Article

# The Book of Daniel - Number Five

Књига пророка Данила — број пет

Seventy Years

Sedamdeset godina

Author

Jeff Pippenger

Published

November 29, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

Jehoiakim was the first of the last three kings of Judah, and when he was conquered by the Babylonians the seventy years of slavery for the southern kingdom began. Those seventy years identify the period of time that Babylon, the first kingdom of Bible prophecy would reign. In Isaiah chapter twenty-three, the whore of Tyre would be forgotten for seventy symbolic years that were prophetically identified as the days of one king. In Bible prophecy a king is a kingdom, and the days of the only kingdom of Bible prophecy which amounted to seventy years, was Babylon.

Јоаким је био први од последња три цара Јуде, и када су га Вавилонци покорили, отпочело је седамдесет година ропства за јужно царство. Тих седамдесет година означава раздобље током којег ће Вавилон, прво царство библијског пророчанства, владати. У двадесет трећем поглављу Исаије, тирска блудница биће заборављена седамдесет симболичких година, које су пророчки означене као дани једнога цара. У библијском пророчанству цар је царство, а дани јединог царства библијског пророчанства који су износили седамдесет година били су дани Вавилона.

During that history, the whore of Tyre, who represents the papacy, would be forgotten. At the end of the seventy symbolic years, she would be remembered and go forth and commit fornication with all the kingdoms of the earth. Spiritual fornication is the unlawful relationship of the combination of church and state. At the end of the symbolic seventy years, the papacy would come into a relationship with the United Nations, represented by all the kings that the whore of Tyre commits fornication with at the end of the seventy symbolic years. The kingdom that reigns during the seventy symbolic years is the United States, the earth beast with two horns.

Током те историје, тирска блудница, која представља папство, била би заборављена. На крају седамдесет симболичних година, била би споменута и изашла би те чинила блуд са свим царствима земаљским. Духовни блуд је незаконит однос у спајању цркве и државе. На крају симболичних седамдесет година, папство би ступило у однос са Уједињеним нацијама, представљеним свим царевима са којима тирска блудница чини блуд на крају седамдесет симболичних година. Царство које влада током седамдесет симболичних година јесу Сједињене Државе, звер из земље са два рога.

Daniel chapters one through five, outline the history of Babylon’s seventy years, and therefore those chapters represent the history of both horns of the earth beast. Chapters four and five identify Babylon’s first and last kings, and together those two chapters identify the history of the earth beast and its two horns. The judgment of the two horns, and the earth beast itself is represented by the judgment of the first king and the last king. Nebuchadnezzar’s judgment was banishment for “seven times,” while he lived as a wild beast for twenty-five hundred and twenty days off the grass and dew. Belshazzar’s judgment was written on the wall, and equated to the number twenty-five hundred and twenty, thus identifying that the judgment of the earth beast and its two horns is represented by the “seven times” of Leviticus twenty-six. This is based on the witness of two kings, and the two witnesses represent the first and the last.

Поглавља од првог до петог у Књизи пророка Данила приказују историју седамдесет година Вавилона, и стога та поглавља представљају историју оба рога звери из земље. Четврто и пето поглавље указују на првог и последњег цара Вавилона, а та два поглавља заједно приказују историју звери из земље и њена два рога. Суд над два рога, као и над самом звери из земље, представљен је судом над првим царем и последњим царем. Навуходоносоров суд био је изгнанство за „седам времена“, док је живео као дивља звер током две хиљаде пет стотина и двадесет дана од траве и росе. Валтасаров суд био је написан на зиду и изједначен са бројем две хиљаде пет стотина и двадесет, чиме се показује да је суд над звери из земље и њена два рога представљен „седам времена“ из 3. Мојсијеве 26. Ово се заснива на сведочанству два цара, а та два сведока представљају првог и последњег.

The “seven times” is the stumbling stone for Adventism, and therefore cannot be recognized, though it is plainly there—for those who wish to see. It is the symbol of judgment of the nation (Babylon) that reigned for seventy years, and the symbol of judgment for the kingdom that reigns for seventy symbolic years. When William Miller presented his understanding of the “seven times” of Leviticus twenty-six, he employed Nebuchadnezzar’s twenty-five hundred and twenty days living as a beast in Daniel chapter four as one of the prophetic witnesses to uphold Leviticus twenty-six’s “seven times.” The “seven times” is both the foundation stone and the headstone in Zechariah chapter four. Jesus, Sister White, Isaiah and Peter identify it as the stone that becomes the head of the corner. It is the crowning doctrine of Bible prophecy, though it is essentially unseen by those who profess to be the messengers of the third angel.

