Article

# Panium - Number Twenty-Three

Панијум — Број двадесет и три

After the league he shall work deceitfully

После савеза поступаће лукаво.

Author

Jeff Pippenger

Published

March 20, 2026

Formats

PDF
Word
Song MP3

Daniel eleven verse twenty-four identifies the period which pagan Rome would rule supremely with the word “time.” A “time” represents 360 years in prophetic application, and those years began at the most famous naval battle of ancient history, the battle of Actium in 31 BC. There were other naval battles that were larger and strategically more sophisticated, but Actium was the most iconic naval battle through its association with Marc Antony and Cleopatra. Similar in historical significance to the collapse of the Berlin Wall in fulfillment of Daniel 11:40, and the Twin Towers of 9/11 in fulfillment of Revelation eighteen; for when God chooses the historical events to fulfill His prophetic Word, He does so in a fashion that reaches the attention of the largest possible audience.

Данило 11:24 означава раздобље у којем ће пагански Рим владати врховно речју „време“. „Време“ у пророчкој примени представља 360 година, а те године су отпочеле код најчувеније поморске битке древне историје, битке код Акција 31. године пре Христа. Било је и других поморских битака које су биле веће и стратешки сложеније, али је Акцијум био најиконичнија поморска битка због своје повезаности са Марком Антонијем и Клеопатром. Слично по историјском значају рушењу Берлинског зида у испуњењу Данила 11:40, и Кулама близнакињама од 11. септембра у испуњењу Откривења 18; јер када Бог бира историјске догађаје да испуни Своју пророчку Реч, Он то чини на начин који привлачи пажњу најшире могуће публике.

> And after the league made with him he shall work deceitfully: for he shall come up, and shall become strong with a small people. He shall enter peaceably even upon the fattest places of the province; and he shall do that which his fathers have not done, nor his fathers’ fathers; he shall scatter among them the prey, and spoil, and riches: yea, and he shall forecast his devices against the strong holds, even for a time. Daniel 11:23, 24.

> И после савеза склопљеног с њим, поступаће преварно; јер ће доћи и оснажити се с малим народом. Ући ће мирно чак и у најплоднија места покрајине; и чиниће оно што нису чинили његови оци, нити оци његових отаца; раздељиваће међу њима плен, грабеж и богатство; да, смишљаће своје намере против утврђења, али само за извесно време. Данило 11:23, 24.

Uriah Smith concludes his observations of the league between Rome and the Maccabees of verse twenty-three by commenting upon the small people of the verse.

Урија Смит закључује своја запажања о савезу између Рима и Макабејаца из двадесет трећег стиха, осврћући се на мали народ из тога стиха.

> “At this time the Romans were a small people, and began to work deceitfully, or with cunning, as the word signifies. And from this point they rose by a steady and rapid ascent to the height of power which they afterward attained.

> „У то време Римљани су били мали народ, и почели су да поступају лукаво, или с преваром, као што та реч означава. И од тог тренутка уздизали су се постојаним и брзим успоном до висине моћи коју су потом достигли.“

> “[Verse twenty-four quoted].

> „[Цитиран двадесет четврти стих].“

> “The usual manner in which nations had, before the days of Rome, entered upon valuable provinces and rich territory, was by war and conquest. Rome was now to do what had not been done by the fathers or the fathers’ fathers; namely, receive these acquisitions through peaceful means. The custom, before unheard of, was now inaugurated, of kings’ leaving by legacy their kingdoms to the Romans. Rome came into possession of large provinces in this manner.

> „Уобичајени начин на који су народи, пре римских дана, долазили до драгоцених покрајина и богатих земаља, био је ратом и освајањем. Рим је сада требало да учини оно што нису учинили оци нити оци њихових отаца; наиме, да та стицања прими мирним путем. Сада је био уведен обичај, дотад нечувен, да краљеви завештањем остављају своја краљевства Римљанима. Рим је на тај начин дошао у посед великих покрајина.

> “And those who thus came under the dominion of Rome derived no small advantage therefrom. They were treated with kindness and leniency. It was like having the prey and spoil distributed among them. They were protected from their enemies, and rested in peace and safety under the aegis of the Roman power.

> „А они који су тако потпали под власт Рима извукли су отуда немалу корист. Били су третирани с благошћу и снисходљивошћу. Било је то као да су им плен и грабеж били раздељени међу њима. Били су заштићени од својих непријатеља и почивали су у миру и сигурности под окриљем римске моћи.

> “To the latter portion of this verse, Bishop Newton gives the idea of forecasting devices from strongholds, instead of against them. This the Romans did from the strong fortress of their seven-hilled city. ‘Even for a time;’ doubtless a prophetic time, 360 years. From what point are these years to be dated? Probably from the event brought to view in the following verse.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 272, 273.

> „О другом делу овога стиха, епископ Њутн износи мисао о смишљању намера из утврђења, а не против њих. То су Римљани чинили из снажне тврђаве свога града на седам брегова. ‘Чак и за неко време;’ несумњиво пророчко време, 360 година. Од које тачке треба рачунати ове године? Вероватно од догађаја који се износи у следећем стиху.“ Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 272, 273.

Smith continues and identifies the battle of Actium in 31 BC as the starting point for the three hundred and sixty years. After quoting verse twenty-five Smith states the following.

Смит наставља и поистовећује битку код Акцијума 31. године пре Христа као полазну тачку за три стотине и шездесет година. Након навођења двадесет и петог стиха, Смит износи следеће.

> “By verses 23 and 24 we are brought down this side of the league between the Jews and the Romans, BC 161, to the time when Rome had acquired universal dominion. The verse now before us brings to view a vigorous campaign against the king of the south, Egypt, and the occurrence of a notable battle between great and mighty armies. Did such events as these transpire in the history of Rome about this time? — They did. The war was the war between Egypt and Rome; and the battle was the battle of Actium. Let us take a brief view of the circumstances that led to this conflict.

> „Стиховима 23 и 24 доведени смо с ове стране савеза између Јевреја и Римљана, 161. године пре Христа, до времена када је Рим стекао свеопшту власт. Стих који је сада пред нама износи на видело снажан поход против цара југа, Египта, и догађај знамените битке између великих и моћних војски. Да ли су се такви догађаји заиста одиграли у историји Рима отприлике у то време? — Јесу. Тај рат био је рат између Египта и Рима; а та битка била је битка код Акцијума. Погледајмо укратко околности које су довеле до овог сукоба.“

> “[Marc] Antony, Augustus Caesar, and Lepidus constituted the triumvirate which had sworn to avenge the death of Julius Caesar. This Antony became the brother-in-law of Augustus by marrying his sister, Octavia. Antony was sent into Egypt on government business, but fell a victim to the arts and charms of Cleopatra, Egypt’s dissolute queen. So strong was the passion he conceived for her, that he finally espoused the Egyptian interests, rejected his wife, Octavia, to please Cleopatra, bestowed province after province upon the latter to gratify her avarice, celebrated a triumph at Alexandria instead of Rome, and otherwise so affronted the Roman people that Augustus had no difficulty in leading them to engage heartily in a war against this enemy of their country. This war was ostensibly against Egypt and Cleopatra; but it was really against Antony, who now stood at the head of Egyptian affairs. And the true cause of their controversy was, says Prideaux, that neither of them could be content with only half of the Roman empire; for Lepidus having been deposed from the triumvirate, it now lay between them, and each being determined to possess the whole, they cast the die of war for its possession.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 273.

> „[Марко] Антоније, Август Цезар и Лепид образовали су тријумвират који се заклео да ће осветити смрт Јулија Цезара. Тај Антоније постао је зет Августа оженивши се његовом сестром Октавијом. Антоније је био послат у Египат државним послом, али је пао као жртва умећу и чари Клеопатре, распусне египатске краљице. Толико је снажна била страст коју је према њој зачео, да је најзад пригрлио египатске интересе, одбацио своју жену Октавију да би удовољио Клеопатри, даривао овој покрајину за покрајином да би задовољио њену похлепу, прославио тријумф у Александрији уместо у Риму, и на друге начине тако увредио римски народ да Август није имао никакве тешкоће да их наведе да свесрдно ступе у рат против овог непријатеља своје отаџбине. Тај рат је привидно био против Египта и Клеопатре; али је у стварности био против Антонија, који је сада стајао на челу египатских послова. А истински узрок њиховог сукоба био је, каже Прајдо, то што ниједан од њих није могао бити задовољан само половином Римског царства; јер, пошто је Лепид био свргнут из тријумвирата, оно је сада лежало између њих, и како је сваки био решен да поседује целину, бацили су коцку рата за његово поседовање.“ Урија Смит, Daniel and the Revelation, 273.

Prophetically the battle of Actium identifies the Sunday law, for it represented the third conquering of the three geographical obstacles which established pagan Rome’s “universal dominion,” as Smith describes it. As with pagan Rome, it was when the third obstacle of papal Rome was driven from the city of Rome that the “universal dominion” of papal Rome began in 538. Those two witnesses address the Sunday law where and when modern Rome overcomes both the sixth and seventh kingdoms of Bible prophecy, and in doing so, overcomes its third obstacle; thus, establishing “universal dominion” for forty-two symbolic months.

