Article

# The Hour of God's Judgment is Come - Number One

Дође час Божјег суда — први број

The Judgment of the Living and the Prophetic Significance of 9/11

Суд над живима и пророчки значај 11. септембра

Author

Jeff Pippenger

Published

December 18, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

For quite some time, in fact from immediately after 9/11, we have consistently taught that the judgment of the living began at 9/11. We understood this fact from a multitude of biblical witnesses, which upheld it from completely different directions. Since July 2023, we have understood even more details of the judgment of the living, which began at 9/11, compared to the details discovered shortly after 9/11. Why did the judgment of the living begin at 9/11? What is the biblical judgment of the living?

Већ доста дуго, заправо одмах након 11. септембра, доследно смо учили да је суд над живима започео 11. септембра. Ову чињеницу смо разумели на основу мноштва библијских сведочанстава, која су је потврђивала из сасвим различитих праваца. Од јула 2023. године разумели смо још више појединости о суду над живима, који је започео 11. септембра, у поређењу с појединостима откривеним убрзо након 11. септембра. Зашто је суд над живима започео 11. септембра? Шта је библијски суд над живима?

In the first chapter in the book of Revelation, the main characteristic identified of Christ is that He is Alpha and Omega, the Beginning and Ending, the First and the Last. He provides an example of that very attribute of His character when He commanded John to write the things that were, and in so doing John would also be writing things to come. Jesus always illustrates the end with the beginning. It is who He is.

У првом поглављу књиге Откривења, главна особина која се приписује Христу јесте да је Он Алфа и Омега, Почетак и Свршетак, Први и Последњи. Он пружа пример управо тог обележја Свога карактера када је заповедио Јовану да запише оно што јесте, и чинећи то, Јован је уједно писао и оно што ће доћи. Исус увек приказује крај кроз почетак. То је оно што Он јесте.

The Bible identifies Jesus as the Word. The first book in the Bible, Genesis, means ‘beginning.’ The last book of the Bible is the book of Revelation and the truths first presented in the book of Genesis are addressed in the book of Revelation. Genesis is the Alpha and Revelation is the Omega, and together they are the Word, and the Word is Jesus, who is the Alpha and Omega. God’s signature, or His name is written within every passage of biblical prophecy. That signature confirms that the light in the passage is truth.

Библија поистовећује Исуса са Речју. Прва књига Библије, Постање, значи „почетак“. Последња књига Библије јесте књига Откривења, и истине које су најпре изложене у књизи Постања обрађују се у књизи Откривења. Постање је Алфа, а Откривење је Омега, и заједно они су Реч, а Реч је Исус, који је Алфа и Омега. Божји потпис, односно Његово име, записан је унутар сваког одломка библијског пророштва. Тај потпис потврђује да је светлост у том одломку истина.

If an interpretation of a passage of prophecy does not bear the signature of God, which is His name, which is His character; therefore, the interpretation is incorrect. There are other tests which should be brought to bear when interpreting God’s prophetic Word, but whichever test a person might apply, the test should be defined within God’s Word. If there are no manmade tests, there are less manmade interpretations. So, why? And what? Is the biblical judgment of the living that began on 9/11?

Ако тумачење неког пророчког одломка не носи Божји потпис, који је Његово име, који је Његов карактер, онда је то тумачење погрешно. Постоје и други испити који треба да се примене при тумачењу Божје пророчке Речи, али који год испит неко могао да примени, тај испит треба да буде одређен у оквирима Божје Речи. Ако нема људски смишљених испита, има мање људски смишљених тумачења. Дакле, зашто? И шта? Да ли је библијски суд над живима започео 11. септембра?

When Christ introduces Himself in the book of Revelation, He identifies Himself as the beginning and ending, and uses the prophet John to illustrate what that attribute of His character represents. He identifies the message of the entire book as a revelation of Himself. He commands John to write what was then existing in John’s world, and in so doing John would be recording what shall be at the end of the world. John was one of the twelve leaders at the beginning of the Christian church, and John therefore is illustrating the ending of the Christian church, represented by the one hundred and forty-four thousand and the great multitude in Revelation chapter seven.

Када Христос представља Себе у књизи Откривења, Он се поистовећује као почетак и свршетак и користи пророка Јована да прикаже шта та особина Његовог карактера представља. Он поруку целе књиге одређује као откривење о Себи самоме. Он заповеда Јовану да запише оно што је тада постојало у Јовановом свету, и чинећи тако, Јован би бележио оно што ће бити на крају света. Јован је био један од дванаесторице вођа на почетку хришћанске цркве, и стога Јован приказује свршетак хришћанске цркве, представљен са сто четрдесет и четири хиљаде и великим мноштвом у седмом поглављу Откривења.

The biblical logic is this: Jesus is the Word, by which all things were created, the Word that has always existed with His Father and He is also the Bible, for He is the Word of God. The first attribute of Christ’s character that is introduced in the last message of God’s Word is that He illustrates the end of a thing, with the beginning of that very same thing. If this truth about God’s character is not applied to a person’s study of the Bible, they cannot truly know what the judgment of the living is, and why it began at 9/11, and more importantly, why it is almost over.

Библијска логика је следећа: Исус је Реч, кроз коју је све створено, Реч која је одувек постојала са Својим Оцем, а Он је такође и Библија, јер је Он Реч Божја. Прво обележје Христовог карактера које се уводи у последњој поруци Речи Божје јесте то да Он крај неке ствари приказује помоћу почетка те исте ствари. Ако се ова истина о Божјем карактеру не примени у нечијем проучавању Библије, та особа не може истински знати шта је суд живима, нити зашто је отпочео 9/11, и, што је још важније, зашто је готово при крају.

As an example of the principle of Alpha and Omega, ancient Israel typifies modern Israel, which is a prophetic truth that can also be identified as literal Israel typifies spiritual Israel. No matter how it might be expressed both ancient literal Israel and modern spiritual Israel have a beginning history and an ending history. Three of the four histories are in the past, and we are now in the fourth and final history.

Као пример начела Алфе и Омеге, древни Израиљ представља праслику савременог Израиља, што је пророчка истина која се такође може исказати и као: дословни Израиљ представља праслику духовног Израиља. Ма како се то могло изразити, и древни дословни Израиљ и савремени духовни Израиљ имају историју почетка и историју свршетка. Три од те четири историје припадају прошлости, а ми се сада налазимо у четвртој и последњој историји.

The three past histories represent three witnesses of the last generation of earth’s history. Those three past histories identify the generation that is represented as the one hundred and forty-four thousand in the book of Revelation. There are other prophetic lines of history that also address the one hundred and forty-four thousand, but the number of the one hundred and forty-four thousand contains the prophetic symbolism that the one hundred and forty-four thousand are those who are prophetically represented by multiplying the twelve tribes of ancient literal Israel, with the twelve disciples of modern spiritual Israel.

Три прошле историје представљају три сведока последњег нараштаја земаљске историје. Те три прошле историје поистовећују нараштај који је у књизи Откривења представљен као сто четрдесет и четири хиљаде. Постоје и друге пророчке линије историје које се такође баве са сто четрдесет и четири хиљаде, али број сто четрдесет и четири хиљаде садржи пророчку симболику да су сто четрдесет и четири хиљаде они који су пророчки представљени умножавањем дванаест племена древног дословног Израиља са дванаест ученика савременог духовног Израиља.

