was plain; he was to lift his voice in protest against the prevailing evils. But he dreaded to undertake the work without some assurance of hope. ‘Lord, how long?’ he inquired. Verse 11. Are none of Thy chosen people ever to understand and repent and be healed?

> „Дужност пророка била је јасна; требало је да подигне свој глас у протесту против преовлађујућих зала. Али је стрепео да се прихвати тог дела без неког уверења наде. ‘Господе, докле?’ упитао је. Стих 11. Зар нико од Твога изабраног народа никада неће разумети и покајати се и бити исцељен?“

> “His burden of soul in behalf of erring Judah was not to be borne in vain. His mission was not to be wholly fruitless. Yet the evils that had been multiplying for many generations could not be removed in his day. Throughout his lifetime he must be a patient, courageous teacher—a prophet of hope as well as of doom. The divine purpose finally accomplished, the full fruitage of his efforts, and of the labors of all God’s faithful messengers, would appear. A remnant should be saved. That this might be brought about, the messages of warning and entreaty were to be delivered to the rebellious nation, the Lord declared: ‘Until the cities be wasted without inhabitant, And the houses without man, And the land be utterly desolate, And the Lord have removed men far away, And there be a great forsaking in the midst of the land.’ Verse 11, 12.

> „Терет његове душе за заблудели Јудин народ није требало да буде ношен узалуд. Његова мисија није требало да буде сасвим бесплодна. Ипак, зла која су се умножавала током многих нараштаја нису се могла уклонити у његово време. Током целога свог живота морао је бити стрпљив, храбар учитељ — пророк наде као и пропасти. Божанска намера, коначно остварена, показаће пуни род његових настојања и труда свих Божјих верних весника. Остатак је требало да буде спасен. Да би се то могло остварити, поруке опомене и усрдног позива требало је упутити побуњеном народу, објавио је Господ: ‘Док градови не опусте, без становника, И куће не остану без људи, И земља не буде сасвим опустошена, И Господ не удаљи људе далеко, И нестане велико опустење усред земље.’ Стихови 11, 12.”

> “The heavy judgments that were to befall the impenitent,—war, exile, oppression, the loss of power and prestige among the nations,—all these were to come in order that those who would recognize in them the hand of an offended God might be led to repent. The ten tribes of the northern kingdom were soon to be scattered among the nations and their cities left desolate; the destroying armies of hostile nations were to sweep over their land again and again; even Jerusalem was finally to fall, and Judah was to be carried away captive; yet the Promised Land was not to remain wholly forsaken forever. The assurance of the heavenly visitant to Isaiah was: ‘In it shall be a tenth, And it shall return, and shall be eaten: As a teil tree, and as an oak, Whose substance is in them, when they cast their leaves: So the holy seed shall be the substance thereof.’ Verse 13.

> „Тешки судови који је требало да задесе непокајане — рат, изгнанство, угњетавање, губитак моћи и угледа међу народима — све је то требало да дође да би они који би у томе препознали руку увређенога Бога били наведени на покајање. Десет племена северног царства ускоро је требало да буде расејано међу народима, а њихови градови остављени опустошени; разорне војске непријатељских народа требало је да изнова и изнова прелазе преко њихове земље; чак је и Јерусалим најзад требало да падне, а Јуда да буде одведена у ропство; ипак, Обећана земља није требало заувек да остане сасвим напуштена. Уверавање небеског посетиоца Исаији гласило је: „У њој ће бити десетак, И вратиће се, и биће опет потрошен: Као теревинт и као храст, У којима има стабла кад збаце лишће своје: Тако ће свето семе бити њено стабло.“ Стих 13.

> “This assurance of the final fulfillment of God’s purpose brought courage to the heart of Isaiah. What though earthly powers array themselves against Judah? What though the Lord’s messenger meet with opposition and resistance? Isaiah had seen the King, the Lord of hosts; he had heard the song of the seraphim, ‘The whole earth is full of His glory;’ he had the promise that the messages of Jehovah to backsliding Judah would be accompanied by the convicting power of the Holy Spirit; and the prophet was nerved for the work before him. Verse 3. Throughout his long and arduous mission he carried with him the memory of this vision. For sixty years or more he stood before the children of Judah as a prophet of hope, waxing bolder and still bolder in his predictions of the future triumph of the church.” Prophets and Kings, 307–310.

> „Ovo jemstvo o konačnom ispunjenju Božje namere ulilo je hrabrost u Isaijino srce. Šta onda ako se zemaljske sile svrstaju protiv Jude? Šta ako Gospodnji vesnik naiđe na protivljenje i otpor? Isaija je video Cara, Gospoda nad vojskama; čuo je pesmu serafima: „Puna je sva zemlja slave Njegove“; imao je obećanje da će poruke Jehove upućene odmetnutoj Judi biti praćene osvedočavajućom silom Duha Svetoga; i prorok je bio osnažen za delo koje je stajalo pred njim. Stih 3. Kroz svoju dugu i tegobnu misiju nosio je sa sobom sećanje na ovo viđenje. Šezdeset godina ili više stajao je pred sinovima Judinim kao prorok nade, postajući sve smeliji i još smeliji u svojim proročanstvima o budućem trijumfu crkve.“ Istorija proroka i careva, 307–310.

Back to Articles