„Sedam vremena“ jeste kamen spoticanja za adventizam, te stoga ne može biti prepoznato, premda je očigledno prisutno — za one koji žele da vide. Ono je simbol suda nad narodom (Vavilonom) koji je vladao sedamdeset godina, i simbol suda nad carstvom koje vlada sedamdeset simboličkih godina. Kada je William Miller izneo svoje razumevanje „sedam vremena“ iz Levitske dvadeset i šeste glave, upotrebio je Navuhodonosorovih dve hiljade pet stotina dvadeset dana života kao zveri u četvrtoj glavi Danila kao jednog od proročkih svedoka koji podupiru „sedam vremena“ iz Levitske dvadeset i šeste glave. „Sedam vremena“ jeste i kamen temeljac i kamen zaglavni u četvrtoj glavi Zaharije. Isus, sestra White, Isaija i Petar ga prepoznaju kao kamen koji postaje glava od ugla. To je krunska doktrina biblijskog proroštva, premda je u suštini nevidljiva onima koji tvrde da su vesnici trećeg anđela.

As we begin to consider the first six chapters of the book of Daniel, it is important to recognize that from the very outset the “seven times” is identified. When Jehoiakim was overthrown by Babylon, the captivity of seventy-years began. The book of Chronicles explains why they were taken captive for seventy years.

Док почињемо да разматрамо првих шест поглавља књиге пророка Данила, важно је да уочимо да се већ од самог почетка препознаје „седам времена“. Када је Јоаким био оборен од Вавилона, започело је седамдесетогодишње ропство. Књига Дневника објашњава зашто су били одведени у ропство на седамдесет година.

> Zedekiah was one and twenty years old when he began to reign, and reigned eleven years in Jerusalem. And he did that which was evil in the sight of the Lord his God, and humbled not himself before Jeremiah the prophet speaking from the mouth of the Lord. And he also rebelled against king Nebuchadnezzar, who had made him swear by God: but he stiffened his neck, and hardened his heart from turning unto the Lord God of Israel. Moreover all the chief of the priests, and the people, transgressed very much after all the abominations of the heathen; and polluted the house of the Lord which he had hallowed in Jerusalem. And the Lord God of their fathers sent to them by his messengers, rising up betimes, and sending; because he had compassion on his people, and on his dwelling place: But they mocked the messengers of God, and despised his words, and misused his prophets, until the wrath of the Lord arose against his people, till there was no remedy. Therefore he brought upon them the king of the Chaldees, who slew their young men with the sword in the house of their sanctuary, and had no compassion upon young man or maiden, old man, or him that stooped for age: he gave them all into his hand. And all the vessels of the house of God, great and small, and the treasures of the house of the Lord, and the treasures of the king, and of his princes; all these he brought to Babylon. And they burnt the house of God, and brake down the wall of Jerusalem, and burnt all the palaces thereof with fire, and destroyed all the goodly vessels thereof. And them that had escaped from the sword carried he away to Babylon; where they were servants to him and his sons until the reign of the kingdom of Persia: To fulfil the word of the Lord by the mouth of Jeremiah, until the land had enjoyed her sabbaths: for as long as she lay desolate she kept sabbath, to fulfil threescore and ten years. Now in the first year of Cyrus king of Persia, that the word of the Lord spoken by the mouth of Jeremiah might be accomplished, the Lord stirred up the spirit of Cyrus king of Persia, that he made a proclamation throughout all his kingdom, and put it also in writing, saying, Thus saith Cyrus king of Persia, All the kingdoms of the earth hath the Lord God of heaven given me; and he hath charged me to build him an house in Jerusalem, which is in Judah. Who is there among you of all his people? The Lord his God be with him, and let him go up. 2 Chronicles 36:11–23.