As another example of Alpha and Omega, the three angels of Revelation chapter fourteen represent a beginning and ending history. The Millerite movement represents the beginning history of the three angels, and the movement of the one hundred and forty-four thousand represents the history at the ending of the message of the third angel. The alpha movement announced the opening of the investigative judgment on October 22, 1844. The omega movement announced the opening of the judgment of the living, identifying its commencement as 9/11.

Као још један пример Алфе и Омеге, три анђела из четрнаесте главе Откривења представљају историју почетка и завршетка. Милеритски покрет представља почетну историју тројице анђела, а покрет сто четрдесет и четири хиљаде представља историју на завршетку поруке трећег анђела. Покрет алфе објавио је отварање истражног суда 22. октобра 1844. године. Покрет омеге објавио је отварање суда над живима, одређујући његов почетак као 9/11.

A third example of Alpha and Omega, that is easily upheld by inspiration is that in the beginning is the alpha movement of the Millerites, the parable of the ten virgins was fulfilled to the very letter. Sister White identifies the history of the Millerites in the book, The Great Controversy in the context of that parable being fulfilled at that time. She teaches that the omega movement of the one hundred and forty-four thousand will also fulfill the parable of the ten virgins to the very letter. Three brief witnesses of Christ identifying the end with the beginning.

Трећи пример Алфе и Омеге, који се лако потврђује надахнућем, јесте да се на почетку, у алфа покрету милерита, прича о десет девојака испунила дословно до најситнијег детаља. Сестра Вајт поистовећује историју милерита у књизи Велика борба са контекстом у којем се та прича у то време испуњавала. Она учи да ће и омега покрет сто четрдесет и четири хиљаде такође испунити причу о десет девојака дословно до најситнијег детаља. Три кратка сведока Христа који поистовећују крај с почетком.

At the beginning of ancient Israel, the Lord entered into covenant with the Hebrews as represented by the blood upon the doorposts, which is of course the very first mention of the Midnight Cry in God’s Word. Baptism is a symbol of a covenant relationship with Christ, and Paul teaches us that the Hebrews that left Egypt were all baptized ‘in the “cloud” and in the Red “Sea”.’ Once they were beyond the sea they were given manna, which among other things is a symbol of the seventh-day Sabbath in the context of it being a test.

На почетку древног Израиља, Господ је ступио у завет са Јеврејима, што је било представљено крвљу на довратницима, а то је, наравно, прво помињање Поноћног вапаја у Божјој Речи. Крштење је симбол заветног односа са Христом, и Павле нас учи да су сви Јевреји који су изашли из Египта били крштени „у облаку“ и „у мору“. Када су прешли море, дата им је мана, која је, између осталог, симбол седмодневне суботе у контексту тога што представља пробу.

The “manna” represents their first test and when they failed their tenth and final test when they rejected the message of Joshua and Caleb, the Lord then rejected them as His covenant people and entered into covenant with Joshua and Caleb. When they eventually entered into the Promised Land, the rite of circumcision was not accomplished upon those men born during the forty years, for the rite was ended at the rebellion of Kadesh, and reinstituted at Kadesh just before the entrance. This is a signature of Alpha and Omega.

„Мана“ представља њихову прву пробу, а када су пали на својој десетој и последњој проби, када су одбацили поруку Исуса Навина и Халева, Господ их је тада одбацио као народ Свога завета и ступио у завет са Исусом Навином и Халевом. Када су најзад ушли у Обећану земљу, обред обрезања није био извршен над оним људима рођеним током тих четрдесет година, јер је тај обред био укинут приликом побуне у Кадесу, а поново установљен у Кадесу непосредно пре уласка. Ово је знак Алфе и Омеге.

The forty years wandering in the wilderness began with the rebellion against the message of Joshua and Caleb, and it ended with the rebellion of Moses striking the Rock, and thus misrepresenting God’s character and work. The beginning of ancient Israel illustrates the end of ancient Israel.

Četrdesetogodišnje lutanje po pustinji započelo je pobunom protiv poruke Isusa Navina i Haleva, a okončalo se pobunom kada je Mojsije udario u Stenu, te tako pogrešno predstavio Božji karakter i delo. Početak starog Izraela ilustruje kraj starog Izraela.

At the end of ancient Israel, Jesus as the “Messenger of the Covenant” in Malachi chapter three, came to confirm the “covenant” with many for one week, in fulfillment of Daniel chapter nine. As the Messenger of the Covenant, Christ entered into covenant with the Christian church in the very history where He passed by the former covenant people. In the beginning of ancient Israel as God’s covenant people the Lord passed by a former covenant people and entered into covenant with a new chosen people. He did the very same thing at the end of ancient Israel.

На крају старог Израиља, Исус је, као „Весник завета“ у трећем поглављу Малахије, дошао да потврди „завет“ с многима за једну седмицу, у испуњењу деветог поглавља Данила. Као Весник завета, Христос је ступио у завет са хришћанском црквом управо у историји у којој је мимоишао ранији заветни народ. На почетку старог Израиља као Божјег заветног народа, Господ је мимоишао један ранији заветни народ и ступио у завет с новим изабраним народом. Управо то исто учинио је и на крају старог Израиља.

A symbol of a covenant is the marriage, and from the birth of Christ unto the destruction of Jerusalem in 70AD, prophecy sets forth a progressive divorce of God from ancient literal Israel. So, when was the divorce actually in force, at His birth, His death, the stoning of Stephen or the destruction of Jerusalem?

Симбол завета јесте брак, а од Христовог рођења до разорења Јерусалима 70. године нове ере, пророштво износи поступни развод Бога од древног, дословног Израила. Дакле, када је развод заправо ступио на снагу: при Његовом рођењу, Његовој смрти, каменовању Стефана или разорењу Јерусалима?

> “Meanwhile worshipers from every nation sought the temple which had been dedicated to the worship of God. Glittering with gold and precious stones, it was a vision of beauty and grandeur. But Jehovah was no longer to be found in that palace of loveliness. Israel as a nation had divorced herself from God. When Christ, near the close of His earthly ministry, looked for the last time upon the interior of the temple, He said, ‘Behold, your house is left unto you desolate.’ Matthew 23:38. Hitherto He had called the temple His Father’s house; but as the Son of God passed out from those walls, God’s presence was withdrawn forever from the temple built to His glory.” Acts of the Apostles, 145.

> „U међувремену су богослужитељи из сваког народа тражили храм који је био посвећен богослужењу Богу. Блистајући од злата и драгог камења, он је представљао призор лепоте и величанства. Али Јехова се више није могао наћи у том дворцу красоте. Израел се као народ развео од Бога. Када је Христос, пред сам крај Своје земаљске службе, последњи пут погледао у унутрашњост храма, рекао је: ‘Ето ће вам се оставити ваша кућа пуста.’ Матеј 23:38. До тада је храм називао домом Свога Оца; али када је Син Божји изашао из тих зидова, Божје присуство заувек се повукло из храма саграђеног Њему на славу.” Дела апостолска, 145.

The day after the Triumphal Entry Christ proclaimed that the Jew’s house was desolate, and the divorce was finalized. So, the divorce was finalized when the sun went down on the day of the Triumphal Entry.

Сутрадан после Свечаног уласка Христос је објавио да је дом Јеврејима остао пуст, и развод је био коначно потврђен. Дакле, развод је био коначно потврђен када је сунце зашло у дан Свечаног уласка.

