Article

# The Book of Daniel - Number Eighty

Књига пророка Данила — Осамдесет број##

The End and Beginning of Visions: Ellen White’s Last Open Vision in 1884 and Its Significance

Крај и почетак визија: последња отворена визија Елен Вајт 1884. године и њен значај

Author

Jeff Pippenger

Published

February 13, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

In 1884, Ellen White had her last open vision. It was given in Portland, Oregon. Her first open vision was given in 1844, in Portland, Maine. Jesus always illustrates the end of a thing, with the beginning of a thing.

Године 1884, Елен Вајт је имала своје последње отворено виђење. Дато јој је у Портланду, Орегон. Њено прво отворено виђење дато јој је 1844. године, у Портланду, Мејн. Исус увек крај нечега приказује почетком нечега.

> “It was not long after the passing of the time, in 1844, that my first vision was given me. I was visiting Mrs. Haines at Portland, a dear sister in Christ, whose heart was knit with mine; five of us, all women, were kneeling quietly at the family altar. While we were praying, the power of God came upon me as I had never felt it before.

> „Недуго после истека времена, 1844. године, беше ми дато моје прво виђење. Посећивала сам госпођу Хејнс у Портланду, драгу сестру у Христу, чије је срце било сједињено с мојим; нас пет, све жене, клечале смо тихо при породичном олтару. Док смо се молиле, сила Божја сиђе на мене онако како је никада пре нисам осетила.

> “I seemed to be surrounded with light, and to be rising higher and higher from the earth. I turned to look for the advent people in the world, but could not find them, when a voice said to me, ‘Look again, and look a little higher.’ At this, I raised my eyes, and saw a straight and narrow path, cast up high above the world. On this path the advent people were traveling to the city which was at the farther end of the path. They had a bright light set up behind them at the beginning of the path, which an angel told me was the ‘midnight cry.’ [SEE MATTHEW 25:6.] This light shone all along the path, and gave light for their feet, so that they might not stumble.

> „Чинило ми се да сам била окружена светлошћу и да сам се уздизала све више и више са земље. Окренула сам се да потражим адвентни народ у свету, али га нисам могла наћи, када ми један глас рече: ‘Погледај поново, и погледај мало више.’ На то подигох очи и видех праву и уску стазу, уздигнуту високо изнад света. Том стазом је адвентни народ путовао ка граду који се налазио на даљем крају стазе. Иза њих, на почетку стазе, била је постављена сјајна светлост, за коју ми анђео рече да је ‘поноћни поклич’. [ВИДИ МАТЕЈ 25:6.] Та светлост је обасјавала читаву стазу и давала светлост њиховим ногама, да не би посрнули.

> “If they kept their eyes fixed on Jesus, who was just before them, leading them to the city, they were safe. But soon some grew weary, and said the city was a great way off, and they expected to have entered it before. Then Jesus would encourage them by raising His glorious right arm, and from His arm came a light which waved over the advent band, and they shouted ‘Alleluia!’ Others rashly denied the light behind them, and said that it was not God that had led them out so far. The light behind them went out, leaving their feet in perfect darkness, and they stumbled and lost sight of the mark and of Jesus, and fell off the path down into the dark and wicked world below.” Christian Experience and Teachings of Ellen G. White, 57.

> „Ако су држали своје очи упрте у Исуса, који је био управо пред њима, водећи их ка граду, били су безбедни. Али ускоро су се неки уморили и рекли да је град још веома далеко и да су очекивали да ће већ раније ући у њега. Тада би их Исус охрабрио подижући своју славну десну руку, и из Његове руке излазила је светлост која се таласала над адвентним скупом, и они су узвикивали: ‘Алилуја!’ Други су непромишљено порицали светлост иза себе и говорили да није Бог био тај који их је довео тако далеко. Светлост иза њих угасила се, остављајући њихове ноге у потпуној тами, и они су посртали, изгубили из вида знак и Исуса, и пали са стазе доле у мрачни и зли свет испод.“ Christian Experience and Teachings of Ellen G. White, 57.

In the six-volume biography of Ellen White, written by her grandson Arthur L. White, he records a statement given by John Loughborough at the 1893 General Conference Session.