Пророчки, битка код Акцијума поистовећује се са законом о недељи, јер је представљала треће освајање од три географске препреке које су успоставиле „свеопшту власт“ паганског Рима, како то Смит описује. Као и са паганским Римом, тако је и онда када је трећа препрека папског Рима била уклоњена из града Рима, започела „свеопшта власт“ папског Рима 538. године. Та два сведока указују на закон о недељи тамо и онда када савремени Рим надвладава и шесто и седмо царство библијског пророчанства, и тиме савладава своју трећу препреку; тако успостављајући „свеопшту власт“ за четрдесет и два симболична месеца.

> And there was given unto him a mouth speaking great things and blasphemies; and power was given unto him to continue forty and two months. Revelation 13:5.

> И дадоше му уста која говоре велике ствари и хуљења; и даде му се власт да делује четрдесет и два месеца. Откривење 13:5.

## Rome Against Egypt

Рим против Египта

The prophetic dynamics of the war of Augustus of Rome, against Egypt and Cleopatra was motivated by the rebellion of Marc Antony, and those prophetic dynamics must of prophetic necessity represent the prophetic dynamics that are represented at the Sunday law.

Пророчке динамике рата Августа Римског против Египта и Клеопатре биле су покренуте побуном Марка Антонија, и те пророчке динамике, по пророчкој нужности, морају представљати пророчке динамике које су приказане у недељном закону.

At Actium Rome conquered Egypt, a power which consisted of an alliance between a rebellious man and an unholy woman. The alliance of Antony and Cleopatra is the combination of church and state. At Actium, Augustine’s Rome conquered a power represented by an unholy combination of church and state.

Код Акцијума Рим је покорио Египат, силу која се састојала од савеза између побуњеног човека и несвете жене. Савез Антонија и Клеопатре представља спој цркве и државе. Код Акцијума, Августинов Рим је покорио силу представљену несветом комбинацијом цркве и државе.

## Image of the Beast

Лик Звери

Cleopatra represents a corrupted church aligned with Antony, a symbol of Rome. Cleopatra was the ruler over their relationship, as represented by Uriah Smith, when he stated that Antony “fell a victim to the arts and charms of Cleopatra, Egypt’s dissolute queen.” The alliance of church and state represented by Antony and Cleopatra identified Cleopatra as the power ruling in the relationship; so, the combination of church and state represented by their relationship meets the definition of the image of the beast—which is the combination of church and state with the woman in control of the relationship. Actium typified the soon-coming Sunday law.

Клеопатра представља искварену цркву удружену са Антонијем, симболом Рима. Клеопатра је била владар над њиховим односом, како је то представио Урија Смит, када је изјавио да је Антоније „пао као жртва вештина и чари Клеопатре, распусне египатске краљице“. Савез цркве и државе, представљен Антонијем и Клеопатром, означавао је Клеопатру као силу која влада у том односу; стога спој цркве и државе представљен њиховим односом одговара дефиницији иконе звери — која је спој цркве и државе, при чему жена управља тим односом. Акцијум је представљао праслику ускоро долазећег закона о недељи.

Augustus, represents the papal power conquering the United States at the soon-coming Sunday law. Marc Antony is the Republican horn of the earth beast and Cleopatra is the Protestant horn. Antony and Cleopatra come together and speak as a dragon at the soon-coming Sunday law. Both Cleopatra and Antony are symbols of a dragon power, and when they are fully joined together at the Sunday law—they speak as a dragon.

Август представља папску силу која осваја Сједињене Државе у ускоро долазећем закону о недељи. Марко Антоније је републикански рог звери из земље, а Клеопатра је протестантски рог. Антоније и Клеопатра се уједињују и говоре као аждаја у ускоро долазећем закону о недељи. И Клеопатра и Антоније су симболи аждајске силе, и када се у потпуности сједине у закону о недељи — говоре као аждаја.

## Dragons

Змајеви

Both Greece and Egypt prophetically represent a dragon power, and Antony also represented a dragon power. Egypt was the south in Daniel eleven and Greece was the west. Egypt was taken by Ptolemy I after Alexander’s kingdom divided into four parts. Ptolemy I then became the first prophetic king of the south and Cleopatra was the last Ptolemaic ruler in Egypt. Ptolemy was born in Macedon, the birth place of Alexander the Great.

И Грчка и Египат пророчки представљају силу аждаје, а и Антоније је такође представљао силу аждаје. Египат је био југ у једанаестој глави Данила, а Грчка је била запад. Египат је заузео Птоломеј I након што се Александрово царство разделило на четири дела. Птоломеј I је потом постао први пророчки цар југа, а Клеопатра је била последњи Птоломејски владар у Египту. Птоломеј је рођен у Македонији, родном месту Александра Великог.

Macedon was in northern Greece, and claimed their ancestral origins were from Greek mythical heroes. The southern Greek city-states considered the Macedonians as more barbaric than the Hellenists of southern Greece. The Macedonians were a monarchy, and the southern city-states (poleis) like Athens, Sparta, Thebes, Corinth, etc., were in southern and central Greece and the Aegean islands. These poleis often had democratic, oligarchic, or mixed governments, while Macedon was a centralized monarchy with a strong royal dynasty (the Argeads). Still, they were all Hellenists, and when Rome came into history, they labelled the Hellenists Greek. Cleopatra was the last Ptolemaic ruler, which represented the northern kingdom’s monarchial tribe of Greeks from the area of Macedon, or northern Greece.

Македонија се налазила у северној Грчкој и тврдила је да њено пређашње порекло потиче од грчких митских јунака. Јужне грчке градове-државе сматрале су Македонце варварскијима од Хелениста јужне Грчке. Македонци су били монархија, а јужне градове-државе (полиси), као што су Атина, Спарта, Теба, Коринт итд., налазиле су се у јужној и средишњој Грчкој и на егејским острвима. Ти полиси су често имали демократске, олигархијске или мешовите облике владавине, док је Македонија била централизована монархија са снажном краљевском династијом (Аргеади). Ипак, сви су они били Хеленисти, и када је Рим ступио на историјску позорницу, Хеленисте је означио као Грке. Клеопатра је била последњи птолемејски владар, што је представљало монархијско племе Грка северног царства из области Македоније, односно северне Грчке.

## King of the South

Цар Југа

Cleopatra was the final ruler of the Ptolemaic kingdom that began with Ptolemy I when Alexander’s kingdom divided into four. At the battle of Actium the Ptolemaic kingdom, the literal king of the south, reached its end. The next king of the south would be spiritual Egypt, represented by atheistic France during the French Revolution history.

Клеопатра је била последњи владар Птолемејског царства које је отпочело с Птолемејем I, када се Александрово царство разделило на четири дела. У бици код Акцијума Птолемејско царство, дословни цар југа, дошло је своме крају. Следећи цар југа био би духовни Египат, представљен атеистичком Француском у историји Француске револуције.

> And their dead bodies shall lie in the street of the great city, which spiritually is called Sodom and Egypt, where also our Lord was crucified. Revelation 11:8.

> И лешеви њихови лежаће на улици великога града, који се духовно зове Содом и Египат, где и Господ наш би распет. Откривење 11:8.

Literal Egypt was the literal king of the south as related to the division of Alexander’s kingdom, but spiritual Egypt is represented as the king of the south by the prophetic attributes of Egypt, not a literal direction.

Дословни Египат био је дословни цар југа у вези с поделом Александровог царства, али духовни Египат је представљен као цар југа пророчким обележјима Египта, а не дословним географским правцем.

## South and West

Југ и запад

Cleopatra being the last Ptolemaic ruler of the kingdom was prophetically a twofold power of Greek (west) and Egypt (south), whereas; the next, and then spiritual king of the south would be France, also a twofold power represented in Revelation eleven as Egypt and Sodom. The licentiousness of Sodom aligns with the licentiousness of Cleopatra of the west, and Cleopatra of the south aligns with the atheism of Egypt. The last literal king of the south’s twofold nature aligned with the first spiritual king of the south.

Пошто је Клеопатра била последњи птолемејски владар царства, она је пророчки представљала двојну силу Грчке (запада) и Египта (југа); док је следећи, а потом и духовни цар југа, била Француска, такође двојна сила представљена у Откривењу једанаест као Египат и Содом. Развратност Содома одговара развратности Клеопатре са запада, а Клеопатра са југа одговара атеизму Египта. Двојна природа последњег дословног цара југа била је усклађена са првим духовним царем југа.