> Седекији беше двадесет и једна година кад поче да царује, и царова једанаест година у Јерусалиму. И чињаше што је зло пред Господом Богом својим, и не понизи се пред Јеремијом пророком, који говораше из уста Господњих. И побуни се и против цара Навуходоносора, који га беше заклео Богом; али он укрути врат свој и отврдну срце своје да се не обрати ка Господу Богу Израиљеву. А и сви главари свештенички и народ веома преступаху, по свим гадостима незнабожаца; и оскврнише дом Господњи, који он беше осветио у Јерусалиму. И Господ Бог отаца њихових слаше им по гласницима својим, устајући рано и шаљући, јер му беше жао народа његова и стана његова. Али они се ругаху гласницима Божјим, и презираху речи његове, и злостављаху пророке његове, докле се гнев Господњи не подиже на народ његов, те више не беше лека. Зато доведе на њих цара Халдејскога, који мачем поби младиће њихове у дому светиње њихове, и не помилова ни младића ни девојке, ни старца ни онога који беше погнут од старости: све их предаде у руку његову. И све судове дома Божјега, велике и мале, и ризнице дома Господњега, и ризнице цареве и кнезова његових, све то однесе у Вавилон. И спалише дом Божји, и развалише зид јерусалимски, и све дворове његове спалише огњем, и уништише све драгоцене ствари његове. А оне који измаче мачу одведе у Вавилон, где беху слуге њему и синовима његовим до царовања царства персијскога: да се испуни реч Господња из уста Јеремијиних, докле земља не одслужи суботе своје; јер за све време докле лежаше пуста, празноваше суботу, да се наврши седамдесет година. А прве године Кира, цара персијскога, да би се испунила реч Господња из уста Јеремијиних, Господ подиже дух Кира, цара персијскога, те он огласи по свему царству своме, и стави и на писмо, говорећи: Овако вели Кир, цар персијски: сва царства земаљска даде ми Господ Бог небески; и он ми заповеди да му сазидам дом у Јерусалиму, који је у Јуди. Ко је међу вама од свега народа његова? Господ Бог његов нека буде с њим, и нека иде горе. 2 Дневника 36:11–23.

The seventy years in slavery were to fulfill the word of Jeremiah, “until the land had enjoyed her sabbaths, for as long as she lay desolate she kept sabbath.” There is only one passage in God’s Word, other than the verse in Chronicles we are citing, that refers to the land “enjoying” her sabbaths. That passage is in Leviticus chapters twenty-five and twenty-six. Chapter twenty-five gives the instruction on how to allow the land to enjoy its sabbath rest, and chapter twenty-six outlines the curse of “seven times” if those covenant instructions were not followed.

Седамдесет година у ропству требало је да испуни реч Јеремијину: „докле земља не ужива своје суботе; све време док је пустела, празноваће суботу.“ Постоји само један одломак у Речи Божјој, осим стиха у Дневницима који наводимо, који говори о томе да земља „ужива“ своје суботе. Тај одломак налази се у двадесет петом и двадесет шестом поглављу Левитске књиге. Двадесет пето поглавље даје упутство о томе како допустити земљи да ужива свој суботни починак, а двадесет шесто поглавље излаже проклетство „седам пута“ ако се та савезна упутства не би држала.

Jehoiakim’s fate marked the beginning of the captivity which is an element of what Daniel called the “curse” and “oath” of Moses in chapter nine. Daniel understood the curse of the “seven times,” for he gives testimony in chapter nine, that it was through his study of the seventy-year prophecy of Jeremiah, that he understood the number of years that God’s people would be enslaved in Babylon.

Судбина Јоакима означила је почетак ропства, које је саставни део онога што је Данило у деветом поглављу назвао Мојсијевим „проклетством“ и „заклетвом“. Данило је разумео проклетство „седам времена“, јер у деветом поглављу сведочи да је управо проучавањем Јеремијиног пророчанства о седамдесет година разумео број година током којих ће Божји народ бити у ропству у Вавилону.

> In the first year of his reign I Daniel understood by books the number of the years, whereof the word of the Lord came to Jeremiah the prophet, that he would accomplish seventy years in the desolations of Jerusalem. Daniel 9:2.

> Прве године његове владавине ја, Данило, разумех из књига број година о којима дође реч Господња Јеремији пророку, да ће се навршити седамдесет година пустошења Јерусалима. Данило 9:2.

Daniel understood the seventy years “by books,” not only the book of Jeremiah. The other book he understood was the writings of Moses, for in his prayer he identifies that the “curse” of the seventy years of slavery was the “oath” of Moses. The word in Daniel chapter nine, which is translated as “oath,” is the same word that is translated as “seven times” in Leviticus twenty-six. The captivity of Judah in Babylon for seventy years was a fulfillment of the curse of the “seven times,” in spite of what any modern theologian might argue. Its plain as day, but only if you are willing to see.

