Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Eleven

Књига пророка Данила — сто једанаест

Unveiling the Prophetic Significance of Abubakar in the First Woe of Revelation

Откривање пророчког значаја Абубакара у првом тешкој невољи Откривења

Author

Jeff Pippenger

Published

March 2, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

In the prophetic history of the first Woe, the leader who followed Mohammed was Abu Bakr Abdullah ibn Abi Quhafa, father-in-law of Mohammed. We will refer to him as Abubakar. Both he and Mohammed are referenced in the first four verses. Abubakar was the first Islamic ruler after Mohammed, and history records a command that he gave to his soldiers, that is represented in verse four of Revelation chapter nine. The command represents the sealing process that began at the arrival of the third woe, which was also the Seventh Trumpet, which was also the arrival of the third angel.

У пророчкој историји првог тешко, вођа који је следио Мухамеда био је Абу Бакр Абдулах ибн Аби Кухафа, Мухамедов таст. На њега ћемо се позивати као на Абубакара. И он и Мухамед спомињу се у прва четири стиха. Абубакар је био први исламски владар после Мухамеда, а историја бележи заповест коју је дао својим војницима, која је представљена у четвртом стиху деветог поглавља Откривења. Та заповест представља процес запечаћења који је започео доласком трећег тешко, које је уједно било и Седма труба, а такође и долазак трећег анђела.

> And the fifth angel sounded, and I saw a star fall from heaven unto the earth: and to him was given the key of the bottomless pit. And he opened the bottomless pit; and there arose a smoke out of the pit, as the smoke of a great furnace; and the sun and the air were darkened by reason of the smoke of the pit. And there came out of the smoke locusts upon the earth: and unto them was given power, as the scorpions of the earth have power. And it was commanded them that they should not hurt the grass of the earth, neither any green thing, neither any tree; but only those men which have not the seal of God in their foreheads. Revelation 9:1–4.

> И затруби пети анђео, и видех звезду где паде с неба на земљу; и њему би дат кључ од бездане јаме. И отвори бездану јаму; и изиђе дим из јаме, као дим велике пећи; и помрачи се сунце и ваздух од дима јаме. И из дима изиђоше скакавци на земљу; и њима би дата власт, као што скорпије земаљске имају власт. И би им заповеђено да не науде трави земаљској, нити икаквој зелени, нити иједном дрвету, него само оним људима који немају печат Божји на челима својим. Откривење 9:1–4.

The “star” that fell from heaven was Mohammed, who began his ministry in the year 606. Mohammed was given a “key” that was to “open” the “bottomless pit” allowing “smoke” to darken the “sun and the air,” and brought forth “locusts” who were given “power” as the power of “scorpions.” The key was a military battle that produced weakness in the Roman’s military strength, thus allowing the rise of the warfare of Islam. The bottomless pit is a symbol of Arabia, the birthplace of Islam, and the smoke represented the false religion of Islam that was to spread across the earth and take possession of the same geography that would be swarmed by the swarms of locusts that sweep across northern Africa, southern Europe and Arabia. The locusts are a symbol of Islam, and power prophetically represents military power. Their power was to be as scorpions, which strike unexpectedly. Uriah Smith states:

„Звезда“ која је пала с неба био је Мухамед, који је започео своју службу 606. године. Мухамеду је дат „кључ“ да „отвори“ „бездан“, допуштајући да „дим“ помрачи „сунце и ваздух“, и извео је „скакавце“ којима је дата „сила“ као сила „шкорпија“. Кључ је био војни сукоб који је произвео слабљење римске војне снаге, чиме је омогућен успон исламског ратовања. Бездан је симбол Арабије, постојбине ислама, а дим је представљао лажну религију ислама која је требало да се рашири по земљи и заузме исту географску област коју би преплавили ројеви скакаваца што прелазе преко северне Африке, јужне Европе и Арабије. Скакавци су симбол ислама, а сила у пророчком смислу представља војну силу. Њихова сила требало је да буде као сила шкорпија, које нападају неочекивано. Урија Смит каже:

> “A star fell from heaven unto the earth; and to him was given the key of the bottomless pit.