The battle of Actium was the unholy alliance of Antony’s dragon of Rome and Cleopatra’s dragon of the south and west. Antony and Cleopatra represent a church and a state, so the conquering of Actium by Augustus of Rome, represents a conquering where Rome prevails over an unholy twofold union typifying the image of the beast. Three hundred and sixty years later, in fulfillment of Daniel 11:24, Constantine divided Rome into east and west, leaving the woman of Rome in the west and moving the man of Rome to the east. A conquering of south and west typified the division of east and west after a “time” of three hundred and sixty years, at the battle of Actium. In an earlier encounter Antony was given eastern Rome and Augustus the west, so Actium brought together east and west, but only for a “time.”

Битка код Акцијума била је несвети савез Антонијевог римског змаја и Клеопатриног змаја југа и запада. Антоније и Клеопатра представљају цркву и државу, те освајање Акцијума од стране Августа Римског представља освајање у којем Рим преовладава над несветим двоструким савезом који је праслика лика звери. Триста шездесет година касније, у испуњењу Данила 11:24, Константин је поделио Рим на исток и запад, оставивши жену Рима на западу и преместивши човека Рима на исток. Освајање југа и запада било је праслика поделе на исток и запад после једног „времена“ од триста шездесет година, у бици код Акцијума. У једном ранијем сукобу Антонију је био дат источни Рим, а Августу запад, тако да је Акцијум сјединио исток и запад, али само за једно „време“.

## 31 BC and 330

31. пре н. е. и 330. н. е.

Jesus always illustrates the end with the beginning, so the conquering of Actium in 31 BC typifies the division of the empire into east and west in 330. Actium of 31 BC was the alpha of the omega in the 360 years that concluded in 330. Both 31 BC and 330 typify the soon-coming Sunday law as represented in verse sixteen and forty-one of Daniel eleven.

Исус увек илуструје крај почетком, тако да освајање Акцијума 31. године пре Христа представља праслику поделе царства на исток и запад 330. године. Акцијум из 31. године пре Христа био је алфа омеге у 360 година које су се завршиле 330. године. И 31. година пре Христа и 330. година представљају праслику ускоро долазећег недељног закона, како је приказано у шеснаестом и четрдесет првом стиху једанаестог поглавља Данила.

## Another Symbol

Још један симбол

Antony of Rome, aligned with Cleopatra of the south and of the west represents a threefold alliance within their twofold union of the image of the beast. The cross also aligns with the Sunday law, and therefore with Actium and 330. At the cross a twofold union of church and state is represented by the Jews (corrupted church) joining with Rome (state) to murder Christ. The third party in the union at the cross is represented by Barabbas, a false Christ, whose name means “son of the father.” Barabbas is symbolically a false prophet when contrasted with Christ as the true prophet. Rome was Antony, and Cleopatra of the south and west represented the Jews and Barabbas.

Антоније из Рима, усклађен са Клеопатром јужњака и запада, представља троструки савез унутар њиховог двоструког јединства иконе звери. Крст се такође усклађује са недељним законом, и стога са Акцијумом и 330. На крсту је двоструко јединство цркве и државе представљено Јеврејима (исквареном црквом) који се удружују са Римом (државом) да убију Христа. Трећа страна у савезу на крсту представљена је Варавом, лажним Христом, чије име значи „син оца“. Варава је симболички лажни пророк када се супротстави Христу као истинитом пророку. Рим је био Антоније, а Клеопатра југа и запада представљала је Јевреје и Вараву.

The cross also aligns with Elijah on Mount Carmel where the choice was over who was the true or false prophet. The false prophet then was a twofold symbol consisting of the prophets of Baal and the priests of the grove. Baal is a male deity and the priests of the grove represented Ashtaroth, a female deity. The Jews at the cross were Ashtaroth, the female deity and Barabbas, the counterfeit of the Man of Sorrows, was the male deity Baal.

Крст се такође подудара са Илијом на гори Кармилу, где је избор био око тога ко је истинити, а ко лажни пророк. Лажни пророк тада је био двоструки симбол, састављен од пророка Ваала и свештеника гаја. Ваал је мушко божанство, а свештеници гаја представљали су Астароту, женско божанство. Јевреји код крста били су Астарота, женско божанство, а Варава, кривотворина Човека болова, био је мушко божанство Ваал.

Cleopatra was both the queen of the south and the queen of the west. Antony was the image of Rome, part of the threefold triumvirate sworn to avenge the assassination of Julius. Julius death by twenty-three wounds represented the papacies deadly wound in 1798, in fulfillment of verse forty of Daniel eleven. Augustine at Actium represents the healing of that deadly wound. The wound is healed when Antony and Cleopatra die. Antony and Cleopatra represent the image of the beast in the United States that is a threefold prophetic entity, consisting of the earth beast and its two horns. Antony is one part and Cleopatra represents the other two parts. Whether it is Antony’s Rome, or Cleopatra’s Egypt and Greece, they die together at the Sunday law when the sixth kingdom of Bible prophecy ends. Prophetically Cleopatra in relation to Antony is the mixture of church craft and statecraft, with the church craft seducing and controlling the statecraft.

Клеопатра је била и царица југа и царица запада. Антоније је био обличје Рима, део троструког тријумвирата који се заклео да ће осветити Јулијево убиство. Јулијева смрт од двадесет и три ране представљала је смртоносну рану папства 1798. године, у испуњењу четрдесетог стиха једанаесте главе Данила. Августин код Акцијума представља исцељење те смртоносне ране. Рана бива исцељена када Антоније и Клеопатра умиру. Антоније и Клеопатра представљају лик звери у Сједињеним Државама, који је троструки пророчки ентитет, састављен од звери из земље и њена два рога. Антоније је један део, а Клеопатра представља друга два дела. Било да је реч о Антонијевом Риму, или о Клеопатрином Египту и Грчкој, они умиру заједно приликом закона о недељи, када се завршава шесто царство библијског пророштва. Пророчки, Клеопатра је у односу према Антонију мешавина црквене политике и државне политике, при чему црквена политика заводи и контролише државну политику.

## The Second Death Typified

Друга смрт у праслици

At another prophetic level Cleopatra’s relation to Julius Caesar and Marc Antony represents two times that the church craft of Cleopatra is in a relationship with the statecraft of the Roman Empire. She was left by Julius in 1798 at her first symbolic death, in fulfillment of verse forty of Daniel eleven; and then she comes to her end with none to help, at Actium in fulfillment of verse forty-five of Daniel eleven. Verse forty is the alpha of her first deadly wound that is to be healed and the omega of verse forty-five is where she receives her second and final death.

На другом пророчком нивоу Клеопатрина веза са Јулијем Цезаром и Марком Антонијем представља два раздобља у којима је црквена вештина Клеопатре у односу са државничком вештином Римског царства. Јулије ју је оставио 1798. године, при њеној првој симболичној смрти, у испуњењу четрдесетог стиха једанаесте главе Данила; а потом долази своме крају, и никога нема да јој помогне, код Акцијума, у испуњењу четрдесет и петог стиха једанаесте главе Данила. Четрдесети стих је алфа њене прве смртоносне ране која треба да буде исцељена, а омега четрдесет и петог стиха јесте место где она прима своју другу и коначну смрт.

As with the four Roman powers of verse sixteen through twenty-two, Cleopatra as a biblical symbol has more than one meaning, based upon the context. Julius left her in 1798 when kingly support was removed, and then her deadly wound is healed at the Sunday law, but the ten kings of Revelation seventeen ultimately destroy her with fire, when she meets her second and final death.

Као и у случају четири римске силе из шеснаестог до двадесет другог стиха, Клеопатра као библијски симбол има више од једног значења, у зависности од контекста. Јулије ју је напустио 1798. године, када је уклоњена краљевска подршка, а затим њена смртна рана бива исцељена при недељном закону; али је десет царева из Откривења седамнаест коначно уништава огњем, када она доживљава своју другу и последњу смрт.

Cleopatra is a symbol of the twofold nature represented by the atheism of Pharoah’s Egypt, and the religious philosophy of Greece. Her twofold nature represents the statecraft of Egypt and the church craft of Greece. Greek religious philosophy is represented by the Greek goddess Athena, who was enshrined as a statue in her temple, called the Parthenon. Athena is the symbol of wisdom, and as a woman she represents a religion of human education, in contrast with Divine education.

Kleopatra je simbol dvostruke prirode koju predstavljaju ateizam faraonskog Egipta i religiozna filozofija Grčke. Njena dvostruka priroda predstavlja državničko umeće Egipta i crkveno umeće Grčke. Grčka religiozna filozofija predstavljena je grčkom boginjom Atenom, koja je bila postavljena kao kip u svom hramu, zvanom Partenon. Atena je simbol mudrosti, i kao žena predstavlja religiju ljudskog obrazovanja, nasuprot božanskom obrazovanju.

The two horns of the United States are Republicanism and Protestantism, which were typified in France by Egypt and Sodom. Egypt is statecraft and Sodom is church craft; thus, Republicanism aligns with Egypt and Protestantism with Sodom. Republicanism is Egypt and Protestantism is Sodom and Greece. The symbol of human education is the Greek goddess Athena, whose temple was the Parthenon that finds its modern twin in Nashville, Tennessee’s Parthenon temple. The symbol of the corrupt church that aligns with the Republican horn in the United States at the Sunday law is represented as Cleopatra, Ashtaroth, Salome and Sodom.