У шестотомној биографији Елен Вајт, коју је написао њен унук Артур Л. Вајт, он бележи изјаву коју је Џон Лафборо изнео на заседању Генералне конференције 1893. године.

> “Loughborough, in giving an address at the General Conference session nine years later, stated: “I have seen Sister White in vision about fifty times. The first time was about forty years ago. . . . Her last open vision was in 1884, on the campground at Portland, Oregon.” Ellen White Biography, volume 3, 256.

> „Лафборо је, држећи говор на заседању Генералне конференције девет година касније, изјавио: „Видео сам сестру Вајт у визији око педесет пута. Први пут је то било пре око четрдесет година.... Њена последња јавна визија била је 1884. године, на камп-скупу у Портланду, Орегон.“ Ellen White Biography, volume 3, 256.

She was still to have dreams and visions after 1884, but the visions that occurred in public ended exactly forty years after they began, and the beginning and ending open visions both occurred in cities named Portland. The first city on the east coast of the United States, the last city was on the west coast. Some might wish to argue that this fact means nothing more than human coincidence, and others might argue that the purpose for open visions had been fulfilled, so the Lord ended them after forty years.

Она је и после 1884. године требало да има снове и виђења, али су се виђења која су се збивала јавно окончала тачно четрдесет година након што су отпочела, а и почетна и завршна отворена виђења догодила су се у градовима по имену Портланд. Први град био је на источној обали Сједињених Америчких Држава, а последњи на западној обали. Неки би можда желели да тврде да та чињеница не значи ништа више од људске случајности, а други би могли тврдити да је сврха отворених виђења била испуњена, те их је Господ окончао после четрдесет година.

The actual reason is due to the increasing disobedience and rebellion against the gift of prophecy that had been given to the Millerite movement.

Стварни разлог лежи у све већој непослушности и побуни против дара пророштва који је био дат милеритском покрету.

> “After I came to Oakland I was weighted down with a sense of the condition of things at Battle Creek, and I, weak, powerless to help you. I knew that the leaven of unbelief was at work. Those who disregarded the plain injunctions of God’s word were disregarding the testimonies which urged them to give heed to that word. While visiting Healdsburg last winter, I was much in prayer and burdened with anxiety and grief. But the Lord swept back the darkness at one time while I was in prayer, and a great light filled the room. An angel of God was by my side, and I seemed to be in Battle Creek. I was in your councils; I heard words uttered, I saw and heard things that, if God willed, I wish could be forever blotted from my memory. My soul was so wounded I knew not what to do or what to say. Some things I cannot mention. I was bidden to let no one know in regard to this, for much was yet to be developed.

> „Пошто сам дошла у Оукланд, била сам притиснута осећањем стања ствари у Батл Крику, а ја, слаба, немоћна да вам помогнем. Знала сам да је квасац неверовања на делу. Они који су занемаривали јасне налоге Божје Речи занемаривали су и сведочанства која су их подстицала да обрате пажњу на ту Реч. Док сам прошлe зиме боравила у Хилдсбургу, много сам се молила и била оптерећена тескобом и жалошћу. Али Господ је у једном тренутку, док сам била у молитви, разагнао таму, и велика светлост испунила је собу. Анђео Божји био је крај мене, и чинило ми се да сам у Батл Крику. Била сам у вашим саветовањима; чула сам изговорене речи, видела сам и чула ствари за које, ако би Бог хтео, желела бих да могу заувек бити избрисане из мога сећања. Моја душа била је тако рањена да нисам знала шта да чиним нити шта да кажем. Неке ствари не могу споменути. Било ми је заповеђено да никоме не дајем на знање ово, јер је још много тога требало да се развије.״

> “I was told to gather up the light that had been given me and let its rays shine forth to God’s people. I have been doing this in articles in the papers. I arose at three o’clock nearly every morning for months and gathered the different items written after the last two testimonies were given me in Battle Creek. I wrote out these matters and hurried them on to you; but I had neglected to take proper care of myself, and the result was that I sank under the burden; my writings were not all finished to reach you at the General Conference.