> „Једна звезда паде с неба на земљу; и њој би дат кључ од бездане јаме.``

> “While the Persian monarch contemplated the wonders of his art and power, he received an epistle from an obscure citizen of Mecca, inviting him to acknowledge Mohammed as the apostle of God. He rejected the invitation, and tore the epistle. ‘It is thus,’ exclaimed the Arabian prophet, ‘that God will tear the kingdom, and reject the supplication of Chosroes.’ Placed on the verge of these two empires of the East, Mohammed observed with secret joy the progress of mutual destruction; and in the midst of the Persian triumphs he ventured to foretell, that, before many years should elapse, victory would again return to the banners of the Romans. ‘At the time when this prediction is said to have been delivered, no prophecy could be more distant from its accomplishment since the first twelve years of Heraclius announced the approaching dissolution of the empire.’. ..

> „Док је персијски монарх посматрао чудеса своје уметности и моћи, примио је посланицу од једног незнатног грађанина Меке, који га је позивао да призна Мухамеда као Божјег апостола. Он је одбацио тај позив и поцепао посланицу. ‘Тако ће’, узвикнуо је арапски пророк, ‘Бог растргнути царство и одбацити молбу Хозроја.’ Постављен на самој граници та два источна царства, Мухамед је са скривеном радошћу посматрао напредовање узајамног разарања; и усред персијских тријумфа усудио се да прорекне да ће се, пре него што прођу многе године, победа поново вратити под заставе Римљана. ‘У време за које се каже да је ово предсказање било изречено, ниједно пророчанство није могло бити даље од свога испуњења, будући да је првих дванаест година Ираклијеве владавине наговештавало скорашње расуло царства.’...“

> “Chosroes subjugated the Roman possession [in] Asia and Africa. And ‘the Roman empire,’ at that period, ‘was reduced to the walls of Constantinople, with the remnant of Greece, Italy, and Africa, and some maritime cities, from Tyre to Trebizond, of the Asiatic coast. The experience of six years at length persuaded the Persian monarch to renounce the conquest of Constantinople, and to specify the annual tribute of the ransom of the Roman empire,—a thousand talents of gold, a thousand talents of silver, a thousand silk robes, a thousand horses, and a thousand virgins. Heraclius subscribed to these ignominious terms. But the time and space which he obtained to collect those treasures from the poverty of the East were industriously employed in the preparation of a bold and desperate attack.’

> „Хозроје је потчинио римске поседе у Азији и Африци. И „Римско царство“ је у то доба „било сведено на зидине Цариграда, са остатком Грчке, Италије и Африке, и неким поморским градовима азијске обале, од Тира до Трапезунта. Искуство од шест година најзад је уверило персијског монарха да се одрекне освајања Цариграда и да одреди годишњи данак као откуп Римског царства,—хиљаду таланата злата, хиљаду таланата сребра, хиљаду свилених хаљина, хиљаду коња и хиљаду девица. Ираклије је пристао на ове срамне услове. Али време и простор које је тиме добио да скупи ово благо из сиромаштва Истока били су марљиво употребљени за припрему смелог и очајничког напада.“

> “The king of Persia despised the obscure Saracen, and derided the message of the pretended prophet of Mecca. Even the overthrow of the Roman empire would not have opened a door for Mohammedanism, or for the progress of the Saracenic armed propagators of an imposture, though the monarch of the Persians and chagan of the Avars (the successor of Attila) had divided between them the remains of the kingdoms of the Caesars. Chosroes himself fell. The Persian and Roman monarchies exhausted each other’s strength. And before a sword was put into the hands of the false prophet, it was smitten from the hands of those who would have checked his career and crushed his power.

> „Цар персијски презрео је неугледног Сарацена и исмејао поруку тобожњег пророка из Меке. Чак ни обарање Римског царства не би отворило врата мухамеданству, нити напретку сараценских оружаних пропагатора једне обмане, макар да су монарх Персијанаца и каган Авара (наследник Атиле) међу собом поделили остатке царстава ћесара. Сам Хозроје је пао. Персијска и римска монархија исцрпеле су снагу једна другој. И пре него што је мач био стављен у руке лажног пророка, био је избивен из руку оних који би зауставили његов поход и сломили његову моћ.“

> “‘Since the days of Scipio and Hannibal, no bolder enterprise has been attempted than that which Heraclius achieved for the deliverance of the empire. He explored his perilous way through the Black Sea and the mountains of Armenia, penetrated into the heart of Persia, and recalled the armies of the great king to the defense of their bleeding country.’