Два рога Сједињених Држава јесу републиканизам и протестантизам, који су у Француској били предображени Египтом и Содомом. Египат је државничка вештина, а Содом је црквена вештина; стога се републиканизам поистовећује с Египтом, а протестантизам са Содомом. Републиканизам је Египат, а протестантизам је Содом и Грчка. Симбол људског образовања јесте грчка богиња Атина, чији је храм био Партенон, који налази свог савременог двојника у храму Партенона у Нешвилу, Тенеси. Симбол покварене цркве која се у Сједињеним Државама, у време закона о недељи, сврстава уз републикански рог, представљен је као Клеопатра, Астарота, Салома и Содом.

Cleopatra portrays the atheism of Pharoah and the religion of the Greeks. The religion that accompanies the philosophy of atheism is the worship of Greek education. Jesus always illustrates the end with the beginning and the tree in the garden that was forbidden to eat was the tree of the knowledge of good and evil, typifying the religion of Greek philosophy that Sister White calls, “higher education.” It identifies and emphasizes Cleopatra’s Greek religion of wisdom as the corrupted and counterfeit of true education in the great controversy between Christ and Satan.

Клеопатра приказује Фараонов атеизам и религију Грка. Религија која прати филозофију атеизма јесте обожавање грчког образовања. Исус увек приказује крај помоћу почетка, а дрво у врту с којег је било забрањено јести било је дрво познања добра и зла, које представља религију грчке филозофије коју сестра Вајт назива „вишим образовањем“. То поистовећује и наглашава Клеопатрину грчку религију мудрости као изопачени и кривотворени пандан истинском образовању у великој борби између Христа и Сотоне.

Nashville, Tennessee is called the “Athens of the south,” and Cleopatra was the last literal queen of the south. The last queen of the south typified the next and first spiritual king of the south, fulfilled by atheistic France. Atheistic France typifies the United States, where in Nashville, Tennessee, “Athens of the south” the Parthenon temple for the goddess Athena is symbolically represented. The temple is located at 2500 West End in Nashville. The number twenty-five represents the closed door of Matthew twenty-five’s three parables. Cleopatra as both the queen of the “south” and “west” comes to her “end” in Athens of the south.

Нешвил, Тенеси, назива се „Атином југа“, а Клеопатра је била последња дословна царица југа. Последња царица југа била је праслика следећег и првог духовног цара југа, испуњеног у атеистичкој Француској. Атеистичка Француска је праслика Сједињених Држава, где је у Нешвилу, Тенесију, „Атини југа“, симболички представљен Партенон, храм богиње Атине. Храм се налази на адреси 2500 West End у Нешвилу. Број двадесет пет представља затворена врата три приче из двадесет пете главе Јеванђеља по Матеју. Клеопатра, као царица и „југа“ и „запада“, долази своме „крају“ у Атини југа.

With these considerations of Actium, Cleopatra, Augustus and Antony we return to verse twenty-four through verse thirty of Daniel eleven. Perhaps, the vaguest part of the passage is when they speak lies at one table.

Са овим разматрањима о Акцију, Клеопатри, Августу и Антонију враћамо се на двадесет четврти до тридесети стих једанаесте главе Данила. Можда је најнеодређенији део овог одломка онај где они говоре лажи за једним столом.

> And both these kings’ hearts shall be to do mischief, and they shall speak lies at one table; but it shall not prosper: for yet the end shall be at the time appointed. Daniel 11:27.

> И срца ће оба та цара бити на зло, и за једним столом говориће лажи; али неће напредовати, јер ће крај бити у одређено време. Данило 11:27.

The time appointed in the verse is 330, the end of the “time” of verse twenty-four. The time appointed represents the Sunday law for the United States and it also represents the close of human probation for the world. Before the Sunday law the two kings, whose hearts were to do mischief will speak lies to one another at one table. Before the Sunday law of verses sixteen and forty-one of Daniel eleven, two kings will speak lies at one table, but their lies do not prosper. Who are the two kings that speak lies to one another? Before we answer that thought, I will remind us of some symbolism we have previously addressed in this series.

Време одређено у стиху је 330, крај „времена“ из двадесет четвртог стиха. Одређено време представља закон о недељи за Сједињене Америчке Државе, а такође представља и завршетак времена људске милости за свет. Пре закона о недељи, два цара, чија су срца усмерена да чине зло, говориће лажи један другоме за истим столом. Пре закона о недељи из шеснаестог и четрдесет првог стиха једанаесте главе Данила, два цара говориће лажи за истим столом, али њихове лажи неће успети. Ко су та два цара која говоре лажи један другоме? Пре него што одговоримо на ту мисао, подсетићу нас на неку симболику којом смо се претходно бавили у овој серији.

The four Roman rulers represent a variety of prophetic symbols depending on what context they are considered. Though Roman rulers, as a symbol they essentially represent the prophetic history of ancient Judah as they transitioned from the Seleucid domination into the domination of the Romans.

Четири римска владара представљају разноврсне пророчке симболе, у зависности од контекста у коме се посматрају. Иако су римски владари, као симбол они у суштини представљају пророчку историју древне Јуде док је прелазила из селевкидске превласти у превласт Римљана.

Pompey was a general and the next three Roman rulers were all Caesars. Julius in relation to Augustus represented two threefold unions with the two triumvirates, the first unofficial, the second official. All four rulers represent the Sunday law in certain contexts. Pompey conquered the glorious land, Julius, represented by twenty-three stab wounds is the first angel, for he is the first Caesar, and he typifies the third angel, which was Tiberias. Tiberias at the cross, which is the Sunday law is also represented by twenty-three, for twenty-three represents the at-one-ment; and the cross is a most essential part of the work of Christ in combining His Divinity with our humanity. So, Julius and Tiberias are the first and third message, represented by twenty-three.

Помпеј је био војсковођа, а наредна три римска владара били су све сами Цезари. Јулије је, у односу на Августа, представљао два трострука савеза са два тријумвирата, први незванични, други званични. Сва четворица владара у одређеним контекстима представљају закон о недељи. Помпеј је освојио славну земљу; Јулије, представљен са двадесет и три убодне ране, јесте први анђео, јер је он први Цезар, и он је праслика трећег анђела, а то је био Тиберије. Тиберије на крсту, што је закон о недељи, такође је представљен бројем двадесет и три, јер двадесет и три представља помирење; а крст је најсуштинскији део Христовог дела у сједињавању Његовог божанства са нашом људском природом. Дакле, Јулије и Тиберије су прва и трећа вест, представљени бројем двадесет и три.

Julius was not the romantic figure he is often portrayed as in Hollywood lore; he was a ruthless man bent on power. Tiberias was worse than Julius, for his vileness is even addressed in the verse, for the last letter of the Hebrew alphabet is twenty-two and the first letter is one. The alpha is smaller than the omega and Tiberias’ vileness is located in verse twenty-two, which is the last letter of the Hebrew alphabet, and in between the two vile persons represented by Julius and Tiberias was Augustus. Augustus represents the height of the glory of Rome’s power and prestige. As the opposite of the first and third message he is represented by the letter thirteen, which is a symbol of rebellion. Augustus secured his kingdom by subduing the rebellion of Antony and Cleopatra, the most famous rebellion of Rome’s history.

Јулије није био романтична личност каквим га често приказују у холивудској предаји; био је немилосрдан човек, устремљен на власт. Тиберије је био гори од Јулија, јер се његова поквареност чак спомиње у самом стиху, будући да последње слово хебрејског алфабета има вредност двадесет и два, а прво слово један. Алфа је мања од омеге, а Тиберијева поквареност смештена је у двадесет и другом стиху, који одговара последњем слову хебрејског алфабета, а између две покварене личности које представљају Јулије и Тиберије налазио се Август. Август представља врхунац славе моћи и престижа Рима. Као супротност првој и трећој поруци, он је представљен словом тринаест, које је симбол побуне. Август је учврстио своје царство покоравањем побуне Антонија и Клеопатре, најпознатије побуне у историји Рима.

Augustus is the Roman power who conquered the third obstacle and in doing so he represented the Sunday law, and the Roman power who reigns during the forty-two symbolic months of Revelation thirteen’s chapter of rebellion. When placed before the Sunday law Pompey is both 1798 and 1989, making Pompey a symbol of Antiochus Magnus ending the fourth Syrian War from 219 unto 217 BC, in fulfillment of verse ten of chapter eleven. Julius Caesar is then aligned with verses eleven and twelve and the battle of the borderline, the battle of Raphia in 217 BC. There Julius is also Antiochus Magnus, and Augustus Caesar is also Antiochus Magnus in verse fifteen’s battle of Panium. Then in verse sixteen Tiberias is the Sunday law, but he is not Antiochus Magnus, for there he is Pompey, for Jesus always illustrates the end with the beginning. The verse marks the end of the Seleucid Empire typifying the end of the United States as the sixth kingdom of Bible prophecy.