> “Jerusalem had been the child of His care, and as a tender father mourns over a wayward son, so Jesus wept over the beloved city. How can I give thee up? How can I see thee devoted to destruction? Must I let thee go to fill up the cup of thine iniquity? One soul is of such value that, in comparison with it, worlds sink into insignificance; but here was a whole nation to be lost. When the fast westering sun should pass from sight in the heavens, Jerusalem’s day of grace would be ended. While the procession was halting on the brow of Olivet, it was not yet too late for Jerusalem to repent. The angel of mercy was then folding her wings to step down from the golden throne to give place to justice and swift-coming judgment. But Christ’s great heart of love still pleaded for Jerusalem, that had scorned His mercies, despised His warnings, and was about to imbrue her hands in His blood. If Jerusalem would but repent, it was not yet too late. While the last rays of the setting sun were lingering on temple, tower, and pinnacle, would not some good angel lead her to the Saviour’s love, and avert her doom? Beautiful and unholy city, that had stoned the prophets, that had rejected the Son of God, that was locking herself by her impenitence in fetters of bondage,—her day of mercy was almost spent!

> „Јерусалим је био дете Његове бриге, и као што нежни отац тугује над непослушним сином, тако је Исус плакао над љубљеним градом. Како да те предам? Како да гледам како си предан уништењу? Зар да те пустим да напуниш чашу свога безакоња? Једна је душа толике вредности да, у поређењу с њом, светови тону у безначајност; а овде је требало да буде изгубљен читав народ. Када би брзо залазеће сунце на западу ишчезло с небеског свода, Јерусалимов дан благодати био би окончан. Док се поворка задржавала на обронку Маслинске горе, за Јерусалим још није било прекасно да се покаје. Анђео милости је тада склапао своја крила да сиђе са златног престола и уступи место правди и суду који брзо долази. Али Христово велико срце љубави још је преклињало за Јерусалим, који је презрео Његове милости, одбацио Његове опомене и управо се спремао да своје руке обагри Његовом крвљу. Када би се Јерусалим само покајао, још не би било прекасно. Док су последњи зраци залазећег сунца још обасјавали храм, кулу и врхове, зар не би неки добри анђео повео њега ка Спаситељевој љубави и отклонио његову пропаст? Прекрасни и несвети граде, који си каменовао пророке, који си одбацио Сина Божјег, који си се својим непокајањем сам оковао у окове ропства, — твој дан милости био је готово на измаку!“

> “Yet again the Spirit of God speaks to Jerusalem. Before the day is done, another testimony is borne to Christ. The voice of witness is lifted up, responding to the call from a prophetic past. If Jerusalem will hear the call, if she will receive the Saviour who is entering her gates, she may yet be saved.

> „Ипак, Дух Божји поново говори Јерусалиму. Пре него што се дан оконча, још једно сведочанство бива дато о Христу. Глас сведочанства уздиже се, одговарајући на позив из пророчке прошлости. Ако Јерусалим буде чуо тај позив, ако прими Спаситеља који улази на њена врата, још може бити спасен.

> “Reports have reached the rulers in Jerusalem that Jesus is approaching the city with a great concourse of people. But they have no welcome for the Son of God. In fear they go out to meet Him, hoping to disperse the throng. As the procession is about to descend the Mount of Olives, it is intercepted by the rulers. They inquire the cause of the tumultuous rejoicing. As they question, ‘Who is this?’ the disciples, filled with the spirit of inspiration, answer this question. In eloquent strains they repeat the prophecies concerning Christ:

> „Извештаји су стигли до поглавара у Јерусалиму да се Исус приближава граду са великим мноштвом народа. Али они немају добродошлицу за Сина Божјег. У страху излазе да Га сусретну, надајући се да ће растурити гомилу. Када је поворка била надомак силаска с Маслинске горе, зауставили су је поглавари. Они се распитују о узроку бурног клицања. Док постављају питање: „Ко је ово?“, ученици, испуњени духом надахнућа, одговарају на то питање. Речитим казивањем они понављају пророштва која се односе на Христа:“

> “Adam will tell you, It is the seed of the woman that shall bruise the serpent’s head.

> „Адам ће ти рећи: Семе жене ће сатрти главу змији.“

> “Ask Abraham, he will tell you, It is ‘Melchizedek King of Salem,’ King of Peace. Genesis 14:18.

> „Питајте Авраама, он ће вам рећи: то је ‘Мелхиседек, цар Салима’, Цар мира. 1. Мојсијева 14:18.“

> “Jacob will tell you, He is Shiloh of the tribe of Judah.

> „Јаков ће ти рећи: Он је Силом из племена Јудиног.“

> “Isaiah will tell you, ‘Immanuel,’ ‘Wonderful, Counselor, The mighty God, The everlasting Father, The Prince of Peace.’ Isaiah 7:14; 9:6.

> „Исаија ће вам рећи: ‘Имануел’, ‘Дивни, Саветник, Бог силни, Отац вечни, Кнез мира.’ Исаија 7:14; 9:6.“

> “Jeremiah will tell you, The Branch of David, ‘the Lord our Righteousness.’ Jeremiah 23:6.

> „Јеремија ће вам рећи: Изданак Давидов, ‘Господ правда наша.’“ Јеремија 23:6.

> “Daniel will tell you, He is the Messiah.

> „Данило ће вам рећи: Он је Месија.“

> “Hosea will tell you, He is ‘the Lord God of hosts; the Lord is His memorial.’ Hosea 12:5.

> „Осија ће вам рећи: Он је ‘Господ Бог над војскама; Господ је спомен Његов.’ Осија 12:5.“

> “John the Baptist will tell you, He is ‘the Lamb of God, which taketh away the sin of the world.’ John 1:29.

> „Јован Крститељ ће вам рећи: Он је ‘Јагње Божје, које узима на се грех света.’ Јован 1:29.“

> “The great Jehovah has proclaimed from His throne, ‘This is My beloved Son.’ Matthew 3:17.

> „Велики Јехова је објавио са Свога престола: ‘Ово је Син мој љубљени.’ Матеј 3:17.

> “We, His disciples, declare, This is Jesus, the Messiah, the Prince of life, the Redeemer of the world.

> „Ми, Његови ученици, објављујемо: ово је Исус, Месија, Кнез живота, Искупитељ света.“

> “And the prince of the powers of darkness acknowledges Him, saying, ‘I know Thee who Thou art, the Holy One of God.’ Mark 1:24.” The Desire of Ages, 577–579.

> „И кнез сила таме признаје Га, говорећи: ‘Знам Те ко си, Светац Божји.’ Марко 1:24.“ Чежња векова, 577–579.

The history of Christ’s Triumphal Entry typified the history of the Midnight Cry in the Millerite time period. The passage from Sister White identifies that when the entrance began the people came under the inspiration of the Holy Spirit, and then Christ stopped and wept over Jerusalem. Thereafter He continued the entry, and is then confronted by Jewish leadership. I would like to isolate certain attributes of this story in order to identify waymarks that are repeated in the history of the Millerites. But first I want to make a point about the beginning and ending. What we just cited from Sister White represents the end of a chapter, and the opening of the next chapter says the following.