Данило је разумео тих седамдесет година „из књига“, а не само из књиге Јеремијине. Друга књига коју је разумео били су Мојсијеви списи, јер у својој молитви он поистовећује „проклетство“ тих седамдесет година ропства са Мојсијевом „заклетвом“. Реч у деветој глави Данила, која је преведена као „заклетва“, јесте иста реч која је у двадесет шестој глави Левитске књиге преведена као „седам пута“. Ропство Јуде у Вавилону током седамдесет година било је испуњење проклетства „седам пута“, без обзира на то шта би било који савремени теолог могао тврдити. То је јасно као дан, али само ако сте вољни да видите.

> And the Lord spake unto Moses in mount Sinai, saying, Speak unto the children of Israel, and say unto them, When ye come into the land which I give you, then shall the land keep a sabbath unto the Lord. Six years thou shalt sow thy field, and six years thou shalt prune thy vineyard, and gather in the fruit thereof; But in the seventh year shall be a sabbath of rest unto the land, a sabbath for the Lord: thou shalt neither sow thy field, nor prune thy vineyard. That which groweth of its own accord of thy harvest thou shalt not reap, neither gather the grapes of thy vine undressed: for it is a year of rest unto the land. And the sabbath of the land shall be meat for you; for thee, and for thy servant, and for thy maid, and for thy hired servant, and for thy stranger that sojourneth with thee, And for thy cattle, and for the beast that are in thy land, shall all the increase thereof be meat. And thou shalt number seven sabbaths of years unto thee, seven times seven years; and the space of the seven sabbaths of years shall be unto thee forty and nine years. Then shalt thou cause the trumpet of the jubilee to sound on the tenth day of the seventh month, in the day of atonement shall ye make the trumpet sound throughout all your land. Leviticus 25:1–9.

> И Господ проговори Мојсију на гори Синају говорећи: Кажи синовима Израиљевим и реци им: Кад дођете у земљу коју вам дајем, тада нека земља празнује суботу Господу. Шест година засејавај своју њиву, и шест година орезуј свој виноград, и сабирај род његов; а седме године нека буде субота потпуног починка за земљу, субота Господу: немој засејавати своју њиву, нити орезивати свој виноград. Оно што само од себе израсте после твоје жетве немој жети, нити сабирај грожђе са свога необрезаног винограда; јер је то година починка за земљу. И суботни род земље нека вам буде за храну: теби, и твоме слузи, и твојој слушкињи, и твоме најамнику, и дошљаку који борави с тобом, и твојој стоци, и зверима што су у твојој земљи; сав њен род нека буде за храну. И изброј себи седам субота година, седам пута по седам година; и време тих седам субота година нека ти буде четрдесет и девет година. Тада заповеди да затруби труба јубилеја десетога дана седмога месеца; на Дан помирења нека труба затруби по свој вашој земљи. Левитска 25:1–9.

It is important to see that in the instructions of letting the land rest, that the seven cycles of six years of working the land and one year of allowing the land to rest continue unto the forty-ninth year, when there was to be a jubilee identifying the fulfillment of seven cycles of seven years. The crucial point to see is that the sounding of the jubilee trumpet was to take place on the Day of Atonement, thus identifying that when the anti-typical Day of Atonement began on October 22, 1844, the jubilee trumpet representing the cycle of “seven times” was to be then sounded. The “seven times” that began when Manasseh was carried into Babylon in 677 BC, represented twenty-five hundred and twenty years that concluded on the anti-typical Day of Atonement. The connection will only be missed by those who are unwilling to see. The cycle of “seven times,” is connected with the twenty-three hundred years.

Важно је увидети да се, у упутствима о томе да земља почива, седам циклуса од шест година обрађивања земље и једне године у којој се земљи допушта да почива настављају до четрдесет девете године, када је требало да буде јубилеј који означава испуњење седам циклуса од по седам година. Кључна тачка коју треба уочити јесте да је труба јубилеја требало да затруби на Дан помирења, чиме се показује да је, када је противобразни Дан помирења започео 22. октобра 1844. године, тада требало да затруби и јубиларна труба која представља циклус „седам времена“. „Седам времена“, која су започела када је Манасија био одведен у Вавилон 677. године пре Христа, представљала су две хиљаде пет стотина и двадесет година које су се завршиле на противобразни Дан помирења. Ову повезаност пропустиће да виде само они који нису вољни да виде. Циклус „седам времена“ повезан је са две хиљаде и три стотине година.