> „Речено ми је да саберем светлост која ми је била дата и да пустим да њени зраци засјају пред Божјим народом. То сам чинила у чланцима у новинама. Устајала сам у три сата скоро сваког јутра месецима и сабирала различите ставке написане пошто су ми дата последња два сведочанства у Батл Крику. Изнела сам ове ствари у писаном облику и журно их послала вама; али сам пропустила да о себи поведем дужну бригу, и последица је била та да сам клонула под теретом; моји списи нису сви били довршени да би стигли до вас на Генералној конференцији.״

> “Again, while in prayer, the Lord revealed Himself. I was once more in Battle Creek. I was in many houses and heard your words around your tables. The particulars I have no liberty now to relate. I hope never to be called to mention them. I had also several most striking dreams.

> „Поново, док сам била у молитви, Господ се открио. Још једном сам била у Батл Крику. Била сам у многим кућама и слушала ваше речи око ваших столова. Појединости сада немам слободе да изнесем. Надам се да никада нећу бити позвана да их поменем. Имала сам и неколико веома упечатљивих снова.

> “What voice will you acknowledge as the voice of God? What power has the Lord in reserve to correct your errors and show you your course as it is? What power to work in the church? If you refuse to believe until every shadow of uncertainty and every possibility of doubt is removed you will never believe. The doubt that demands perfect knowledge will never yield to faith. Faith rests upon evidence, not demonstration. The Lord requires us to obey the voice of duty, when there are other voices all around us urging us to pursue an opposite course. It requires earnest attention from us to distinguish the voice which speaks from God. We must resist and conquer inclination, and obey the voice of conscience without parleying or compromise, lest its promptings cease and will and impulse control. The word of the Lord comes to us all who have not resisted His Spirit by determining not to hear and obey. This voice is heard in warnings, in counsels, in reproof. It is the Lord’s message of light to His people. If we wait for louder calls or better opportunities, the light may be withdrawn, and we left in darkness.” Testimonies, volume 5, 68.

> „Који ћете глас признати као Божји глас? Какву силу Господ има у приправности да исправи ваше заблуде и покаже вам ваш пут онаквим какав јесте? Какву силу да делује у цркви? Ако одбијате да верујете док не буде отклоњена свака сенка неизвесности и свака могућност сумње, никада нећете веровати. Сумња која захтева савршено знање никада се неће предати вери. Вера почива на доказу, а не на показивању. Господ захтева од нас да слушамо глас дужности, када нас свуда око нас други гласови подстичу да кренемо супротним путем. Од нас се тражи озбиљна пажња да бисмо разликовали глас који говори од Бога. Морамо се одупрети склоности и победити је, и послушати глас савести без преговарања или компромиса, да њени подстицаји не би престали, а воља и нагон преузели власт. Реч Господња долази свима нама који се нисмо одупрли Његовом Духу тиме што смо одлучили да не чујемо и не послушамо. Тај глас се чује у опоменама, у саветима, у укорима. То је Господња порука светлости Његовом народу. Ако будемо чекали гласније позиве или боље прилике, светлост може бити повучена, а ми остављени у тами.” Testimonies, volume 5, 68.

Sister White identified that if continued rebellion against her ministry as the prophetess was manifested that the “light may be withdrawn, and” Laodicean Adventism would be “left in darkness.” In 1915, the light was withdrawn. God was and is fully capable of raising up a prophet or prophetess whenever He chooses to do so. He raised up Elisha to follow Elijah, but there was no living prophet raised up after 1915, for the Lord had “withdrawn the light.”

Сестра Вајт је указала да, уколико би се испољила трајна побуна против њене службе као пророчице, „светлост може бити повучена, и“ лаодикијски адвентизам био би „остављен у тами“. Године 1915. светлост је била повучена. Бог је био и јесте потпуно кадар да подигне пророка или пророчицу кад год то изабере да учини. Он је подигао Јелисеја да следи Илију, али после 1915. није био подигнут ниједан живи пророк, јер је Господ „повукао светлост“.

When it comes to the dreams and visions of Sister White, there were three periods. The first period of forty years, where visions would occur in public, for purposes that were associated with establishing the gift within the minds of those who were in attendance when the visions occurred. Then from 1884, until her death in 1915, visions and dreams were given that were still for the edification of God’s people, but they were given in private. The third period began in 1915, and provided the evidence that Laodicean Adventism was in the darkness of apostasy.