Август је римска сила која је освојила трећу препреку и тиме је представљао закон о недељи, као и римску силу која влада током четрдесет и два симболичка месеца побуне из тринаесте главе Откривења. Када се постави испред закона о недељи, Помпеј је и 1798. и 1989. година, чиме Помпеј постаје симбол Антиоха Великог који окончава Четврти сиријски рат од 219. до 217. године пре Христа, у испуњењу десетог стиха једанаесте главе. Јулије Цезар се затим усклађује са стиховима једанаест и дванаест и са граничном битком, битком код Рафије 217. године пре Христа. Ту је Јулије такође Антиох Велики, а Август Цезар је такође Антиох Велики у бици код Панијума из петнаестог стиха. Потом је у шеснаестом стиху Тиберије закон о недељи, али он није Антиох Велики, јер је ту он Помпеј, пошто Исус увек крај приказује почетком. Тај стих означава крај Селеукидског царства, које представља праслику краја Сједињених Америчких Држава као шестог царства библијског пророштва.

There are more alignments to be made of the four Roman rulers, and the line represents the hidden history of verse forty. The Maccabean line of verse twenty-three also illustrates the hidden history of verse forty. Then in verses twenty-four, the story of pagan Imperial Rome is represented by a time—three hundred and sixty years. The line of Roman history represented from verse twenty-four through to verse thirty is also an illustration of the hidden history of verse forty. It ends in verse thirty-one when the subject changes from pagan to papal Rome. Pagan Rome is still in the verse, but there it is not represented as the fourth kingdom of Bible prophecy, but as the political power that placed the papacy on the throne in 538. In 538 the papacy passed a Sunday law, so verse thirty-one is aligning with verses sixteen and forty-one. Verse twenty-four introduced the battle of Actium and the history associated with the line.

Постоје још усклађивања која треба учинити у вези са четири римска владара, а та линија представља скривену историју четрдесетог стиха. Макавејска линија из двадесет трећег стиха такође илуструје скривену историју четрдесетог стиха. Затим се у двадесет четвртом стиху прича о паганском царском Риму представља једним временским раздобљем — три стотине шездесет година. Линија римске историје приказана од двадесет четвртог до тридесетог стиха такође је илустрација скривене историје четрдесетог стиха. Она се завршава у тридесет првом стиху, када се предмет мења са паганског на папски Рим. Пагански Рим је и даље у том стиху, али ту није представљен као четврто царство библијског пророштва, него као политичка сила која је 538. године поставила папство на престо. Године 538. папство је донело закон о недељи, тако да се тридесет први стих усклађује са шеснаестим и четрдесет првим стихом. Двадесет четврти стих увео је битку код Акцијума и историју повезану с том линијом.

Verse twenty-four is identifying when pagan Rome began to rule supremely for three hundred and sixty years, and then in verse thirty-one papal Rome begins to rule supremely for twelve hundred and sixty-years. The beginning and ending of the line bear the signature of Christ, the Alpha and Omega. In the verses we have the history of Marc Antony, Cleopatra and Augustus Caesar. In verse sixteen pagan Rome conquered the Seleucid Empire in 65 BC, and then Judah in 63 BC. The third obstacle of Actium in 31 BC identified the end of the kingdom of Egypt, as typified by the first obstacles of the Seleucid’s in 65 BC. Once again, we find the signature of the First and the Last. 65 BC was the first of three obstacles and it represented the conquering of the king of the north and 31 BC represented the third of three obstacles and it represented the conquering of the king of the south. Judah, as the middle obstacle of the three obstacles, was having a civil war within the walls of Jerusalem when Pompey arrived in 63 BC. The second obstacle is a symbol of rebellion.

Dvadeset četvrti stih označava vreme kada je paganski Rim počeo da vlada vrhovno tokom tri stotine i šezdeset godina, a zatim u trideset prvom stihu papski Rim počinje da vlada vrhovno tokom hiljadu dvesta i šezdeset godina. Početak i završetak te linije nose potpis Hristov, Alfe i Omege. U tim stihovima imamo istoriju Marka Antonija, Kleopatre i cara Avgusta. U šesnaestom stihu paganski Rim je osvojio Seleukidsko carstvo 65. godine pre Hrista, a potom Judu 63. godine pre Hrista. Treća prepreka kod Akcija 31. godine pre Hrista označila je kraj egipatskog kraljevstva, kao što su to nagovestile prve prepreke Seleukida 65. godine pre Hrista. Još jednom nalazimo potpis Prvoga i Poslednjega. Godina 65. pre Hrista bila je prva od tri prepreke i predstavljala je osvajanje cara severa, a 31. godina pre Hrista predstavljala je treću od tri prepreke i predstavljala je osvajanje cara juga. Juda, kao srednja prepreka od te tri prepreke, nalazila se u građanskom ratu unutar zidina Jerusalima kada je Pompej stigao 63. godine pre Hrista. Druga prepreka je simbol pobune.

In 538, the third obstacle for papal Rome was driven out of the City of Rome. That obstacle was the Goths, and there the fifth kingdom of Bible prophecy began; right where the fourth kingdom ended. And just as the fourth kingdom began at its third obstacle, the kingdom of Egypt was defeated, as had been typified in the first obstacle of the Seleucid kingdom. This identifies that the prophetic testimony found in verses twenty-four through to verse thirty, represent a line that is also to be located in the hidden history of verse forty. For this reason, it is essential to consider the various prophetic relationships that are represented by Marc Antony, Cleopatra, Julius Caesar, Pompey and Augustus Caesar.

Године 538. трећа препрека папском Риму била је уклоњена из града Рима. Та препрека били су Готи, и ту је отпочело пето царство библијског пророчанства, управо тамо где се четврто царство завршило. И као што је четврто царство отпочело код своје треће препреке, царство Египта било је поражено, као што је то било предсказано у првој препреци селевкидског царства. То показује да пророчко сведочанство које се налази у стиховима двадесет четвртом до тридесетог стиха представља линију коју такође треба сместити у скривену историју четрдесетог стиха. Из тог разлога, неопходно је размотрити различите пророчке односе које представљају Марко Антоније, Клеопатра, Јулије Цезар, Помпеј и Август Цезар.

So is the vaguest part of the passage of verse twenty-four unto thirty, when they speak lies at one table?

Тако ли је најнејаснији део одломка, од двадесет четвртог до тридесетог стиха, онај када говоре лажи за једним столом?

> And both these kings’ hearts shall be to do mischief, and they shall speak lies at one table; but it shall not prosper: for yet the end shall be at the time appointed. Daniel 11:27.

> И срца оба ова цара биће наклоњена злу, и за једним столом говориће лажи; али неће успети, јер ће крај доћи у време одређено. Данило 11:27.

Uriah Smith identifies the two kings as Marc Antony and Augustus Caesar.

Урија Смит поистовећује ова два цара са Марком Антонијем и Августом Цезаром.

> “Verse twenty-seven quoted

> „Стих двадесет и седам цитиран“

> “Antony and Caesar were formerly in alliance. Yet under the garb of friendship they were both aspiring and intriguing for universal dominion. Their protestations of deference to, and friendship for, each other, were the utterances of hypocrites. They spoke lies at one table. Octavia, the wife of Antony and sister of Caesar, declared to the people of Rome at the time Antony divorced her, that she had consented to marry him solely with the hope that it would prove a pledge of union between Caesar and Antony. But that counsel did not prosper. The rupture came; and in the conflict that ensued, Caesar came off entirely victorious.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 276.

> „Антоније и Цезар су некада били у савезу. Ипак, под плаштом пријатељства, обојица су тежили и сплеткарили ради свеопште власти. Њихова уверења о узајамном поштовању и пријатељству била су изјаве лицемера. Говорили су лажи за истим столом. Октавија, жена Антонијева и сестра Цезарева, изјавила је народу Рима у време када ју је Антоније отпустио, да је пристала да се уда за њега искључиво у нади да ће то послужити као залог јединства између Цезара и Антонија. Али та намера није успела. Дошло је до раскида; и у сукобу који је потом уследио, Цезар је изашао потпуно победоносан.“ Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 276.

When Octavia identified that her marriage to Antony was as a pledge of union, it identified the marital alliance which had been typified earlier in chapter eleven with the Hellenistic-era marriage of Berenice to the Seleucid king Antiochus II Theos around 252 BC. Berenice was the daughter of Ptolemy II Philadelphus. Octavia and Berenice represent diplomatic marriages or prophetically, treaties. Verses five through ten identify the history of the diplomatic marriage between the southern and northern kingdoms, and when Marc Antony and Octavian, later known as Augustus Caesar, arranged the marriage, they also divided the kingdom into east and west.