It is also important to see that within the covenant instructions of the first nine verses of Leviticus twenty-five is the most profound illustration of the day-for-a-year principle in God’s Word. The dish of fables that the theologians toss out to keep the flock intoxicated with Babylonian wine, is that the judgment of “seven times” in chapter twenty-six is an incorrect understanding of the Hebrew meaning of the word translated as “seven times.” That argument is not true. The Hebrew meaning of the word fully contains within its definition, the justification for applying it in a numerical fashion, but their flawed argument, which they prop up by a misguided premise based upon their self-proclaimed expertise of Hebrew grammar, is simply an argument of misdirection.

Такође је важно увидети да се у оквиру заветних упутстава из првих девет стихова двадесет пете главе Левитске књиге налази најдубља илустрација начела дан-за-годину у Божјој Речи. Гомила измишљотина коју теолози избацују да би стадо одржали опијеним вавилонским вином јесте тврдња да је суд о „седам времена“ у двадесет шестој глави погрешно разумевање јеврејског значења речи преведене као „седам времена“. Тај аргумент није истинит. Јеврејско значење те речи у потпуности садржи унутар своје дефиниције оправдање за њену примену у бројчаном смислу, али њихов погрешни аргумент, који подупиру погрешно усмереном премисом заснованом на њиховој самопроглашеној стручности у јеврејској граматици, једноставно је аргумент скретања пажње.

The judgment represented as “seven times” in chapter twenty-six, is recognized by the context of the passage, not by some modern-day theologians wresting the Hebrew language. William Miller formed his conclusion without any reference to the Hebrew language, and inspiration endorsed his understanding as correct. The angels guided his understanding based upon the context of the chapter where the judgment of the “seven times” is located, not upon the Hebrew language.

Суд представљен као „седам времена“ у двадесет шестом поглављу, препознаје се по контексту тог одломка, а не по томе што неки савремени теолози изврћу хебрејски језик. Вилијам Милер је извео свој закључак без икаквог позивања на хебрејски језик, а надахнуће је потврдило да је његово разумевање било исправно. Анђели су усмеравали његово разумевање на основу контекста поглавља у коме се налази суд „седам времена“, а не на основу хебрејског језика.

The context of chapter twenty-five is where the covenant directions are identified, and chapter twenty-six then provides a promised blessing for keeping those covenant instructions, and thereafter identifies what Daniel calls the “curse of Moses” for disobedience to those instructions.

Контекст двадесет пете главе јесте у томе што су у њој изложене одредбе завета, а затим двадесет шеста глава износи обећани благослов за држање тих заветних упутстава, а потом указује на оно што Данило назива „Мојсијевим проклетством“ за непослушност тим упутствима.

The context is the theme of the principle of a day-for-a-year in Bible prophecy. Those initial verses of Leviticus twenty-five identify that in Bible prophecy a day represents a year. In the book of Exodus, Moses clearly identifies the relationship of the seventh-day sabbath rest for man and beast, and the seventh-year sabbath rest for the land.

Контекст је тема начела дан-за-годину у библијском пророчанству. Ти уводни стихови из двадесет пете главе Левитске књиге указују на то да у библијском пророчанству један дан представља једну годину. У књизи Изласка, Мојсије јасно показује однос између суботњег починка седмога дана за човека и стоку, и суботњег починка седме године за земљу.

> And six years thou shalt sow thy land, and shalt gather in the fruits thereof: But the seventh year thou shalt let it rest and lie still; that the poor of thy people may eat: and what they leave the beasts of the field shall eat. In like manner thou shalt deal with thy vineyard, and with thy oliveyard. Six days thou shalt do thy work, and on the seventh day thou shalt rest: that thine ox and thine ass may rest, and the son of thy handmaid, and the stranger, may be refreshed. Exodus 23:10–12.

> И шест година засејаваћеш своју земљу и сабираћеш њене плодове; а седме године оставићеш је да почива и мирује, да сиромаси из твога народа једу; а што они оставе, нека једу звери пољске. Тако поступај и са својим виноградом и са својим маслињаком. Шест дана ради свој посао, а седмога дана почини, да отпочину твој во и твој магарац, и да се окрепе син твоје слушкиње и дошљак. Излазак 23:10–12.

Within those three verses can be recognized that a day of rest for men and beasts, equates to a year of rest for the land. In Leviticus chapter twenty-five, in the first five verses, we find the identical grammatical structure to the Sabbath commandment of Exodus chapter twenty, verses eight through eleven.