Када је реч о сновима и виђењима Сестре Вајт, постојала су три раздобља. Прво раздобље од четрдесет година, у којем су се виђења догађала јавно, у сврхе које су биле повезане са утврђивањем дара у уму оних који су присуствовали када су се виђења догађала. Затим су, од 1884. до њене смрти 1915. године, давана виђења и снови који су и даље били за изграђивање Божјег народа, али су били давани у приватности. Треће раздобље отпочело је 1915. године и пружило доказ да се лаодикејски адвентизам налазио у тами отпадништва.

Ancient Israel illustrates modern Israel and in the period of full blown rebellion represented by Eli and his two sons, Hophni and Phineas, there was “no open vision.” The reason was their gross disobedience and rebellion. God does not change.

Древни Израиљ представља савремени Израиљ, и у раздобљу потпуно развијене побуне, коју су представљали Илије и његова два сина, Офни и Финес, „не беше јавног виђења“. Разлог за то била је њихова тешка непослушност и побуна. Бог се не мења.

> “Another warning was to be given to Eli’s house. God could not communicate with the high priest and his sons; their sins, like a thick cloud, had shut out the presence of His Holy Spirit. But in the midst of evil the child Samuel remained true to Heaven, and the message of condemnation to the house of Eli was Samuel’s commission as a prophet of the Most High.

> „Још једно упозорење требало је да буде упућено дому Илијевом. Бог није могао да општи са првосвештеником и његовим синовима; њихови греси, као густ облак, заклонили су присуство Његовог Светога Духа. Али усред зла дете Самуило остало је верно Небу, и порука осуде дому Илијевом била је Самуилов позив као пророка Свевишњега.

> “‘The word of the Lord was precious in those days; there was no open vision. And it came to pass at that time, when Eli was laid down in his place, and his eyes began to wax dim, that he could not see; and ere the lamp of God went out in the temple of the Lord, where the ark of God was, and Samuel was laid down to sleep; that the Lord called Samuel.’ Supposing the voice to be that of Eli, the child hastened to the bedside of the priest, saying, ‘Here am I; for thou calledst me.’ The answer was, ‘I called not, my son; lie down again.’ Three times Samuel was called, and thrice he responded in like manner. And then Eli was convinced that the mysterious call was the voice of God. The Lord had passed by His chosen servant, the man of hoary hairs, to commune with a child. This in itself was a bitter yet deserved rebuke to Eli and his house.” Patriarchs and Prophets, 581.

> „Реч Господња беше ретка у оне дане; није било отвореног виђења. И догоди се у то време, кад Илије беше легао на своје место, а очи му почеше слабити, те не могаше видети; и пре него што се угаси светиљка Божја у храму Господњем, где беше ковчег Божји, и Самуило беше легао да спава, Господ позва Самуила.“ Сматрајући да је глас Илијев, дете пожури к постељи свештениковој, говорећи: „Ево ме, јер си ме звао.“ Одговор беше: „Нисам те звао, сине мој; иди опет и лези.“ Три пута Самуило би позван, и три пута одговори на исти начин. Тада се Илије увери да је тајанствени позив био глас Божји. Господ је мимоишао Свога изабраног слугу, човека седе косе, да би говорио с дететом. То је само по себи било горко, али заслужено, укорење Илију и дому његову.“ Патријарси и пророци, 581.

In the apostasy of Eli’s house there was no open vision, for the Word of the Lord was “precious” in those days. The Hebrew word translated as “precious” means “rare”. From 1844 until 1884, there were “open visions,” given to Laodicean Adventism. It was first established in the history of the Philadelphian Millerite movement, and in 1856 it began to identify that the Philadelphian movement had transitioned unto the Laodicean movement, but the open visions continued, for God is longsuffering and merciful.

У отпадништву Илијевог дома није било отвореног виђења, јер је Реч Господња у оне дане била „ретка“. Јеврејска реч преведена као „драгоцена“ значи „ретка“. Од 1844. до 1884. године постојала су „отворена виђења“, дата лаодикијском адвентизму. То је најпре било утврђено у историји филаделфијског милеритског покрета, а 1856. године почело је да се препознаје да је филаделфијски покрет прешао у лаодикијски покрет, али су се отворена виђења наставила, јер је Бог дуготрпељив и милостив.