> „Од дана Сципиона и Ханибала, ниједан смелији подухват није био предузет од онога који је Ираклије извео ради избављења царства. Он је прокрчио свој опасни пут кроз Црно море и планине Јерменије, продро у само срце Персије и позвао војске великога цара да се врате у одбрану своје крвареће земље.“

> “In the battle of Nineveh, which was fiercely fought from daybreak to the eleventh hour, twenty-eight standards, besides those which might be broken or torn, were taken from the Persians; the greatest part of their army was cut in pieces, and the victors, concealing their own loss, passed the night on the field. The cities and palaces of Assyria were opened for the first time to the Romans.’

> „У бици код Ниниве, која се жестоко водила од свитања до једанаестог часа, од Персијанаца је заплењено двадесет и осам застава, осим оних које су могле бити поломљене или поцепане; највећи део њихове војске био је исечен у комаде, а победници су, прикривајући сопствени губитак, провели ноћ на бојишту. Градови и дворци Асирије били су по први пут отворени Римљанима.“

> “The Roman emperor was not strengthened by the conquests which he achieved; and a way was prepared at the same time, and by the same means, for the multitudes of Saracens from Arabia, like locusts from the same region, who, propagating in their course the dark and delusive Mohammedan creed, speedily overspread both the Persian and the Roman empire.

> „Римски цар није био ојачан освајањима која је извојевао; а у исто време, и истим средствима, био је припремљен пут за мноштва Сарацена из Арабије, као скакаваца из исте области, који су, ширећи на свом путу мрачно и обмањујуће мухамеданско вероисповедање, убрзо преплавили и Персијско и Римско царство.

> “More complete illustration of this fact could not be desired than is supplied in the concluding words of the chapter from Gibbon, from which the preceding extracts are taken. ‘Although a victorious army had been formed under the standard of Heraclius, the unnatural effort seems to have exhausted rather than exercised their strength. While the emperor triumphed at Constantinople or Jerusalem, an obscure town on the confines of Syria was pillaged by the Saracens, and they cut in pieces some troops who advanced to its relief,—an ordinary and trifling occurrence, had it not been the prelude of a mighty revolution. These robbers were the apostles of Mohammed; their frantic valor had emerged from the desert; and in the last eight years of his reign, Heraclius lost to the Arabs the same provinces which he had rescued from the Persians.

> „Потпунија илустрација ове чињенице не би се могла пожелети од оне која је пружена у завршним речима поглавља из Гибона, из којег су узети претходни одломци. ‘Иако је под заставом Ираклија била образована победоносна војска, изгледа да је тај противприродни напор исцрпео, а не развио њихову снагу. Док је цар тријумфовао у Цариграду или Јерусалиму, један незнатан град на границама Сирије био је опљачкан од Сарацена, и они су исекли у комаде неке чете које су пошле у његову помоћ,—догађај обичан и незнатан, да није био увод у силну револуцију. Ти разбојници били су апостоли Мухамедови; њихова помамна храброст изашла је из пустиње; и у последњих осам година своје владавине, Ираклије је изгубио од Арапа исте оне области које је био отео од Персијанаца.“

> “‘The spirit of fraud and enthusiasm, whose abode is not in the heavens,’ was let loose on earth. The bottomless pit needed but a key to open it, and that key was the fall of Chosroes. He had contemptuously torn the letter of an obscure citizen of Mecca. But when from his ‘blaze of glory’ he sunk into the ‘tower of darkness’ which no eye could penetrate, the name of Chosroes was suddenly to pass into oblivion before that of Mohammed; and the crescent seemed but to wait its rising till the falling of the star. Chosroes, after his entire discomfiture and loss of empire, was murdered in the year 628; and the year 629 is marked by ‘the conquest of Arabia,’ and ‘the first war of the Mohammedans against the Roman empire.’ ‘And the fifth angel sounded, and I saw a star fall from heaven unto the earth; and to him was given the key of the bottomless pit. And he opened the bottomless pit.’ He fell unto the earth. When the strength of the Roman empire was exhausted, and the great king of the East lay dead in his tower of darkness, the pillage of an obscure town on the borders of Syria was ‘the prelude of a mighty revolution.’ ‘’The robbers were the apostles of Mohammed, and their frantic valor emerged from the desert.’