Када је Октавија указала да је њен брак са Антонијем био као залог јединства, тиме је био означен брачни савез који је раније у једанаестом поглављу био предобличен хеленистичким браком Беренике са селевкидским краљем Антиохом II Теом око 252. године пре Христа. Береника је била кћи Птолемеја II Филаделфа. Октавија и Береника представљају дипломатске бракове или, пророчки, савезе. Стихови пет до десет приказују историју дипломатског брака између јужног и северног царства, а када су Марко Антоније и Октавијан, касније познат као Август Цезар, уговорили тај брак, они су такође поделили царство на исток и запад.

The Pact of Brundisium (40 BC) was a negotiated settlement between Marc Antony and Octavian (later Augustus) to resolve tensions in the Second Triumvirate after near-civil war. It involved dividing Roman territories (Antony east, Octavian west) and was sealed by Antony’s marriage to Octavia (Octavian’s sister). In 39 BC the original five-year Triumvirate term expired, Antony sailed to Italy with 300+ ships that were initially denied to land at Brundisium, so they ultimately docked at Tarentum. Octavian met him there after prolonged mediations produced by an unwillingness of Antony’s army to fight with Octavian’s army and vise versa. Octavia played a key mediating role, persuading Antony to support Octavian against Sextus Pompey. They renewed the Triumvirate for another five years (to 32 BC), with Antony providing Octavian 120 ships in exchange for promised troops (which Octavian later withheld).

Брундизијски споразум (40. п. н. е.) био је преговарачко поравнање између Марка Антонија и Октавијана (потоњег Августа) ради разрешења напетости у Другом тријумвирату након готово грађанског рата. Он је подразумевао поделу римских територија (Антонију исток, Октавијану запад) и био је запечаћен Антонијевим браком са Октавијом (Октавијановом сестром). Године 39. п. н. е. истекао је првобитни петогодишњи рок Тријумвирата, па је Антоније отпловио у Италију са више од 300 бродова, којима у почетку није било допуштено да се искрцају у Брундизијуму, те су најзад пристали у Таренту. Октавијан се тамо састао с њим након дуготрајних посредовања до којих је дошло услед невољности Антонијеве војске да се бори против Октавијанове војске, и обрнуто. Октавија је одиграла кључну посредничку улогу, наговоривши Антонија да подржи Октавијана против Секста Помпеја. Они су обновили Тријумвират за још пет година (до 32. п. н. е.), при чему је Антоније дао Октавијану 120 бродова у замену за обећане трупе (које је Октавијан касније ускратио).

In 32 BC there was an open break between the two antagonists. Relations had deteriorated through propaganda, Antony’s eastern focus (with Cleopatra), and Octavian’s consolidation in the west. Octavian rejected later conference proposals from Antony before Actium.

Године 32. пре Христа дошло је до отвореног раскида између двојице супарника. Односи су се погоршали услед пропаганде, Антонијеве усмерености ка истоку (са Клеопатром) и Октавијановог учвршћивања власти на западу. Октавијан је одбацио касније Антонијеве предлоге за конференцију пре Акцијума.

In the diplomatic marriage with the king of the north (Antiochus) and the king of the south (Ptolemy), it was the southern king that supplied the bride, with the diplomatic marriage of Antony (the east) and Octavian (the west); the bride was supplied by the west. Both diplomatic marriages failed and the supplier of the daughter or sister was ultimately victorious over the power who broke the treaty.

У дипломатском браку са северним царем (Антиохом) и јужним царем (Птолемејем), јужни цар је био тај који је дао невесту; у дипломатском браку Антонија (истока) и Октавијана (запада), невесту је обезбедио запад. Оба дипломатска брака су пропала, а онај који је дао кћер или сестру на крају је однео победу над силом која је прекршила савез.

## The Testimony of Three

Svedočanstvo trojice

At the end of the Seleucid Empire there was a third treaty where lies were spoke at one table. This occurred in the context of the Fifth Syrian War (202–195 BC), when Antiochus III Magnus exploited the weakness of the Ptolemaic Kingdom after Ptolemy IV Philopator’s death in 204 BC. Ptolemy V Epiphanes (Ptolemy V) ascended the throne as a child (around age 5–6), leaving Egypt under regents and vulnerable to internal chaos, native revolts, and external threats.

На крају Селеукидског царства постојао је трећи савез у којем су се лажи говориле за једним столом. То се догодило у оквиру Петог сиријског рата (202–195. п. н. е.), када је Антиох III Велики искористио слабост Птолемејског краљевства након смрти Птолемеја IV Филопатора 204. године п. н. е. Птолемеј V Епифан (Птолемеј V) ступио је на престо као дете (око 5–6 година), остављајући Египат под управом намесника и изложен унутрашњем расулу, домородачким побунама и спољашњим претњама.

Antiochus Magnus had already invaded and seized much of the Ptolemaic territories in Coele-Syria, Palestine, and Asia Minor after victories like the Battle of Panium (200 BC). Rather than fully conquering Egypt (which risked Roman intervention, as Rome was pressuring him to stay out of certain areas), he pursued a diplomatic marriage alliance as a “protector” figure. In 197/195 BC, as part of the peace treaty ending the war, Antiochus Magnus betrothed and then married his young daughter Cleopatra I Syra (also called Cleopatra Syra) to the child Ptolemy V (the marriage took place in 193 BC at Raphia; Ptolemy was 16, Cleopatra 10).

Антиох Магнус је већ био извршио најезду и заузео велики део птолемејских територија у Келесирији, Палестини и Малој Азији након победа као што је била битка код Панијума (200. п. н. е.). Уместо да у потпуности освоји Египат (што је носило ризик од римске интервенције, будући да је Рим вршио притисак на њега да се клони одређених области), он је прибегао дипломатском брачном савезу у својству фигуре „заштитника“. Године 197/195. п. н. е., као део мировног уговора којим је окончан рат, Антиох Магнус је верио, а потом и удао своју младу кћер Клеопатру I Сиру (такође називану Клеопатра Сира) за дечака Птолемеја V (брак је склопљен 193. п. н. е. у Рафији; Птолемеј је имао 16, а Клеопатра 10 година).

This was framed as a generous gesture: Antiochus positioned himself as an ally and “protector” of the young king, securing peace while retaining gains in Asia. The marriage gave him indirect influence over Egypt through his daughter (he hoped she would remain loyal to her Seleucid roots and act as a pro-Syrian voice in the Ptolemaic court). The ploy backfired for Cleopatra sided with her husband and Egypt, not her father, undermining Antiochus’s long-term control. This mirrors the Pact of Brundisium (40 BC) and related to Roman events in several ways.

Ово је било представљено као великодушан гест: Антиох се поставио као савезник и „заштитник“ младог цара, обезбеђујући мир док је задржавао стечене добитке у Азији. Брак му је дао посредан утицај над Египтом преко његове кћери (надао се да ће она остати верна својим селевкидским коренима и деловати као просиријски глас на Птолемејском двору). Лукавство се изјаловило, јер је Клеопатра стала уз свога мужа и Египат, а не уз свога оца, поткопавајући Антиохову дугорочну контролу. Ово одражава Брундизијски пакт (40. п. н. е.) и било је повезано с римским догађајима на неколико начина.

Just as Antony married Octavia (sister of Octavian) to bind rival powers after near-war, Antiochus used his daughter’s marriage to Ptolemy V to formalize a temporary peace and territorial division (Seleucids kept conquests in the north, Ptolemy retained Egypt the south).

Као што се Антоније оженио Октавијом (сестром Октавијана) да би повезао супарничке силе после замало избијеног рата, тако је Антиох употребио удају своје кћери за Птоломеја V да озваничи привремени мир и територијалну поделу (Селеукиди су задржали освајања на северу, а Птоломеј Египат на југу).

Antiochus acted as a de facto guardian over the child-king Ptolemy V (via family ties), similar to how Octavian (and the Triumvirate) positioned themselves amid power vacuums or rivalries. In both cases, the “stronger” figure (Antiochus/Octavian) sought leverage over a vulnerable counterpart through kinship. Both arrangements brought short-term stability but ‘did not prosper’ long-term due to underlying distrust—Cleopatra favored Egypt (undermining Antiochus), while Antony’s eastern focus (Cleopatra VII) led to the breakdown with Octavian.

Антиох је деловао као de facto старатељ над дететом-краљем Птолемејем V (посредством породичних веза), слично томе како су се Октавијан (и Тријумвират) постављали усред вакуума моћи или супарништава. У оба случаја, „јача“ личност (Антиох/Октавијан) настојала је да стекне утицај над рањивим панданом посредством сродства. Оба аранжмана донела су краткорочну стабилност, али „нису напредовала“ дугорочно услед дубинског неповерења — Клеопатра је била наклоњена Египту (чиме је поткопавала Антиоха), док је Антонијево усмерење ка истоку (Клеопатра VII) довело до распада са Октавијаном.