Then in 1863, rebellion against the foundational truths began, but the “open visions” continued until 1884. Then a change occurred. In Ezekiel chapter eight, the four abominations are portrayed as escalating in nature. 1884, represents the near conclusion of the first generation and the beginning of the second generation. Advent history documents that in 1881, and then again in 1882, two significant growths in rebellion occurred.

Затим је 1863. године отпочела побуна против темељних истина, али су се „отворене визије“ наставиле све до 1884. године. Тада је наступила промена. У осмом поглављу Језекиља, четири гадости су приказане као оне које се по својој природи све више појачавају. Година 1884. представља близак завршетак прве генерације и почетак друге генерације. Адвентистичка историја бележи да су 1881, а затим поново 1882. године, наступила два значајна пораста у побуни.

In 1881, the General Conference President (George Butler), wrote and placed a series of articles in the Review and Herald, in which he argued that some portions of the Bible were more inspired than other portions, and by the conclusion of his articles he actually identified some portions of the Bible that were not inspired. Following that in 1882, Uriah Smith, a leader of the publishing work, and at that time the leader of the educational work also, began to teach that when Sister White was shown future predictions or past sacred history, her words were inspired, but he argued, when she identified the personal failings of church members, then it was simply her human opinion.

Године 1881, председник Генералне конференције (George Butler) написао је и објавио низ чланака у Review and Herald, у којима је тврдио да су неки делови Библије надахнутији од других делова, а до закључка својих чланака заправо је означио и неке делове Библије који нису били надахнути. Потом је 1882. године Uriah Smith, вођа издавачког дела, а у то време и вођа образовног рада, почео да учи да су, када су Сестри Вајт биле показане будуће најаве или света историја прошлости, њене речи биле надахнуте; али је тврдио да је, када је указивала на личне недостатке чланова цркве, то било једноставно њено људско мишљење.

In 1881 an open attack against the authority of the King James Bible was waged by Satan, through the medium of the president of the church, and then in the following year the leader of the educational and publishing work waged a similar attack upon the authority of the Spirit of Prophecy. From 1884, the testimony is that in those days there was no open vision. From 1863 unto 1881, the rebellion had escalated to include the Bible and Spirit of Prophecy, and no longer simply represented the rejection of the foundations.

Godine 1881. Sotona je, posredstvom predsednika crkve, poveo otvoreni napad na autoritet Biblije kralja Džejmsa, a zatim je sledeće godine vođa obrazovnog i izdavačkog rada poveo sličan napad na autoritet Duha proroštva. Od 1884. svedočanstvo glasi da u tim danima nije bilo otvorenog viđenja. Od 1863. do 1881. pobuna je uznapredovala tako da je obuhvatila Bibliju i Duh proroštva, te više nije samo predstavljala odbacivanje temelja.

The four abominations that are represented in Ezekiel chapter eight, are accomplished by the ancient men, which represents the leadership of Jerusalem, which began as a legal church entity as Laodicean Adventism in 1863. At that point in time an article was published in the Review and Herald, that some historians assign to the authorship of James White, though the documentation of the article actually points more to Uriah Smith as the actual author. Be that as it may, the curse against rebuilding Jericho was clearly fulfilled by James White, and Uriah Smith was the person who created the counterfeit 1863 chart. By 1881, the president of the General Conference was placing articles in the Review and Herald, that argued against the full authority of the Bible, and then in the following year Uriah Smith began an attack against the authority of the Spirit of Prophecy.

Четири гадости које су представљене у осмом поглављу Језекиља извршавају старешине, што представља вођство Јерусалима, које је започело као законити црквени ентитет као лаодикијски адвентизам 1863. године. У том тренутку у Review and Herald објављен је један чланак, чије ауторство неки историчари приписују Џејмсу Вајту, премда сама документација о том чланку заправо више указује на Урају Смита као стварног аутора. Било како било, проклетство против поновног зидања Јерихона јасно се испунило на Џејмсу Вајту, а Ураја Смит био је човек који је начинио фалсификовану карту из 1863. До 1881. године председник Генералне конференције објављивао је чланке у Review and Herald који су заступали ставове против пуне власти Библије, а затим је наредне године Ураја Смит започео напад против ауторитета Духа пророштва.