> „‘Дух преваре и заноса, чије обиталиште није на небесима,’ беше пуштен на земљу. Безданој јами био је потребан само кључ да би се отворила, а тај кључ беше пад Хозроја. Он је с презиром био поцепао писмо једног неугледног грађанина Меке. Али када је из свог ‘пламена славе’ потонуо у ‘кулу таме’ у коју ниједно око није могло продрети, име Хозројево имало је изненада да утоне у заборав пред именом Мухамедовим; и чинило се да полумесец само чека свој излазак до пада звезде. Хозроје, после свог потпуног пораза и губитка царства, беше убијен 628. године; а 629. година обележена је ‘освајањем Арабије’ и ‘првим ратом мухамеданаца против Римског царства.’ ‘И затруби пети анђео, и видех звезду где паде с неба на земљу; и њој би дат кључ од бездане јаме. И отвори бездану јаму.’ Она паде на земљу. Када је снага Римског царства била исцрпљена, а велики цар Истока лежао мртав у својој кули таме, пљачка једног неугледног града на границама Сирије била је ‘предигра моћне револуције.’ ‘Ти разбојници беху апостоли Мухамедови, и њихова помамна храброст изрони из пустиње.’“

> “The Bottomless Pit.—The meaning of this term may be learned from the Greek , which is defined ‘deep, bottomless, profound,’ and may refer to any waste, desolate, and uncultivated place. It is applied to the earth in its original state of chaos. Gen.1:2. In this instance it may appropriately refer to the unknown wastes of the Arabian desert, from the borders of which issued the hordes of Saracens like swarms of locusts. And the fall of Chosroes, the Persian king, may well be represented as the opening of the bottomless pit, inasmuch as it prepared the way for the followers of Mohammed to issue from their obscure country, and propagate their delusive doctrines with fire and sword, till they had spread their darkness over all the Eastern empire.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 495–498.

> „Бездана јама.—Значење овога израза може се сазнати из грчког, који се одређује као ‘дубок, без дна, неизмерно дубок’, и може се односити на свако пусто, опустошено и необрађено место. Он се примењује на земљу у њеном првобитном стању хаоса. 1. Мојс. 1:2. У овом случају он се може прикладно односити на непозната пустошна пространства арабијске пустиње, са чијих су се граница излиле хорде Сарацена као роји скакаваца. И пад Хозроја, персијског цара, може с правом бити представљен као отварање бездане јаме, будући да је припремио пут следбеницима Мухамеда да изађу из своје неугледне земље и да огњем и мачем шире своје обмањујуће науке, док нису распрострли своју таму над целокупним Источним царством.“ Uriја Смит, Данило и Откривење, 495–498.

The first woe, which is the fifth trumpet identifies the beginning of the warfare of Islam against Rome, and it identifies a battle between Rome and Persia where Rome prevailed, but in doing so expended its military strength to the extent that it could not prevent the rise of the Islamic power. The prophetic characteristics of the first woe and the second woe, identify the prophetic characteristics of the third woe, and it is important to recognize the first two woes as symbols of the history of the third woe, for that history represents the period of the sealing of the one hundred and forty-four thousand, which began on September 11, 2001. After the prophetic history represented by Mohammed in the first three verses, verse four introduces Abubakar, the first leader after Mohammed.

Прва невоља, која је пета труба, означава почетак ратовања ислама против Рима, и она означава битку између Рима и Персије у којој је Рим надвладао, али је при томе исцрпео своју војну снагу до те мере да није могао спречити успон исламске силе. Пророчке одлике прве невоље и друге невоље одређују пророчке одлике треће невоље, и важно је препознати прве две невоље као симболе историје треће невоље, јер та историја представља раздобље запечаћења сто четрдесет и четири хиљаде, које је отпочело 11. септембра 2001. године. После пророчке историје представљене Мухамедом у прва три стиха, четврти стих уводи Абу Бекра, првог вођу после Мухамеда.