Istorija Hristovog trijumfalnog ulaska predstavljala je prasliku istorije Ponoćnog pokliča u mileritskom vremenskom razdoblju. Odlomak Sestre Vajt ukazuje na to da su, kada je ulazak otpočeo, ljudi došli pod nadahnuće Svetoga Duha, a potom se Hristos zaustavio i zaplakao nad Jerusalimom. Nakon toga On je nastavio ulazak, i tada se suočava sa jevrejskim vođstvom. Želeo bih da izdvojim određena obeležja ove priče kako bih prepoznao oznake puta koje se ponavljaju u istoriji milerita. Ali najpre želim da iznesem jednu napomenu o početku i završetku. Ono što smo upravo naveli od Sestre Vajt predstavlja kraj jednog poglavlja, a početak sledećeg poglavlja kaže sledeće.

> “The triumphal ride of Christ into Jerusalem was the dim foreshadowing of His coming in the clouds of heaven with power and glory, amid the triumph of angels and the rejoicing of the saints. Then will be fulfilled the words of Christ to the priests and Pharisees: ‘Ye shall not see Me henceforth, till ye shall say, Blessed is He that cometh in the name of the Lord.’ Matthew 23:39. In prophetic vision Zechariah was shown that day of final triumph; and he beheld also the doom of those who at the first advent had rejected Christ: ‘They shall look upon Me whom they have pierced, and they shall mourn for Him, as one mourneth for his only son, and shall be in bitterness for Him, as one that is in bitterness for his first-born.’ Zechariah 12:10. This scene Christ foresaw when He beheld the city and wept over it. In the temporal ruin of Jerusalem He saw the final destruction of that people who were guilty of the blood of the Son of God.

> Христов свечани улазак у Јерусалим био је нејасна предзнака Његовог доласка на облацима небеским са силом и славом, усред победничког клицања анђела и радовања светих. Тада ће се испунити Христове речи упућене свештеницима и фарисејима: „Јер вам кажем: нећете Ме од сада видети док не кажете: Благословен који долази у име Господње.” Матеј 23:39. У пророчком виђењу Захарији је био показан тај дан коначне победе; и он је видео и судбину оних који су при првом доласку одбацили Христа: „И погледаће на Мене кога прободоше, и нарицаће за Њим као што се нариче за јединцем, и туговаће за Њим као што се тугује за првенцем.” Захарија 12:10. Овај призор Христос је предвидео када је посматрао град и плакао над њим. У привременој пропасти Јерусалима видео је коначно уништење оног народа који је био крив за крв Сина Божјег.

> “The disciples saw the hatred of the Jews to Christ, but they did not yet see to what it would lead. They did not yet understand the true condition of Israel, nor comprehend the retribution that was to fall upon Jerusalem. This Christ opened to them by a significant object lesson.

> „Ученици су видели мржњу Јевреја према Христу, али још нису увиђали чему ће она довести. Још нису разумели право стање Израиља, нити су схватали одмазду која је требало да падне на Јерусалим. То им је Христос открио значајном очигледном поуком.“

> “The last appeal to Jerusalem had been in vain. The priests and rulers had heard the prophetic voice of the past echoed by the multitude, in answer to the question, ‘Who is this?’ but they did not accept it as the voice of Inspiration. In anger and amazement they tried to silence the people. There were Roman officers in the throng, and to them His enemies denounced Jesus as the leader of a rebellion. They represented that He was about to take possession of the temple, and reign as king in Jerusalem.” The Desire of Ages, 580.

> „Последњи позив Јерусалиму био је узалудан. Свештеници и поглавари чули су како пророчки глас прошлости одјекује кроз мноштво, као одговор на питање: ‘Ко је ово?’ али га нису прихватили као глас Надахнућа. У гневу и запрепашћењу настојали су да ућуткају народ. У тој гомили налазили су се и римски официри, и Његови непријатељи су пред њима оптуживали Исуса као вођу побуне. Приказивали су Га као онога који се спрема да преузме храм и зацари се као цар у Јерусалиму.“ The Desire of Ages, 580.

The point I did not want to miss is that Christ’s Triumphal Entry into Jerusalem typifies not only the Midnight Cry of Millerite history, but also the end of the world. It is associated with the return of Christ at the beginning of Revelation chapter twenty’s millennium and also His return with New Jerusalem at the end of the millennium. It is also associated with the death of the wicked at His second coming, and their final judgment at the end of the millennium. The opening of the last paragraph states, “The last appeal to Jerusalem had been in vain. The priests and rulers had heard the prophetic voice of the past echoed by the multitude, in answer to the question, ‘Who is this?’ but they did not accept it as the voice of Inspiration.”

Поента коју нисам желео да пропустим јесте да Христов свечани улазак у Јерусалим представља предобраз не само Поноћног вапаја у историји милеритског покрета, него и краја света. Он је повезан са Христовим повратком на почетку миленијума из двадесете главе Откривења, а такође и са Његовим повратком са Новим Јерусалимом на крају миленијума. Он је такође повезан са смрћу безбожника приликом Његовог другог доласка, и са њиховим коначним судом на крају миленијума. Почетак последњег пасуса гласи: „Последњи позив Јерусалиму био је узалудан. Свештеници и главари чули су како се у одговору на питање: ‘Ко је ово?’ прошлости пророчки глас одјекивао кроз мноштво, али га нису прихватили као глас Надахнућа.“

The last appeal was in vain, and the appeal was represented as “the prophetic voice of the past.” The multitude in Christ’s day rejected their last appeal, for they rejected Jeremiah’s counsel to return to the old paths. They also refused the methodology of line upon line, for the disciples had answered the question of “Who is this,” by bringing several witnesses together, line upon line, from here a little and there a little.

Последњи позив био је узалудан, а тај позив био је представљен као „пророчки глас прошлости“. Мноштво у Христово време одбацило је свој последњи позив, јер је одбацило Јеремијин савет да се врати старим стазама. Такође су одбацили и методологију „ред на ред“, јер су ученици на питање: „Ко је ово?“, одговорили доводећи заједно неколико сведока, ред на ред, овде мало и онде мало.

When Christ begins the entry into Jerusalem, He stops along the way. It begins with the fulfillment of prophecy as the disciples secure the ass for Christ to ride upon. He had never ridden an animal, and the animal had never been ridden. The logic identifies a miracle, for what animal allows a rider the first time, and who knows how to manage riding an ass that has never done it before. This is similar to when the Philistines placed an offering on the cart, along with the Ark, and hitched up two cows who both were nursing calves, and who had never pulled a cart before, and they immediately deserted the calves and began the trip to return the Ark to the Hebrews. The Ark is on its way to Jerusalem, and when David finally brings it into Jerusalem, he typified Christ’s triumphal entry.

Када Христос започиње улазак у Јерусалим, Он се зауставља успут. То почиње испуњењем пророштва, док ученици обезбеђују магарицу да Христос на њој узјаше. Он никада раније није јахао животињу, а ни та животиња никада раније није била јахана. Логика указује на чудо, јер која животиња допушта јахача први пут, и ко зна како да управља јахањем магарице која то никада раније није чинила. То је слично ономе када су Филистејци ставили принос на кола, заједно са Ковчегом, и упрегли две краве које су обе дојиле телад и које никада раније нису вукле кола, а оне су одмах оставиле телад и кренуле на пут да врате Ковчег Јеврејима. Ковчег је на путу за Јерусалим, и када га Давид најзад уноси у Јерусалим, тиме је предсказао Христов тријумфални улазак.