У оквиру та три стиха може се уочити да се дан одмора за људе и животиње изједначава са годином одмора за земљу. У двадесет петом поглављу Књиге Левитске, у првих пет стихова, налазимо истоветну граматичку структуру као у заповести о суботи у двадесетом поглављу Књиге Изласка, стихови осам до једанаест.

> And the Lord spake unto Moses in mount Sinai, saying, Speak unto the children of Israel, and say unto them, When ye come into the land which I give you, then shall the land keep a sabbath unto the Lord. Six years thou shalt sow thy field, and six years thou shalt prune thy vineyard, and gather in the fruit thereof; But in the seventh year shall be a sabbath of rest unto the land, a sabbath for the Lord: thou shalt neither sow thy field, nor prune thy vineyard. That which groweth of its own accord of thy harvest thou shalt not reap, neither gather the grapes of thy vine undressed: for it is a year of rest unto the land. Leviticus 25:1–5.

> И Господ рече Мојсију на гори Синајској, говорећи: Кажи синовима Израиљевим и реци им: Кад дођете у земљу коју вам дајем, нека земља празнује суботу Господњу. Шест година засејавај њиву своју, и шест година орезуј виноград свој и сабирај плод његов; а седме године нека буде земљи субота потпуног починка, субота Господња: не засејавај њиву своју и не орезуј виноград свој. Што само од себе израсте од жетве твоје, не жањи, нити сабирај грожђе са необрезане лозе своје; јер је то година починка за земљу. Левитска 25:1–5.

> Remember the sabbath day, to keep it holy. Six days shalt thou labour, and do all thy work: But the seventh day is the sabbath of the Lord thy God: in it thou shalt not do any work, thou, nor thy son, nor thy daughter, thy manservant, nor thy maidservant, nor thy cattle, nor thy stranger that is within thy gates: For in six days the Lord made heaven and earth, the sea, and all that in them is, and rested the seventh day: wherefore the Lord blessed the sabbath day, and hallowed it. Exodus 20:8–11.

> Сећај се дана суботњега, да га светкујеш. Шест дана ради, и сврши све послове своје. А седми је дан субота Господу Богу твојему; тада немој радити никаквога посла, ни ти, ни син твој, ни кћи твоја, ни слуга твој, ни слушкиња твоја, ни стока твоја, ни дошљак који је у вратима твојим. Јер је за шест дана Господ створио небо и земљу, море и све што је у њима, а седмога дана починуо; зато је Господ благословио дан суботњи и посветио га. Излазак 20:8–11.

Together the two sabbath commandments identify the context of Leviticus twenty-five and twenty-six. Brought together line upon line, they testify that for “six days shalt thou labour, and do all thy work,” and for “six years thou shalt sow thy field, and six years thou shalt prune thy vineyard, and gather in the fruit thereof.” “But the seventh day is the sabbath of the Lord thy God,” and “the seventh year shall be a sabbath of rest unto the land, a sabbath for the Lord”.

Заједно, две заповести о суботи одређују контекст Левитске књиге двадесет пете и двадесет шесте главе. Доведене заједно, ред по ред, оне сведоче да „шест дана ради, и сврши сав посао свој“, и да „шест година засејавај њиву своју, и шест година орезуј виноград свој, и сабирај род његов“. „Али је седми дан субота Господу Богу твојему“, и „седма година нека буде земљи субота почивања, субота Господу“.

Both words that are translated as “seventh,” in either of the sabbath commandments, whether it is the sabbath for men or the sabbath for the land, are the same Hebrew word that is translated as “seven times” in chapter twenty-six of Leviticus. The context of chapters twenty-five and twenty-six of Leviticus is set within the prophetic rule that a day represents a year in Bible prophecy. Just as significant is the prophetic rule of first mention.

Обе речи које се у обе заповести о суботи преводе као „седми“, било да је реч о суботи за људе или о суботи за земљу, јесу иста јеврејска реч која се у двадесет шестом поглављу Књиге Левитске преводи као „седам пута“. Контекст двадесет пете и двадесет шесте главе Књиге Левитске постављен је у оквиру пророчког правила да дан у библијском пророштву представља годину. Ништа мање значајно није ни пророчко правило првог помињања.

The first thing mentioned in these two chapters is the day-for-a-year principle. William Miller was led by Gabriel and other angels to identify the “seven times” of Leviticus as a symbol of twenty-five hundred and twenty years, and it is in total agreement with the context of the chapters which is the day-for-a-year principle that is set forth in the opening five verses of chapter twenty-five.