> And it was commanded them that they should not hurt the grass of the earth, neither any green thing, neither any tree; but only those men which have not the seal of God in their foreheads. Revelation 9:4.

> И заповеђено им беше да не наносе штету трави земаљској, ни икаквом зеленилу, ни икаквом дрвету, него само оним људима који немају печат Божји на челима својим. Откривење 9:4.

The command of Abubakar instructed the Islamic warriors to make a distinction between two types of worshippers that existed in the Roman territories at that time. One class was the Catholics, who had some religious orders that shaved the back of their heads (the tonsure), and observed the worship of Sunday. The other class were seventh-day Sabbath keepers, and the Sabbath is the seal of God.

Заповест Абу Бекра наложила је исламским ратницима да праве разлику између две врсте богослужитеља које су у то време постојале на римским територијама. Једну групу чинили су католици, који су имали неке монашке редове што су бријали теме главе (тонзура) и држали светковање недеље. Другу групу чинили су они који су држали суботу седмога дана, а субота је печат Божји.

> “After the death of Mohammed, he was succeeded in the command by Abubekr, A.D. 632, who, as soon as he had fairly established his authority and government, dispatched a circular letter to the Arabian tribes, from which the following is an extract:—

> „После смрти Мухамеда, у заповедништву га је наследио Абубекр, 632. године по Хр., који је, чим је ваљано учврстио свој ауторитет и власт, упутио кружно писмо арабијским племенима, из којег следи следећи извод:“

> “‘When you fight the battles of the Lord, acquit yourselves like men, without turning your backs; but let not your victory be stained with the blood of women and children. Destroy no palm-trees, nor burn any fields of corn. Cut down no fruit-trees, nor do any mischief to cattle, only such as you kill to eat. When you make any covenant or article, stand to it, and be as good as your word. And as you go, you will find some religious persons who live retired in monasteries, and propose to themselves to serve God that way; let them alone, and neither kill them nor destroy their monasteries. And you will find another sort of people that belong to the synagogue of Satan, who have shaven crowns; be sure you cleave their skulls, and give them no quarter till they either turn Mohammedans or pay tribute.’

> „Када водите ратове Господње, држите се као мужеви, не окрећући леђа; али нека ваша победа не буде упрљана крвљу жена и деце. Не уништавајте палме, нити палите поља жита. Не сеците воћке, нити чините икакву штету стоци, осим оној коју закољете за јело. Када склопите било какав савез или погодбу, држите је се и будите верни својој речи. И док будете ишли, наћи ћете неке побожне људе који живе повучено у манастирима и намеравају да на тај начин служе Богу; оставите их на миру, и нити их убијајте нити разарајте њихове манастире. А наћи ћете и другу врсту људи, који припадају синагоги Сатаниној, а имају обријане темене; гледајте да им расцепите лобање и не дајте им милости док или не приме мухамеданство или не плаћају данак.”

> “It is not said in prophecy or in history that the more humane injunctions were as scrupulously obeyed as the ferocious mandate; but it was so commanded them. And the preceding are the only instructions recorded by Gibbon, as given by Abubekr to the chiefs whose duty it was to issue the commands to all the Saracen hosts. The commands are alike discriminating with the prediction, as if the caliph himself had been acting in known as well as direct obedience to a higher mandate than that of mortal man; and in the very act of going forth to fight against the religion of Jesus, and to propagate Mohammedanism in its stead, he repeated the words which it was foretold in the Revelation of Jesus Christ that he would say.

> „У пророштву нити у историји није речено да су се човечније заповести извршавале с истом савесношћу као сурови налог; али им је тако било заповеђено. А претходно наведено јесу једина упутства која Гибон бележи да их је Абу Бекр дао поглаварима чија је дужност била да издају заповести свим сараценским четама. Те заповести су подједнако у сагласју с предсказањем, као да је сам калиф поступао у познатој као и непосредној послушности вишем налогу од налога смртнога човека; и у самом чину поласка у бој против Исусове вере, и ради ширења мухамеданства уместо ње, поновио је речи за које је у Откривењу Исуса Христа било проречено да ће их изговорити.