Once Christ is on the ass, the people began lining the street with their coats, cutting down palm branches and the shouts cry out, “Hosanna to the Son of David: Blessed is He that cometh in the name of the Lord! Hosanna in the highest.” (Matthew 21:9) The leaders resist and call for Jesus to silence the crowd. They move on and Jesus stops to weep for lost mankind, represented by Jerusalem. Then the procession proceeds and the leaders once again intercede, demanding to know who Jesus is. Then the disciples respond with the line upon line testimony of the prophets.

Када је Христос узјахао на магарца, народ је почео да простире своје хаљине по путу, да сече палмове гране, а узвици су одјекивали: „Осана Сину Давидову! Благословен који долази у име Господње! Осана на висини.“ (Матеј 21:9) Вође се опиру и траже од Исуса да ућутка мноштво. Они настављају даље, а Исус застаје да заплаче над изгубљеним човечанством, представљеним Јерусалимом. Потом се поворка наставља и вође још једном иступају, захтевајући да знају ко је Исус. Тада ученици одговарају сведочанством пророка, ред по ред.

The history we are now considering was preceded by the resurrection of Lazarus, which marks the first disappointment in the prophetic line illustrated in the parable of the ten virgins, and by Uzzah touching the Ark, in the line of David’s triumphal entry into Jerusalem. The first disappointment is associated with a tarrying time, and Christ has tarried when he first heard Lazarus was sick, just as David tarried by leaving the Ark where Uzzah died until he later retrieved it. Lazarus died, and was thereafter resurrected. Lazarus is the one who thereafter leads the ass that Jesus rides upon into Jerusalem.

Историји коју сада разматрамо претходило је васкрсење Лазарево, које означава прво разочарање у пророчкој линији приказаној у причи о десет девојака, као и Озаино дотицање Ковчега, у линији Давидовог тријумфалног уласка у Јерусалим. Прво разочарање повезано је са временом застоја, а Христос је одоцнио када је први пут чуо да је Лазар болестан, као што је и Давид одоцнио оставивши Ковчег тамо где је Оза умро, док га касније није узео. Лазар је умро, а потом је васкрснут. Лазар је онај који потом води магаре на коме Исус улази у Јерусалим.

In Millerite history the second angel arrived on April 19, 1844, at the first disappointment, which marked the beginning of the tarrying time. Thereafter Samuel Snow began to progressively develop the message of the Midnight Cry. The progressive development of that message is represented by Christ’s entry into Jerusalem. The progression of Snow’s work is also represented in the travels of the Ark, from the Philistines, to the cart, to Uzzah and ultimately into Jerusalem.

У милеритској историји други анђео је дошао 19. априла 1844. године, при првом разочарању, које је означило почетак времена одлагања. Потом је Самјуел Сноу почео постепено да развија вест Поноћног вапаја. Прогресивно развијање те вести представљено је Христовим уласком у Јерусалим. Напредовање Сноуовог дела такође је представљено у кретању Ковчега, од Филистејаца, до кола, до Узе, и најзад у Јерусалим.

The entry has a beginning proclamation of the people when the leaders told Christ to silence the crowd, followed by Christ weeping, then the proclamation of the disciples when the obstinate leaders asked who Christ was. The manifestation of inspiration in the people that produced the first response of the obstinate leaders is repeated by the disciples when they produced “line upon line” a multitude of prophetic witnesses from the past. When the sun set that day, ancient Israel was divorced from God.

Улазак има почетно проглашење народа када су поглавари рекли Христу да утиша мноштво, затим Христов плач, а потом проглашење ученика када су непопустљиви поглавари упитали ко је Христос. Пројављивање надахнућа у народу, које је произвело први одговор непопустљивих поглавара, понавља се код ученика када су они изнели „ред по ред“ мноштво пророчких сведока из прошлости. Када је тог дана сунце зашло, стари Израиљ био је разведен од Бога.

In that history we are informed that the disciples did not “comprehend the retribution that was to fall upon Jerusalem.” The “retribution” that was to “fall upon Jerusalem” was illustrated for the disciples by “a significant object lesson.” The significant object lesson was the cursing of the fig tree. The destruction of Jerusalem, which the disciples did not yet understand was illustrated by the cursing of the fig tree, and also the parable which Christ had previously taught concerning the fig tree.

У тој историји нам је саопштено да ученици нису „разумели одмазду која је требало да падне на Јерусалим“. „Одмазда“ која је требало да „падне на Јерусалим“ била је ученицима приказана „значајном очигледном поуком“. Та значајна очигледна поука било је проклетство смоквиног дрвета. Разорење Јерусалима, које ученици још увек нису разумели, било је приказано проклетством смоквиног дрвета, а такође и причом коју је Христос раније изнео у вези са смоквиним дрветом.

> “The warning is for all time. Christ’s act in cursing the tree which His own power had created stands as a warning to all churches and to all Christians. No one can live the law of God without ministering to others. But there are many who do not live out Christ’s merciful, unselfish life. Some who think themselves excellent Christians do not understand what constitutes service for God. They plan and study to please themselves. They act only in reference to self. Time is of value to them only as they can gather for themselves. In all the affairs of life this is their object. Not for others but for themselves do they minister. God created them to live in a world where unselfish service must be performed. He designed them to help their fellow men in every possible way. But self is so large that they cannot see anything else. They are not in touch with humanity. Those who thus live for self are like the fig tree, which made every pretension but was fruitless. They observe the forms of worship, but without repentance or faith. In profession they honor the law of God, but obedience is lacking. They say, but do not. In the sentence pronounced on the fig tree Christ demonstrates how hateful in His eyes is this vain pretense. He declares that the open sinner is less guilty than is he who professes to serve God, but who bears no fruit to His glory.

> „Опомена важи за сва времена. Христов чин проклињања дрвета које је створила Његова сопствена сила стоји као опомена свим црквама и свим хришћанима. Нико не може држати Божји закон а да не служи другима. Али има много оних који не живе Христовим милостивим, несебичним животом. Неки који себе сматрају изврсним хришћанима не разумеју шта сачињава службу за Бога. Они планирају и размишљају како да угоде себи. Они поступају једино с обзиром на себе. Време за њих има вредност само утолико уколико могу да стичу за себе. У свим животним пословима то им је циљ. Не другима, него себи служе. Бог их је створио да живе у свету у коме се мора вршити несебична служба. Он је одредио да помажу својим ближњима на сваки могући начин. Али сопство је толико велико да не могу да виде ништа друго. Они нису у додиру с човечанством. Они који тако живе за себе слични су смокви која је имала свако спољашње обележје, али је била бесплодна. Они држе облике богослужења, али без покајања или вере. У исповедању поштују Божји закон, али послушност изостаје. Говоре, али не чине. У пресуди изреченој над смоквом Христос показује колико је у Његовим очима мрска та празна привидност. Он објављује да је отворени грешник мање крив од онога који исповеда да служи Богу, а не доноси рода на Његову славу.“

> “The parable of the fig tree, spoken before Christ’s visit to Jerusalem, had a direct connection with the lesson He taught in cursing the fruitless tree.” The Desire of Ages, 584.

> „Парабола о смоквином дрвету, изречена пре Христове посете Јерусалиму, била је у непосредној вези са поуком коју је дао проклињући бесплодно дрво.“ Чежња векова, 584.

After the last confrontation with the leaders, Jesus retired to pray through the night, then in the morning as He passed the fig tree He cursed it.