Прво што се помиње у ова два поглавља јесте начело дан-за-годину. Вилијам Милер је био вођен од стране Гаврила и других анђела да препозна „седам времена“ из Књиге Левитске као симбол две хиљаде пет стотина и двадесет година, и то је у потпуном сагласју са контекстом тих поглавља, а то је начело дан-за-годину, које је изложено у првих пет стихова двадесет петог поглавља.

When the author of Chronicles identified the reason Babylon was allowed to take the southern kingdom of Judah into captivity he said it was to allow the land to enjoy her sabbath rest. The only other place in God’s Word that identifies the land enjoying a rest is located in chapters twenty-five and twenty-six of Leviticus. The seventy years that Babylon reigned as the first kingdom of Bible prophecy, not only presents the symbolic years that the earth beast would reign as the sixth kingdom of Bible prophecy, but the seventy years are a direct reference to the “seven times” of Moses’ curse.

Када је писац Књига дневника навео разлог због којег је Вавилону било допуштено да јужно царство Јудино одведе у ропство, рекао је да је то било да би земља уживала своје суботње почивање. Једино друго место у Божјој Речи које указује на то да земља ужива починак налази се у двадесет петом и двадесет шестом поглављу Левитске књиге. Седамдесет година током којих је Вавилон владао као прво царство библијског пророштва не представљају само симболичне године током којих ће звер земаљска владати као шесто царство библијског пророштва, него су тих седамдесет година и непосредно упућивање на „седам времена“ Мојсијевог проклетства.

When we begin to study the prophecies that are represented in the first six chapters of Daniel, it is essential to know that the curse of the “seven times,” as well as the blessing of the “seven times,” is an element of each of those chapters.

Када започнемо да проучавамо пророштва представљена у првих шест поглавља Данила, од суштинске је важности да знамо да је проклетство „седам времена“, као и благослов „седам времена“, елемент сваког од тих поглавља.

It is also important to remember that the cycle of seven cycles of seven years is marked by the blowing of the trumpet of the jubilee on the tenth day of the seventh month, which is the Day of Atonement. This fact binds the “seven times” together with the twenty-three hundred days of Daniel chapter eight, and verse fourteen. It is also important to remember that a prophetic year is three hundred and sixty days, and if you add together three hundred and sixty days, over and over, for “seven times” it equates to twenty-five hundred and twenty days.

Такође је важно запамтити да је циклус од седам циклуса по седам година обележен оглашавањем јубиларне трубе десетога дана седмога месеца, што је Дан помирења. Ова чињеница повезује „седам времена“ са две хиљаде и три стотине дана из осме главе Књиге пророка Данила, стих четрнаести. Такође је важно запамтити да пророчка година има три стотине и шездесет дана, и ако се три стотине и шездесет дана сабира изнова и изнова, за „седам времена“, то износи две хиљаде пет стотина и двадесет дана.

When Daniel understood by books the number of years that Jeremiah had identified, he began a prayer that addresses every element of the response of repentance that is identified as necessary, if God’s people ever awaken to the reality that they are captives in the enemy’s land. At the end of Daniel’s Leviticus twenty-six prayer, Gabriel appeared to give Daniel understanding of the vision which he had “heard”, the vision of the twenty-three hundred days. Gabriel began by informing Daniel that seventy weeks were “determined” for Daniel’s people.

Када је Данило из књига разумео број година који је Јеремија био означио, започео је молитву која обухвата сваки елемент одговора покајања који је препознат као неопходан, ако Божји народ икада пробуди свест о стварности да су заробљеници у земљи непријатеља. На крају Данилове молитве из двадесет шесте главе Левитске књиге, Гаврило се појавио да Данилу да разумевање виђења које је био „чуо“, виђења о две хиљаде и три стотине дана. Гаврило је започео тиме што је обавестио Данила да је седамдесет седмица „одређено“ за Данилов народ.

> Seventy weeks are determined upon thy people and upon thy holy city, to finish the transgression, and to make an end of sins, and to make reconciliation for iniquity, and to bring in everlasting righteousness, and to seal up the vision and prophecy, and to anoint the most Holy. Daniel 9:24.

> Седамдесет недеља одређено је твоме народу и твоме светоме граду, да се оконча преступ, и да се учини крај гресима, и да се изврши помирење за безакоње, и да се уведе вечна праведност, и да се запечате виђење и пророштво, и да се помаже Свети над светињама. Данило 9:24.