> “The Seal of God in Their Foreheads.—In remarks upon chapter 7:1–3, we have shown that the seal of God is the Sabbath of the fourth commandment; and history is not silent upon the fact that there have been observers of the true Sabbath all through the present dispensation. But the question has here arisen with many, who were those men who at this time had the seal of God in their foreheads, and who thereby became exempt from Mohammedan oppression? Let the reader bear in mind the fact, already alluded to, that there have been those all through this dispensation who have had the seal of God in their foreheads, or have been intelligent observers of the true Sabbath; and let them consider further that what the prophecy asserts is that the attacks of this desolating Turkish power are not directed against them, but against another class. The subject is thus freed from all difficulty; for this is all that the prophecy really asserts. Only one class of persons is directly brought to view in the text; namely, those who have not the seal of God in their foreheads; and the preservation of those who have the seal of God is brought in only by implication. Accordingly, we do not learn from history that any of these were involved in any of the calamities inflicted by the Saracens upon the objects of their hate. They were commissioned against another class of men. And the destruction to come upon this class of men is not put in contrast with the preservation of other men, but only with that of the fruits and verdure of the earth; thus, Hurt not the grass, trees, nor any green thing, but only a certain class of men. And in fulfilment, we have the strange spectacle of an army of invaders sparing those things which such armies usually destroy, namely, the face and productions of nature; and, in pursuance of their permission to hurt those men who had not the seal of God in their foreheads, cleaving the skulls of a class of religionists with shaven crowns, who belonged to the synagogue of Satan.

> „Печат Божји на челима њиховим.—У напоменама о 7:1–3 показали смо да је печат Божји субота четврте заповести; а историја не ћути о чињеници да је током читавог садашњег раздобља било држалаца праве суботе. Али овде се код многих појавило питање: ко су били ти људи који су у то време имали печат Божји на челима својим, и који су тиме били изузети од мухамеданског угњетавања? Нека читалац има на уму чињеницу, на коју је већ указано, да је током читавог овог раздобља било оних који су имали печат Божји на челима својим, то јест који су разумно држали праву суботу; и нека даље узме у обзир да оно што пророчанство тврди јесте да напади ове пустошеће турске силе нису усмерени против њих, него против друге класе. Тако је предмет ослобођен сваке тешкоће; јер је то све што пророчанство уистину тврди. Само је једна класа лица непосредно доведена у видику у тексту; наиме, они који немају печат Божји на челима својим; а очување оних који имају печат Божји уводи се само посредно. Сходно томе, из историје не сазнајемо да је ико од њих био захваћен иједном од невоља које су Сарацени наносили предметима своје мржње. Они су били опуномоћени против друге класе људи. А уништење које је имало доћи на ову класу људи није стављено у супротност са очувањем других људи, него само са очувањем плодова и зеленила земље; тако: не повређујте траву, ни дрвеће, нити ишта зелено, него само извесну класу људи. И у испуњењу тога, имамо необичан призор војске освајача која штеди оно што такве војске обично уништавају, наиме лице и производе природе; и, поступајући по свом допуштењу да повређују оне људе који нису имали печат Божји на челима својим, разбијају лобање једне класе верника са обријаним крунама, који су припадали синагоги Сотониној.“

> “These were doubtless a class of monks, or some other division of the Roman Catholic Church. Against these the arms of the Mohammedans were directed. And it seems to us that there is a peculiar fitness, if not design, in describing them as those who had not the seal of God in their foreheads; inasmuch as that is the very church which has robbed the law of God of its seal, by tearing away the true Sabbath, and erecting a counterfeit in its place. And we do not understand, either from the prophecy or from history, that those persons whom Abubekr charged his followers not to molest were in possession of the seal of God, or necessarily constituted the people of God. Who they were, and for what reason they were spared, the meager testimony of Gibbon does not inform us, and we have no other means of knowing; but we have every reason to believe that none of these who had the seal of God were molested, while another class, who emphatically had it not, were put to the sword; and thus the specifications of the prophecy are amply met.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 500–502.