После последњег сукоба са старешинама, Исус се повукао да се моли током ноћи, а затим је ујутру, пролазећи поред смокве, проклео је.

> “It was not the season for ripe figs, except in certain localities; and on the highlands about Jerusalem it might truly be said, ‘The time of figs was not yet.’ But in the orchard to which Jesus came, one tree appeared to be in advance of all the others. It was already covered with leaves. It is the nature of the fig tree that before the leaves open, the growing fruit appears. Therefore this tree in full leaf gave promise of well-developed fruit. But its appearance was deceptive. Upon searching its branches, from the lowest bough to the topmost twig, Jesus found ‘nothing but leaves.’ It was a mass of pretentious foliage, nothing more.

> „Није било време за зреле смокве, осим у неким крајевима; а у висовима око Јерусалима заиста се могло рећи: ‘Време смокава још није дошло.’ Али у воћњаку у који је Исус дошао, једно дрво изгледало је као да је испред свих осталих. Већ је било прекривено лишћем. Природа смоквиног дрвета је таква да се, пре него што се листови отворе, појављује плод који расте. Стога је ово дрво, пуно лишћа, давало обећање добро развијеног плода. Али његов изглед био је варљив. Претраживши његове гране, од најнижег крака до највише гранчице, Исус није нашао ‘ништа осим лишћа’. Било је то мноштво разметљивог лишћа, и ништа више.“

> “Christ uttered against it a withering curse. ‘No man eat fruit of thee hereafter forever,’ He said. The next morning, as the Saviour and His disciples were again on their way to the city, the blasted branches and drooping leaves attracted their attention. ‘Master,’ said Peter, ‘behold, the fig tree which Thou cursedst is withered away.’

> „Христос је изрекао против њега страшно проклетство. ‘Нико довека да не једе рода од тебе’, рекао је. Следећег јутра, док су Спаситељ и Његови ученици поново ишли ка граду, њихову пажњу привукле су сасушене гране и клонули листови. ‘Учитељу’, рече Петар, ‘гле, смоква коју си прокао осушила се.’“

> “Christ’s act in cursing the fig tree had astonished the disciples. It seemed to them unlike His ways and works. Often they had heard Him declare that He came not to condemn the world, but that the world through Him might be saved. They remembered His words, ‘The Son of man is not come to destroy men’s lives, but to save them.’ Luke 9:56. His wonderful works had been done to restore, never to destroy. The disciples had known Him only as the Restorer, the Healer. This act stood alone. What was its purpose? they questioned.

> „Христов чин проклињања смокве запрепастио је ученике. Чинило им се да то није било налик Његовим путевима и делима. Често су Га слушали како изјављује да није дошао да осуди свет, него да се свет кроз Њега спасе. Сетили су се Његових речи: ‘Син човечји није дошао да погуби душе људске, него да спасе.’ Лука 9:56. Његова чудесна дела била су учињена да обнављају, никада да разарају. Ученици су Га познавали једино као Обновитеља, Исцелитеља. Овај чин стајао је усамљен. Која је била његова сврха? питали су се.“

> “God ‘delighteth in mercy.’ ‘As I live, saith the Lord God, I have no pleasure in the death of the wicked.’ Micah 7:18; Ezekiel 33:11. To Him the work of destruction and the denunciation of judgment is a ‘strange work.’ Isaiah 28:21. But it is in mercy and love that He lifts the veil from the future, and reveals to men the results of a course of sin.

> Бог „ужива у милости“. „Тако ја био жив, говори Господ Бог, није ми мило да умре безбожник.“ Михеј 7:18; Језекиљ 33:11. Њему је дело уништења и објављивање суда „чудно дело“. Исаија 28:21. Али у милости и љубави Он подиже вео с будућности и открива људима последице пута греха.

> “The cursing of the fig tree was an acted parable. That barren tree, flaunting its pretentious foliage in the very face of Christ, was a symbol of the Jewish nation. The Saviour desired to make plain to His disciples the cause and the certainty of Israel’s doom. For this purpose He invested the tree with moral qualities, and made it the expositor of divine truth. The Jews stood forth distinct from all other nations, professing allegiance to God. They had been specially favored by Him, and they laid claim to righteousness above every other people. But they were corrupted by the love of the world and the greed of gain. They boasted of their knowledge, but they were ignorant of the requirements of God, and were full of hypocrisy. Like the barren tree, they spread their pretentious branches aloft, luxuriant in appearance, and beautiful to the eye, but they yielded ‘nothing but leaves.’ The Jewish religion, with its magnificent temple, its sacred altars, its mitered priests and impressive ceremonies, was indeed fair in outward appearance, but humility, love, and benevolence were lacking.” The Desire of Ages, 581, 582.

> „Проклињање смокве било је жива прича. То неродно дрво, које је разметљиво истицало своје претенциозно лишће управо пред Христовим лицем, било је симбол јеврејског народа. Спаситељ је желео да Својим ученицима јасно покаже узрок и извесност пропасти Израиља. Ради тога Он је дрво обдарио моралним својствима и учинио га тумачем божанске истине. Јевреји су стајали издвојени од свих других народа, исповедајући верност Богу. Он им је указао нарочиту наклоност, и они су полагали право на праведност већу од праведности сваког другог народа. Али били су искварени љубављу према свету и похлепом за добитком. Хвалили су се својим знањем, али су били незналице у погледу Божјих захтева и пуни лицемерја. Као неродно дрво, они су високо ширили своје претенциозне гране, бујне по изгледу и лепе за око, али су доносили „ништа осим лишћа“. Јеврејска религија, са својим величанственим храмом, својим светим жртвеницима, својим свештеницима с митрама и својим упечатљивим обредима, заиста је била лепа по спољашњем изгледу, али су јој недостајали понизност, љубав и доброчинство.“ Чежња векова, 581, 582.

We began by raising two questions which we are in the process of answering. Those questions were, “Why did the judgment of the living begin at 9/11? What is the biblical judgment of the living?”

Започели смо постављањем два питања на која управо дајемо одговор. Та питања су била: „Зашто је суд живима отпочео 11. септембра? Шта је библијски суд живима?“

The few lines of prophecy we just put in place are biblical witnesses of the judgment of the living. Those lines of prophecy address much more than simply the “A, B, C’s” of the judgment, but we are first answering the questions of 9/11 and the judgment of the living.

Nekoliko redova proročanstva koje smo upravo postavili jesu biblijski svedoci suda živima. Ti redovi proročanstva govore o mnogo više od samih „A, B, C-a“ suda, ali mi najpre odgovaramo na pitanja o 9/11 i sudu živima.

> “‘I beheld,’ says the prophet Daniel, ‘till thrones were placed, and One that was Ancient of Days did sit: His raiment was white as snow, and the hair of His head like pure wool; His throne was fiery flames, and the wheels thereof burning fire. A fiery stream issued and came forth from before Him: thousand thousands ministered unto Him, and ten thousand times ten thousand stood before Him: the judgment was set, and the books were opened.’ Daniel 7:9, 10, R.V.

> „Гледах“, каже пророк Данило, „док се поставише престоли, и Старац дана седе; одело Му беше бело као снег, и коса на глави Његовој као чиста вуна; престо Му беше као пламен огњени, а точкови његови као огањ разгорео. Огњена река излажаше и тецијаше испред Њега; хиљаде хиљада служаху Му, и десет хиљада пута десет хиљада стајаху пред Њим; суд седе, и књиге се отворише.“ Данило 7:9, 10, R.V.