Ptolemy V’s minority under regents parallels the instability after Julius Caesar’s death (leading to the Triumvirate’s formation and power struggles). The marriage of Berenice to Antiochus marked the beginning of the Seleucid Empire’s history in Daniel eleven, and the marriage of Antiochus Magnus daughter to the Egyptian child king, marked the ending of the Seleucid Empire. The ending of the marriage of Marc Antony to Octavia marked the ending of the Ptolemaic kingdom. The ending of Judah as God’s covenant people took place at the cross, and that Judean kingdom began with the Maccabees and the league they made with Rome. All of these prophetic lines are represented within the narrative of Daniel chapter eleven, and they all align with the hidden history of verse forty. Beginning in verse five we have the treaty of Berenice, that leads to Antiochus the Great and the treaty of his daughter Cleopatra Syra, that takes place in the history of the Maccabees of verse twenty-three. The Maccabees become part of the line based upon their rebellion against Antiochus Epiphanes, one of the last of the Seleucid Dynasty.

Малолетство Птолемеја V под намесницима одражава нестабилност након смрти Јулија Цезара (која је довела до образовања Тријумвирата и борби за власт). Брак Беренике са Антиохом означио је почетак историје Селеукидског царства у једанаестом поглављу Данила, а брак кћери Антиоха Великог са египатским дечаком-царем означио је завршетак Селеукидског царства. Окончање брака Марка Антонија са Октавијом означило је крај Птолемејског царства. Окончање Јуде као Божјег заветног народа догодило се на крсту, а то јудејско царство започело је са Макавејцима и савезом који су склопили са Римом. Све ове пророчке линије представљене су унутар наратива једанаестог поглавља Данила, и све су усклађене са скривеном историјом четрдесетог стиха. Почев од петог стиха, имамо савез Беренике, који води ка Антиоху Великом и савезу његове кћери Клеопатре Сире, који се одиграва у историји Макавејаца из двадесет трећег стиха. Макавејци постају део те линије на основу своје побуне против Антиоха Епифана, једног од последњих из селеукидске династије.

Antiochus Epiphanes is the Antiochus who was in Egypt in 168 BC near Alexandria during the Sixth Syrian War. Antiochus Epiphanes had invaded Egypt and was on the verge of capturing Alexandria. The Ptolemaic rulers appealed to Rome for help. Rome sent Popillius Laenas (with just a small entourage—no army) to deliver an ultimatum from the Senate; Antiochus must immediately withdraw from Egypt and Cyprus, or face war with Rome. When Antiochus received the letter and asked for time to consult his advisors, Popillius—described as stern and imperious—took his walking stick and drew a circle in the sand around the king’s feet. He then declared, “Before you step out of that circle, give me a reply to lay before the Senate.”

Антиох Епифан је онај Антиох који је био у Египту 168. године пре н. е., близу Александрије, током Шестог сиријског рата. Антиох Епифан је био извршио инвазију на Египат и био је надомак освајања Александрије. Птолемејски владари затражили су помоћ од Рима. Рим је послао Попилија Лената (само са малом пратњом — без војске) да пренесе ултиматум Сената; Антиох мора одмах да се повуче из Египта и са Кипра, или ће се суочити са ратом против Рима. Када је Антиох примио писмо и затражио време да се посаветује са својим саветницима, Попилије — описан као строг и надмен — узео је свој штап и повукао круг у песку око краљевих ногу. Потом је изјавио: „Пре него што иступиш из тог круга, дај ми одговор који ћу изнети пред Сенат.“

The implication was clear; Antiochus could not leave the circle without committing to Rome’s demands—crossing it without agreement would mean war. Stunned and humiliated, Antiochus hesitated briefly but then agreed to comply, withdrew his forces from Egypt, and returned to Syria. This bold act of diplomacy (backed by Rome’s growing reputation for power) forced the retreat without a battle, showcasing Rome’s emerging dominance in the eastern Mediterranean. It’s widely cited as an origin for the phrase “drawing a line in the sand” (though it was literally a circle).

Значење је било јасно; Антиох није могао да напусти круг а да се не обавеже на римске захтеве — ако би га прешао без споразума, то би значило рат. Запрепашћен и понижен, Антиох је накратко оклевао, али је потом пристао да се повинује, повукао своје снаге из Египта и вратио се у Сирију. Овај смели дипломатски чин (подржан све већим угледом Рима као силе) изнудио је повлачење без битке, показујући растућу превласт Рима у источном Медитерану. Често се наводи као порекло израза „повући црту у песку“ (иако је то дословно био круг).

Antiochus Epiphanes also became the Protestant understanding of the power that exalts himself, falls and establishes the vision in verse fourteen of Daniel eleven.

Антиох Епифан је такође постао протестантско разумевање силе која се уздиже, пада и утврђује виђење у четрнаестом стиху једанаесте главе Данила.

> And in those times there shall many stand up against the king of the south: also the robbers of thy people shall exalt themselves to establish the vision; but they shall fall. Daniel 11:14.

> И у то време многи ће устати на краља југа; и насилници између твога народа подићи ће се да утврде виђење, али ће пасти. Данило 11:14.

Antiochus IV Epiphanes reigned 175–164 BC, and was the eighth of thirteen Seleucid kings. He sought to impose Hellenistic culture and unify his empire under Greek religious practices. He plundered the Temple in 169 BC, banned Jewish practices (circumcision, Sabbath observance, Torah study), and forced sacrifices to pagan gods. In December 167 BC he erected a pagan altar (to Zeus) on top of the Jewish altar of burnt offerings in the Temple and sacrificed a pig, along with other profane acts. The desecration was the final straw for observant Jews, who saw it as the ultimate violation of the Temple’s sanctity and God’s law. It sparked immediate resistance when Mattathias (a priest from Modein) refused a Seleucid officer’s order to sacrifice to pagan gods and killed an apostate Jew and the officer, then fled to the hills with his sons (the future Maccabees). This ignited guerrilla warfare and revolt from 167–160 BC which aimed to restore Jewish worship, leading to the rededication of the Temple (Hanukkah) in 164 BC under Judas Maccabeus.

Антиох IV Епифан владао је од 175. до 164. пре н. е. и био је осми од тринаесторице селевкидских царева. Настојао је да наметне хеленистичку културу и уједини своје царство под грчким верским обичајима. Опљачкао је Храм 169. пре н. е., забранио јеврејске обреде (обрезање, држање суботе, проучавање Торе) и наметнуо приношење жртава паганским боговима. У децембру 167. пре н. е. подигао је пагански жртвеник (Зевсу) поврх јеврејског жртвеника за паљенице у Храму и жртвовао свињу, заједно с другим скрнавим делима. Ово скрнављење било је последња кап за побожне Јевреје, који су га видели као крајње нарушавање светости Храма и Божијег закона. То је изазвало тренутан отпор када је Мататија (свештеник из Модина) одбио наредбу једног селевкидског службеника да принесе жртву паганским боговима и убио отпалог Јеврејина и тог службеника, а затим побегао у брда са својим синовима (будућим Макавејима). То је распламсало герилски рат и устанак од 167. до 160. пре н. е., чији је циљ био да се обнови јеврејско богослужење, што је довело до поновног посвећења Храма (Ханука) 164. пре н. е. под Јудом Макавејем.

At the beginning and ending of the Seleucid Empire there was a significant treaty represented by a diplomatic marriage that possessed the element of division of either east and west, or north and south. As the Seleucid Empire waned Antiochus Epiphanes becomes the symbol of the rising Roman power, and the focus of the Maccabean’s indignation. Later in history he becomes the counterfeit of the prophetic symbol that establishes the vision. The power in verse twenty-two of chapter eleven is broken when the prince of the covenant was broken.

На почетку и на крају Селеукидског царства постојао је значајан савез, представљен дипломатским браком, који је у себи садржао елемент поделе било на исток и запад, било на север и југ. Како је Селеукидско царство слабило, Антиох Епифан постаје симбол растуће римске силе и тежиште огорчења Макавејаца. Касније у историји он постаје кривотворина пророчког симбола који успоставља визију. Сила у двадесет другом стиху једанаестог поглавља бива сломљена када је сломљен кнез савеза.

> And with the arms of a flood shall they be overflown from before him, and shall be broken; yea, also the prince of the covenant. Daniel 11:22.

> И мишицама поплаве биће преплављени пред њим и биће сломљени; да, и кнез завета. Данило 11:22.

Antiochus Epiphanes’ reign ended in 164 BC, almost two hundred years before Christ, “the prince of the covenant” was “broken” at the cross. What we wish to note here is that the Seleucid Empire began and ended with a diplomatic treaty marriage where the deceit between the two parties is a matter of the historical record. During the reign of Antiochus Epiphanes, the Maccabean revolt began, which typified the American Revolution. In the history of the Maccabees their struggle to throw off the Seleucid power included a significant treaty with Rome. The verse that identifies the treaty directly identifies Rome as working deceitfully, or telling lies at the treaty table.