> „То су несумњиво били један ред монаха, или нека друга подела Римокатоличке цркве. Против њих је било усмерено оружје мухамеданаца. И чини нам се да постоји нарочита прикладност, ако не и намера, у томе што су описани као они који нису имали печат Божји на својим челима; будући да је то управо она црква која је закон Божји лишила његовог печата, уклонивши праву суботу и поставивши на њено место лажну. А ми не разумемо, ни из пророчанства ни из историје, да су оне личности које је Абу-Бекр наложио својим следбеницима да не узнемиравају биле у поседу печата Божјег, нити да су нужно сачињавале народ Божји. Ко су они били, и из ког разлога су били поштеђени, оскудно сведочанство Гибона не обавештава нас, а немамо ни друго средство да то сазнамо; али имамо сваки разлог да верујемо да нико од оних који су имали печат Божји није био злостављан, док је друга класа, која га наглашено није имала, била предата мачу; и тако су појединости пророчанства у потпуности испуњене.“ Uriah Smith, Daniel and Revelation, 500–502.

Abubakar consolidated Mohammed’s followers into a Caliphate after Mohammed’s death, so even though they are two different historical figures, taken together they represent the beginning of the testimony of Islam of the first woe, and the historical figure who marks the history of the first woe is Mohammed.

Абу Бакр је, после Мухамедове смрти, учврстио Мухамедове следбенике у Калифат; стога, иако су то две различите историјске личности, узети заједно они представљају почетак сведочанства ислама првог тешкоћа, а историјска личност која обележава историју првог тешкоћа јесте Мухамед.

In the beginning history of the second woe, Mohammed II conquered Constantinople in 1453. In 1449, four angels, representing Islam were loosed. The beginning and ending of the first woe, is marked by a Mohammed, the first and second respectively. Prophetically the beginning and ending of the history of the first woe, bears the signature of Alpha and Omega.

На почетку историје другог јао, Мухамед II је освојио Цариград 1453. године. Године 1449, била су одрешена четири анђела, који су представљали ислам. Почетак и свршетак првог јао обележени су Мухамедом, првим и другим, редом. Пророчки, почетак и свршетак историје првог јао носе потпис Алфе и Омеге.

The beginning of the second woe includes a time prophecy of four angels, who represent Islam who were then loosed, and then restrained on August 11, 1840. From that point until October 22, 1844, the sealing of the one hundred and forty-four thousand is illustrated. The beginning of the second woe identifies the loosing of Islam, and the ending marks the restraining of Islam. Both the first and second woe have precise prophetic markers tying their beginnings to the endings.

Почетак другог тешкоћа обухвата временско пророчанство о четири анђела, који представљају ислам, који је тада био одрешен, а потом обуздан 11. августа 1840. године. Од тог тренутка па до 22. октобра 1844. године, приказано је запечаћење сто четрдесет и четири хиљаде. Почетак другог тешкоћа означава одрешење ислама, а његов завршетак означава обуздавање ислама. И прво и друго тешкоћа имају прецизне пророчке ознаке које повезују њихове почетке са њиховим завршецима.

The first two woes are to be placed upon one another, “line upon line,” in order to identify the third woe. One of the prophetic characteristics that is identified by the first two witnesses of Islam is that they represent a specific period of time that marks the beginning and ending with the signature of Alpha and Omega. They also possess a secondary signature, for the beginning of the first woe, identifies the sealing of God’s people, and the ending of the second woe, also identifies the sealing of God’s people.

Прва два тешка суда треба поставити један на други, „ред на ред“, да би се препознао трећи тешки суд. Једна од пророчких одлика које се препознају код прва два сведока ислама јесте да они представљају одређени временски период који означава почетак и завршетак печатом Алфе и Омеге. Они такође поседују и споредни печат, јер почетак првог тешког суда означава запечаћење Божјег народа, а и завршетак другог тешког суда такође означава запечаћење Божјег народа.