> “Thus was presented to the prophet’s vision the great and solemn day when the characters and the lives of men should pass in review before the Judge of all the earth, and to every man should be rendered ‘according to his works.’ The Ancient of Days is God the Father. Says the psalmist: ‘Before the mountains were brought forth, or ever Thou hadst formed the earth and the world, even from everlasting to everlasting, Thou art God.’ Psalm 90:2. It is He, the source of all being, and the fountain of all law, that is to preside in the judgment. And holy angels as ministers and witnesses, in number ‘ten thousand times ten thousand, and thousands of thousands,’ attend this great tribunal.

> „Тако је пророчком виђењу био представљен велики и свечани дан када ће карактери и животи људи проћи на увид пред Судијом све земље, и када ће свакоме бити узвраћено „по делима његовим“. Стари дана јесте Бог Отац. Псалмиста каже: „Пре него се горе родише, и пре него си саздао земљу и васељену, од века и до века, Ти си Бог.“ Псалам 90:2. Он, извор сваког постојања и врело сваког закона, председаваће суду. И свети анђели, као служитељи и сведоци, у броју „десет хиљада пута десет хиљада, и хиљаде хиљада“, присуствују овом великом суду.“

> “‘And, behold, one like the Son of man came with the clouds of heaven, and came to the Ancient of Days, and they brought Him near before Him. And there was given Him dominion, and glory, and a kingdom, that all people, nations, and languages, should serve Him: His dominion is an everlasting dominion, which shall not pass away.’ Daniel 7:13, 14. The coming of Christ here described is not His second coming to the earth. He comes to the Ancient of Days in heaven to receive dominion and glory and a kingdom, which will be given Him at the close of His work as a mediator. It is this coming, and not His second advent to the earth, that was foretold in prophecy to take place at the termination of the 2300 days in 1844. Attended by heavenly angels, our great High Priest enters the holy of holies and there appears in the presence of God to engage in the last acts of His ministration in behalf of man—to perform the work of investigative judgment and to make an atonement for all who are shown to be entitled to its benefits.

> „И гле, као Син човечији иђаше с облацима небеским, и дође до Старца дана, и доведоше Га пред Њега. И даде Му се власт и слава и царство, да Му служе сви народи, племена и језици; власт је Његова власт вечна, која неће проћи.“ Данило 7:13, 14. Христов долазак који је овде описан није Његов други долазак на земљу. Он долази к Старцу дана на небу да прими власт и славу и царство, које ће Му бити дато по завршетку Његовог дела као Посредника. Управо тај долазак, а не Његов други долазак на земљу, био је у пророчанству предсказан да се збуде по истеку 2300 дана, 1844. године. У пратњи небеских анђела, наш велики Првосвештеник улази у Светињу над светињама и тамо се појављује у Божјем присуству да изврши последње чинове Своје службе за човека — да обави дело истражног суда и да изврши помирење за све за које се покаже да имају право на његове благодати.

> “In the typical service only those who had come before God with confession and repentance, and whose sins, through the blood of the sin offering, were transferred to the sanctuary, had a part in the service of the Day of Atonement. So in the great day of final atonement and investigative judgment the only cases considered are those of the professed people of God. The judgment of the wicked is a distinct and separate work, and takes place at a later period. ‘Judgment must begin at the house of God: and if it first begin at us, what shall the end be of them that obey not the gospel?’ 1 Peter 4:17.

> „U simboličnoj službi samo oni koji su pristupili pred Boga s priznanjem i pokajanjem, i čiji su gresi, krvlju žrtve za greh, bili preneseni u Svetinju, imali su udela u službi Dana pomirenja. Tako se i u velikom danu konačnog pomirenja i istražnog suda razmatraju jedino slučajevi onih koji se izjašnjavaju kao Božji narod. Sud nad bezbožnima jeste poseban i odvojen posao, i odvija se u kasnijem razdoblju. „Jer vreme je da sud počne od doma Božjega; a ako najpre od nas počne, kakav će biti svršetak onih koji se ne pokoravaju jevanđelju Božjemu?“ 1. Petrova 4:17.“

> “The books of record in heaven, in which the names and the deeds of men are registered, are to determine the decisions of the judgment. Says the prophet Daniel: ‘The judgment was set, and the books were opened.’ The revelator, describing the same scene, adds: ‘Another book was opened, which is the book of life: and the dead were judged out of those things which were written in the books, according to their works.’ Revelation 20:12.

> „Књиге записа на небу, у којима су забележена имена и дела људи, треба да одреде одлуке суда. Пророк Данило каже: ‘Суд седе, и књиге се отворише.’ Описујући исти призор, писац Откривења додаје: ‘И друга се књига отвори, која је књига живота; и мртвима би суђено по ономе што је написано у књигама, по делима њиховим.’ Откривење 20:12.“

> “The book of life contains the names of all who have ever entered the service of God. Jesus bade His disciples: ‘Rejoice, because your names are written in heaven.’ Luke 10:20. Paul speaks of his faithful fellow workers, ‘whose names are in the book of life.’ Philippians 4:3. Daniel, looking down to ‘a time of trouble, such as never was,’ declares that God’s people shall be delivered, ‘everyone that shall be found written in the book.’ And the revelator says that those only shall enter the city of God whose names ‘are written in the Lamb’s book of life.’ Daniel 12:1; Revelation 21:27.

> „Књига живота садржи имена свих који су икада ступили у службу Богу. Исус је својим ученицима рекао: ‘Радујте се што су ваша имена записана на небесима.’ Лука 10:20. Павле говори о својим верним сарадницима, ‘чија су имена у књизи живота’. Филипљанима 4:3. Данило, гледајући унапред на ‘време невоље каквога не беше’, изјављује да ће Божји народ бити избављен, ‘сваки који се нађе записан у књизи’. А писац Откривења каже да ће само они ући у град Божји чија су имена ‘записана у Јагњетовој књизи живота’. Данило 12:1; Откривење 21:27.

> “‘A book of remembrance’ is written before God, in which are recorded the good deeds of ‘them that feared the Lord, and that thought upon His name.’ Malachi 3:16. Their words of faith, their acts of love, are registered in heaven. Nehemiah refers to this when he says: ‘Remember me, O my God, … and wipe not out my good deeds that I have done for the house of my God.’ Nehemiah 13:14. In the book of God’s remembrance every deed of righteousness is immortalized. There every temptation resisted, every evil overcome, every word of tender pity expressed, is faithfully chronicled. And every act of sacrifice, every suffering and sorrow endured for Christ’s sake, is recorded. Says the psalmist: ‘Thou tellest my wanderings: put Thou my tears into Thy bottle: are they not in Thy book?’ Psalm 56:8.

> „Књига за спомен“ пише се пред Богом, у којој су забележена добра дела „оних који се боје Господа и мисле о имену Његовом“. Малахија 3:16. Њихове речи вере, њихова дела љубави, записују се на небу. Неемија се на то позива када каже: „Помени ме, Боже мој, … и не избриши добра дела моја, која учиних за дом Бога својега.“ Неемија 13:14. У књизи Божјег сећања свако дело праведности овековечено је. Тамо се верно бележи свако искушење којем је одолено, свако зло које је надвладано, свака реч нежне самилости која је изговорена. И свако дело жртве, свако страдање и свака жалост поднесени Христа ради, записани су. Псалмист каже: „Ти бројиш моја лутања; стави сузе моје у мех свој; нису ли у књизи Твојој?“ Псалам 56:8.