Владавина Антиоха Епифана окончала се 164. године пре Христа, готово две стотине година пре него што је Христос, „кнез завета“, био „сломљен“ на крсту. Оно што овде желимо да запазимо јесте да је Селеукидско царство започело и окончало се дипломатским браком склопљеним по уговору, при чему је превара између двеју страна ствар историјског записа. Током владавине Антиоха Епифана отпочела је Макавејска побуна, која је била праслика Америчке револуције. У историји Макавеја, њихова борба да збаце селеукидску власт укључивала је значајан савез са Римом. Стих који непосредно указује на тај савез уједно непосредно приказује Рим као онога који поступа преварно, односно који говори лажи за преговарачким столом.

> And after the league made with him he shall work deceitfully: for he shall come up, and shall become strong with a small people. Daniel 11:23.

> И после савеза склопљеног с њим, радиће преварно; јер ће доћи и оснажиће се с малим народом. Данило 11:23.

Every prophetic line that precedes the time of the end in verse forty contains a broken treaty. Uriah Smith commenting on verse thirty’s “them that forsake the holy covenant” records the following:

Свака пророчка линија која претходи времену краја у четрдесетом стиху садржи прекршени завет. Урија Смит, коментаришући у тридесетом стиху „оне који остављају свети завет“, бележи следеће:

> “‘Indignation against the covenant;’ that is, the Holy Scriptures, the book of the covenant. A revolution of this nature was accomplished in Rome. The Heruli, Goths, and Vandals, who conquered Rome, embraced the Arian faith, and became enemies of the Catholic Church. It was especially for the purpose of exterminating this heresy that Justinian decreed the pope to be the head of the church and the corrector of heretics. The Bible soon came to be regarded as a dangerous book that should not be read by the common people, but all questions in dispute were to be submitted to the pope. Thus was indignity heaped upon God’s word. And the emperors of Rome, the eastern division of which still continued, had intelligence, or connived with the Church of Rome, which had forsaken the covenant, and constituted the great apostasy, for the purpose of putting down ‘heresy.’ The man of sin was raised to his presumptuous throne by the defeat of the Arian Goths, who then held possession of Rome, in A.D.538.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 281.

> „‘Гнев против завета;’ то јест, против Светога писма, књиге завета. Преврат ове природе извршен је у Риму. Херули, Готи и Вандали, који су освојили Рим, прихватили су аријанску веру и постали непријатељи Католичке цркве. Нарочито ради истребљења те јереси Јустинијан је одредио папу за поглавара цркве и исправитеља јеретика. Библија је убрзо почела да се сматра опасном књигом коју обичан народ не треба да чита, него су сва спорна питања морала бити подношена папи. Тако је срамоћење нагомилано на Божју реч. А римски цареви, чији је источни део још увек трајао, били су у споразуму, или су се тајно саглашавали, са Римском црквом, која је напустила завет и сачинила велики отпад, ради сузбијања ‘јереси’. Човек греха био је уздигнут на свој дрски престо поразом аријанских Гота, који су тада држали Рим, године 538. после Христа.” Урија Смит, Данило и Откривење, 281.

Verse five of Daniel eleven identifies the line of history where the king of the south provides a diplomatic bride as a symbol of a treaty that was thereafter broken by the king of the north. The retaliation of the king of the south typified the retaliation of Napoleon’s spiritual king of the south against the papal king of the north in 1798. The broken treaty of verses five through nine typified Napoleon’s broken treaty of Tolentino, which typified Putin’s claim of a broken treaty by NATO. The retaliation of Napoleon typified the retaliation of Putin against the Ukraine in 2014. Verse ten’s retaliation of Antiochus Magnus ending the fourth Syrian War aligns with Napoleon in 1798 and also Putin in 2014. Following verse fifteen’s battle of Panium n 200 BC, Antiochus arranged a diplomatic marriage with the hidden intent of taking Egypt under his command without employing military boots on the ground. Antiochus Magnus throne was passed to his son, who was assassinated which brought Antiochus Magnus’s youngest son, Antiochus Epiphanes to the throne. His actions in implementing Greek customs and religion brought about the Maccabean revolt, that led to the deceitful treaty with Rome in verse twenty-three. Verse twenty-four introduces pagan Rome and identifies Antony and Augustus’s table of lies. In verse thirty pagan Rome enters into dialogue with the papal church, who are noted as them that had broken the holy covenant.

Пети стих једанаесте главе Данила означава линију историје у којој цар југа обезбеђује дипломатску невесту као симбол савеза који је потом прекршио цар севера. Одмазда цара југа представљала је праслику одмазде Наполеоновог духовног цара југа против папског цара севера 1798. године. Прекршени савез из стихова пет до девет представљао је праслику Наполеоновог прекршеног Толентинског уговора, који је представљао праслику Путинове тврдње о прекршеном савезу од стране NATO-а. Наполеонова одмазда представљала је праслику Путинове одмазде против Украјине 2014. године. Одмазда Антиоха Великог у десетом стиху, којом се окончава Четврти сиријски рат, подудара се са Наполеоном 1798. године, а такође и са Путином 2014. године. После битке код Панијума у петнаестом стиху 200. године пре Христа, Антиох је приредио дипломатски брак са скривеном намером да стави Египат под своју власт без употребе војне чизме на терену. Престо Антиоха Великог прешао је на његовог сина, који је био убијен, што је довело најмлађег сина Антиоха Великог, Антиоха Епифана, на престо. Његови поступци у спровођењу грчких обичаја и религије довели су до Макавејског устанка, који је водио ка лажљивом савезу са Римом у двадесет трећем стиху. Двадесет четврти стих уводи пагански Рим и указује на сто лажи Антонија и Августа. У тридесетом стиху пагански Рим ступа у дијалог са папском црквом, која је означена као они који су прекршили свети завет.

Verses twenty-four to thirty is the testimony of pagan Rome and verses thirty-one to forty provide the testimony of papal Rome. Every line of Daniel eleven verse one on through verse forty represents a line of prophecy that is applied in the hidden history of verse forty. The line of the Seleucid kingdom, the line of the Ptolemaic kingdom, the line of the Judean kingdom of the Maccabees, the line of pagan Rome and the line of papal Rome all illustrate the history of 1989 unto the Sunday law. Each of those lines identify a broken treaty as a major element of the history.

Стихови од двадесет четвртог до тридесетог представљају сведочанство паганског Рима, а стихови од тридесет првог до четрдесетог пружају сведочанство папског Рима. Сваки ред у Данилу 11, од првог стиха па све до четрдесетог, представља пророчку линију која се примењује у скривеној историји четрдесетог стиха. Линија Селеукидског царства, линија Птолемејског царства, линија јудејског царства Макавејаца, линија паганског Рима и линија папског Рима — све оне илуструју историју од 1989. године до недељног закона. Свака од тих линија препознаје прекршени савез као главни елемент те историје.

It is Rome that establishes the vision of Daniel eleven, and both pagan and papal Rome’s prophetic treaties of deceit are marked as progressive and as occurring before Rome ruled supremely for their respective and distinct prophetic periods. Both powers marked the beginning of the prophetic period of supremacy as beginning when their third obstacle was overcome. Before the soon coming Sunday law in the United States there will be a treaty of deceit between two powers. Four times the two powers have been the kings of the south and the north, once between the glorious land of Judah and Rome, once between two parts of the Roman triumvirate and once between pagan and papal Rome. In both deceitful treaties concerning Rome it amounted to a treaty between one half of the Roman empire, whether Antony of the east, Augustus of the west, or pagan Rome of the east and papal Rome of the west. Four treaties of deceit between the kings of the north and south, two between the kings of the east and west and one between the soon-to-be king of the north and the glorious land.

Рим је тај који успоставља виђење из Данила једанаест, а и пророчки савези преваре паганског и папског Рима означени су као прогресивни и као догађаји који су се збили пре него што је Рим врховно владао током својих одговарајућих и засебних пророчких раздобља. Обе силе су означиле почетак пророчког раздобља превласти као тренутак када је била савладана њихова трећа препрека. Пре скорог доношења закона о недељи у Сједињеним Државама постојаће савез преваре између две силе. Четири пута су те две силе биле цареви југа и севера: једном између славне земље Јуде и Рима, једном између два дела римског тријумвирата и једном између паганског и папског Рима. У оба преварна савеза који се тичу Рима, радило се о савезу између једне половине Римског царства, било Антонија са истока, Августа са запада, или паганског Рима са истока и папског Рима са запада. Четири савеза преваре између царева севера и југа, два између царева истока и запада и један између онога који ће ускоро бити цар севера и славне земље.

This concludes our initial presentation of the book of Daniel. The Panium series represents the conclusion of the series on the book of Daniel, which is the introduction to the hidden history of verse forty which we will continue to consider in the next article.

Овим се завршава наше почетно излагање о књизи пророка Данила. Серија „Панијум“ представља завршетак серије о књизи пророка Данила, која је увод у скривену историју четрдесетог стиха, коју ћемо наставити да разматрамо у следећем чланку.

Back to Articles