The third woe arrived when Islam suddenly and unexpectedly attacked the earth beast of Revelation thirteen, thus beginning the period of the sealing. The sealing of the one-hundred and forty-four thousand ends at the soon-coming Sunday law, and in response to that apostasy national apostasy is followed by national ruin. As typified with pagan Rome and papal Rome national ruin is accomplished by God’s trumpet judgments. The three woes are also trumpets. Islam of the third woe, will strike suddenly and unexpectedly again at the soon coming Sunday law in the United States, when the period of the sealing of the one hundred and forty-four thousand ends. That period has been typified by the beginning period of the first woe, and also by the ending period of the second woe.

Треће тешко стање наступило је када је ислам изненада и неочекивано напао звер из земље из тринаесте главе Откривења, чиме је отпочео период запечаћења. Запечаћење сто четрдесет и четири хиљаде окончава се ускоро долазећим законом о недељи, а као одговор на то отпадништво, национално отпадништво бива праћено националном пропашћу. Као што је предочено у паганском Риму и папском Риму, национална пропаст извршава се Божјим судовима труба. И три тешка стања су уједно и трубе. Ислам трећег тешког стања поново ће ударити изненада и неочекивано на ускоро долазећи закон о недељи у Сједињеним Државама, када се оконча период запечаћења сто четрдесет и четири хиљаде. Тај период био је предочен почетним раздобљем првог тешког стања, а такође и завршним раздобљем другог тешког стања.

We will continue this study in the next article.

Наставићемо ово проучавање у следећем чланку.

> And Sarah saw the son of Hagar the Egyptian, which she had born unto Abraham, mocking. Wherefore she said unto Abraham, Cast out this bondwoman and her son: for the son of this bondwoman shall not be heir with my son, even with Isaac. And the thing was very grievous in Abraham’s sight because of his son. And God said unto Abraham, Let it not be grievous in thy sight because of the lad, and because of thy bondwoman; in all that Sarah hath said unto thee, hearken unto her voice; for in Isaac shall thy seed be called. And also of the son of the bondwoman will I make a nation, because he is thy seed. And Abraham rose up early in the morning, and took bread, and a bottle of water, and gave it unto Hagar, putting it on her shoulder, and the child, and sent her away: and she departed, and wandered in the wilderness of Beersheba. And the water was spent in the bottle, and she cast the child under one of the shrubs. And she went, and sat her down over against him a good way off, as it were a bowshot: for she said, Let me not see the death of the child. And she sat over against him, and lift up her voice, and wept. And God heard the voice of the lad; and the angel of God called to Hagar out of heaven, and said unto her, What aileth thee, Hagar? fear not; for God hath heard the voice of the lad where he is. Arise, lift up the lad, and hold him in thine hand; for I will make him a great nation. And God opened her eyes, and she saw a well of water; and she went, and filled the bottle with water, and gave the lad drink. And God was with the lad; and he grew, and dwelt in the wilderness, and became an archer. Genesis 21:9–20.

> А Сара виде сина Агаре Мисирке, кога беше родила Авраму, где се подсмева. Зато рече Авраму: Отерај ову робињу и њенога сина; јер син ове робиње неће бити наследник с мојим сином, с Исаком. И то беше веома тешко Авраму због његовога сина. А Бог рече Авраму: Нека ти не буде тешко због дечака и због твоје робиње; у свему што ти је Сара казала, послушај њен глас; јер ће се у Исаку назвати твоје семе. Али и од сина робиње учинићу народ, јер је твоје семе. И Аврам уста рано ујутру, и узе хлеба и мешину с водом, и даде Агари, метнувши јој на раме, и дете, па је отпусти; а она отиде и луташе по пустињи Вирсавејској. А кад нестаде воде у мешини, она баци дете под један жбун. Потом отиде и седе према њему подаље, колико је домет лука; јер рече: Да не гледам смрт детета. И седе према њему, подиже глас свој и заплака. А Бог чу глас дечаков; и анђео Божји позва Агару с неба и рече јој: Шта ти је, Агаро? Не бој се; јер Бог је чуо глас дечаков онде где је. Устани, подигни дечака и држи га руком својом; јер ћу од њега учинити велик народ. И Бог јој отвори очи, те угледа студенац воде; и отиде, напуни мешину водом и напоји дечака. И Бог беше с дечаком; и он узрасте, и живљаше у пустињи, и поста стрелац. 1. Мојсијева 21:9–20.

Back to Articles