> “There is a record also of the sins of men. ‘For God shall bring every work into judgment, with every secret thing, whether it be good, or whether it be evil.’ ‘Every idle word that men shall speak, they shall give account thereof in the day of judgment.’ Says the Saviour: ‘By thy words thou shalt be justified, and by thy words thou shalt be condemned.’ Ecclesiastes 12:14; Matthew 12:36, 37. The secret purposes and motives appear in the unerring register; for God ‘will bring to light the hidden things of darkness, and will make manifest the counsels of the hearts.’ 1 Corinthians 4:5. ‘Behold, it is written before Me, … your iniquities, and the iniquities of your fathers together, saith the Lord.’ Isaiah 65:6, 7.

> Постоји запис и о гресима људи. „Јер ће Бог изнети на суд свако дело, и сваку тајну ствар, било добра или зла.“ „За сваку празну реч коју људи изговоре даће одговор у дан суда.“ Спаситељ каже: „Јер ћеш се својим речима оправдати, и својим речима осудити.“ Проповедник 12:14; Матеј 12:36, 37. Тајне намере и побуде појављују се у непогрешивом запису; јер ће Бог „изнети на видело што је сакривено у тами, и објавити намере срца“. 1 Коринћанима 4:5. „Ево, записано је преда Мном, ... ваша безакоња и безакоња ваших отаца заједно, вели Господ.“ Исаија 65:6, 7.

> “Every man’s work passes in review before God and is registered for faithfulness or unfaithfulness. Opposite each name in the books of heaven is entered with terrible exactness every wrong word, every selfish act, every unfulfilled duty, and every secret sin, with every artful dissembling. Heaven-sent warnings or reproofs neglected, wasted moments, unimproved opportunities, the influence exerted for good or for evil, with its far-reaching results, all are chronicled by the recording angel.

> „Дело свакога човека пролази на увид пред Богом и бележи се као верност или неверност. Насупрот сваком имену у књигама небеским уноси се са страшном тачношћу свака погрешна реч, свако себично дело, свака неизвршена дужност и сваки тајни грех, са сваким лукавим претварањем. Небом послата упозорења или укори који су занемарени, протраћени тренуци, неискоришћене прилике, утицај извршен на добро или на зло, са његовим далекосежним последицама — све то бележи анђео записничар.“

> “The law of God is the standard by which the characters and the lives of men will be tested in the judgment. Says the wise man: ‘Fear God, and keep His commandments: for this is the whole duty of man. For God shall bring every work into judgment.’ Ecclesiastes 12:13, 14. The apostle James admonishes his brethren: ‘So speak ye, and so do, as they that shall be judged by the law of liberty.’ James 2:12.

> „Закон Божји је мерило по коме ће се у суду испитивати карактер и живот људи. Мудри човек каже: ‘Бој се Бога и држи заповести Његове, јер то је све човеку. Јер ће Бог изнети на суд свако дело.’ Проповедник 12:13, 14. Апостол Јаков опомиње своју браћу: ‘Тако говорите и тако чините као они који ће бити суђени по закону слободе.’ Јаков 2:12.“

> “Those who in the judgment are ‘accounted worthy’ will have a part in the resurrection of the just. Jesus said: ‘They which shall be accounted worthy to obtain that world, and the resurrection from the dead, … are equal unto the angels; and are the children of God, being the children of the resurrection.’ Luke 20:35, 36. And again He declares that ‘they that have done good’ shall come forth ‘unto the resurrection of life.’ John 5:29. The righteous dead will not be raised until after the judgment at which they are accounted worthy of ‘the resurrection of life.’ Hence they will not be present in person at the tribunal when their records are examined and their cases decided.

> „Они који на суду буду ‘сматрани достојнима’ имаће удела у васкрсењу праведних. Исус је рекао: ‘А који се удостоје да добију онај свет и васкрсење из мртвих, … једнаки су анђелима; и синови су Божији, будући синови васкрсења.’ Лука 20:35, 36. И опет Он изјављује да ће ‘они који су чинили добро’ изићи ‘у васкрсење живота.’ Јован 5:29. Мртви праведници неће бити подигнути све до после суда на коме буду сматрани достојнима ‘васкрсења живота.’ Стога они неће бити лично присутни пред судским престолом када се њихови записи буду испитивали и њихови случајеви решавали.“

> “Jesus will appear as their advocate, to plead in their behalf before God. ‘If any man sin, we have an advocate with the Father, Jesus Christ the righteous.’ 1 John 2:1. ‘For Christ is not entered into the holy places made with hands, which are the figures of the true; but into heaven itself, now to appear in the presence of God for us.’ ‘Wherefore He is able also to save them to the uttermost that come unto God by Him, seeing He ever liveth to make intercession for them.’ Hebrews 9:24; 7:25.

> „Isus će se pojaviti kao njihov zastupnik, da se zauzima za njih pred Bogom. ‘Ako ko sagreši, imamo Zastupnika kod Oca, Isusa Hrista pravednika.’ 1. Jovanova 2:1. ‘Jer Hristos ne uđe u rukotvorene svetinje, koje su samo prilične slike istinitih, nego u samo nebo, da se sada pokaže pred licem Božjim za nas.’ ‘Zato i može savršeno spasti one koji kroz Njega dolaze k Bogu, pošto svagda živi da se može moliti za njih.’ Jevrejima 9:24; 7:25.“

> “As the books of record are opened in the judgment, the lives of all who have believed on Jesus come in review before God. Beginning with those who first lived upon the earth, our Advocate presents the cases of each successive generation, and closes with the living. Every name is mentioned, every case closely investigated. Names are accepted, names rejected. When any have sins remaining upon the books of record, unrepented of and unforgiven, their names will be blotted out of the book of life, and the record of their good deeds will be erased from the book of God’s remembrance. The Lord declared to Moses: ‘Whosoever hath sinned against Me, him will I blot out of My book.’ Exodus 32:33. And says the prophet Ezekiel: ‘When the righteous turneth away from his righteousness, and committeth iniquity, … all his righteousness that he hath done shall not be mentioned.’ Ezekiel 18:24.” The Great Controversy, 479–483.

> „Када се књиге записа отворе на суду, живот свих који су веровали у Исуса долази на увид пред Богом. Почевши од оних који су први живели на земљи, наш Заступник износи случајеве сваког узастопног поколења и завршава са живима. Свако име се спомиње, сваки случај се помно испитује. Имена се прихватају, имена се одбацују. Када неки имају грехе који и даље стоје у књигама записа, непокајане и неопроштене, њихова имена биће избрисана из књиге живота, а запис о њиховим добрим делима биће избрисан из књиге Божјег спомена. Господ је објавио Мојсију: ‘Ко је згрешио против Мене, њега ћу избрисати из Своје књиге.’ Излазак 32:33. А пророк Језекиљ каже: ‘Кад се праведник одврати од своје праведности и почини безакоње, … сва његова праведна дела која је чинио неће се спомињати.’ Језекиљ 18:24.” Велика борба, 479–483.

We will continue this study and answer the questions raised in the next article of this series.

Наставићемо ово проучавање и одговорити на постављена питања у наредном чланку ове серије.

Back to Articles