The word translated as “determined” in the verse means “cut off”, and therefore it means seventy weeks were to be cut off from the twenty-three hundred days. Beginning at the third decree in 457 BC, Daniel’s people would have seventy prophetic weeks of probationary time. Seventy prophetic weeks equals four hundred and ninety years. Four hundred and ninety years after the third decree, ancient Israel would stone Stephen in the year 34, and they would be fully divorced from God.

Реч преведена као „одређено“ у том стиху значи „одсечено“, и стога значи да је седамдесет седмица требало да буде одсечено од две хиљаде и три стотине дана. Почев од трећег указа 457. године пре Христа, Данилов народ имао би седамдесет пророчких седмица као време кушње. Седамдесет пророчких седмица износи четири стотине и деведесет година. Четири стотине и деведесет година после трећег указа, древни Израиљ би каменовао Стефана 34. године, и био би у потпуности разведен од Бога.

The captivity that preceded the three decrees, that identify the starting point of the four hundred and ninety years of probationary time, had been seventy years. Those seventy years were to allow the land to enjoy the sabbath rests that ancient Israel never fulfilled. Seventy years of sabbath rests for the land, were brought about because of four hundred and ninety years (or seventy weeks of years) of rebellion against the oath of Moses.

Ропство које је претходило трима указима, који одређују полазну тачку четири стотине и деведесет година времена милости, трајало је седамдесет година. Тих седамдесет година било је одређено да земља ужива у суботњим починцима које древни Израиљ никада није испунио. Седамдесет година суботњих починака за земљу дошло је услед четири стотине и деведесет година (или седамдесет седмица година) побуне против Мојсијеве заклетве.

Four hundred and ninety years of rebellion against the covenant of Leviticus twenty-five, produced seventy years of captivity for the land to enjoy its rest. The seventy years of captivity led to three decrees, which marked another four hundred and ninety years of probationary time for ancient Israel. So we see two probationary periods of four hundred and ninety years each. The three decrees typify the three angel’s messages, the first of which arrived in 1798, at the end of the first indignation of “seven times” against the northern kingdom. The third angel arrived twenty-three hundred years after the third decree on October 22, 1844, which is when “the last end of the indignation” also arrived.

Четири стотине и деведесет година побуне против завета из двадесет пете главе Левитске књиге произвеле су седамдесет година ропства, да би земља уживала свој починак. Тих седамдесет година ропства довеле су до три указа, који су означили још четири стотине и деведесет година пробног времена за древни Израил. Тако видимо два пробна раздобља од по четири стотине и деведесет година. Три указа представљају праслику вести тројице анђела, од којих је прва дошла 1798. године, на крају првог гнева од „седам времена” против северног царства. Трећи анђео дошао је две хиљаде и три стотине година после трећег указа, 22. октобра 1844. године, када је такође дошао и „последњи крај гнева”.

During the forty-six years between the end of the first indignation and the end of the last indignation Jesus laid the foundation of the Millerite temple, and the foundation stone was the “seven times.” That stone was to be either the foundation stone (or else the stumbling stone) for Adventism at the beginning, and either the headstone and capstone (or else the gravestone) for Adventism at the end. The three decrees that represent the arrival of the three angels’ messages in the history of 1798 through 1844, also represent the first three chapters of the book of Daniel.

Током четрдесет и шест година између краја прве срдње и краја последње срдње, Исус је положио темељ Милеритског храма, а темељни камен беше „седам времена“. Тај камен је на почетку требало да буде или темељни камен (или пак камен спотицања) за адвентизам, а на крају или крајеугаони камен и завршни камен (или пак надгробни камен) за адвентизам. Три уредбе које представљају долазак порука тројице анђела у историји од 1798. до 1844. године, такође представљају прва три поглавља књиге пророка Данила.

We will begin to consider the first six chapters in the next article.

У наредном чланку почећемо да разматрамо првих шест поглавља.

> “When the books of Daniel and Revelation are better understood, believers will have an entirely different religious experience. . . One thing will certainly be understood from the study of Revelation—that the connection between God and His people is close and decided.” The Faith I Live By, 345.

> „Када књиге Данила и Откривења буду боље схваћене, верници ће имати сасвим другачије верско искуство... Једно ће се свакако разумети из проучавања Откривења — да је веза између Бога и Његовог народа блиска и одлучна.“ The Faith I Live By, 345.

Back to Articles