The ancient men that were supposed to be the guardians were leading out in an open attack that began with an attack upon the foundational truths represented in Miller’s dream and illustrated upon Habakkuk’s two tables. From there they began to attack the two witnesses of the Bible and the Spirit of Prophecy. In the same period of time (early 1880’s), the leader of the health work, John H. Kellogg, began to introduce the spiritualism of pantheism to the leadership of the church. In 1881, James White was laid to rest, and Sister White was in the midst of an escalating rebellion of the leadership of the educational, health and political structure of the church.

Древни људи, који су требало да буду чувари, повели су отворени напад који је започео нападом на темељне истине представљене у Милеровом сну и приказане на две Авакумове плоче. Одатле су почели да нападају два сведока — Библију и Дух пророштва. У истом временском раздобљу (ране 1880-те), вођа здравственог дела, Џон Х. Келог, почео је да уводи спиритизам пантеизма у вођство цркве. Године 1881. Џејмс Вајт је починуо, а сестра Вајт налазила се усред све већег отпадништва вођства образовне, здравствене и политичке структуре цркве.

The message that had arrived in 1856, which was the increased light of the “seven times,” and also the message to Laodicea, had been rejected, and the Lord intended to repeat that very message at the General Conference in Minneapolis in 1888, through the message presented by Elders Jones and Waggoner. Their message was not a new message, and when those who resisted their message were addressed by Sister White she identified that the rebels believed that their resistance of the message of Jones and Waggoner represented their responsibility to defend the old landmarks, which are also the old foundations. Their rebellion revealed that by 1888, they no longer understood what the foundations were, which is that the foundational truths represent the righteousness of Christ. In the context of the landmarks and William Miller’s rules she stated:

Порука која је стигла 1856. године, а која је представљала појачану светлост о „седам времена“, као и поруку Лаодикији, била је одбачена, и Господ је намеравао да понови управо ту поруку на Генералној конференцији у Минеаполису 1888. године, кроз поруку коју су изнели старешине Џоунс и Вагонер. Њихова порука није била нова порука, и када је сестра Вајт упутила реч онима који су се опирали њиховој поруци, она је указала да су побуњеници веровали да њихово противљење поруци Џоунса и Вагонера представља њихову дужност да бране старе међаше, који су уједно и стари темељи. Њихова побуна је открила да до 1888. године више нису разумевали шта су темељи, а то је да темељне истине представљају Христову праведност. У контексту међаша и правила Вилијама Милера, она је изјавила:

> “We should know for ourselves what constitutes Christianity, what is truth, what is the faith that we have received, what are the Bible rules—the rules given us from the highest authority. There are many who believe without a reason on which to base their faith, without sufficient evidence as to the truth of the matter. If an idea is presented that harmonizes with their own preconceived opinions, they are all ready to accept it. They do not reason from cause to effect, their faith has no genuine foundation, and in the time of trial they will find that they have built upon the sand.

> „Треба сами за себе да знамо шта сачињава хришћанство, шта је истина, шта је вера коју смо примили, шта су библијска правила — правила која су нам дата од највишег ауторитета. Има много оних који верују без разлога на коме би засновали своју веру, без довољног доказа у погледу истине те ствари. Ако се изнесе нека мисао која се слаже с њиховим унапред створеним мишљењима, они су сасвим спремни да је прихвате. Они не закључују од узрока ка последици, њихова вера нема истински темељ, и у време кушње увидеће да су зидали на песку.“

> “He who rests satisfied with his own present imperfect knowledge of the Scriptures, thinking this sufficient for his salvation, is resting in a fatal deception. There are many who are not thoroughly furnished with Scriptural arguments, that they may be able to discern error, and condemn all the tradition and superstition that has been palmed off as truth. Satan has introduced his own ideas into the worship of God, that he might corrupt the simplicity of the gospel of Christ. A large number who claim to believe the present truth, know not what constitutes the faith that was once delivered to the saints—Christ in you the hope of glory. They think they are defending the old landmarks, but they are lukewarm and indifferent. They know not what it is to weave into their experience and to possess the real virtue of love and faith. They are not close Bible students, but are lazy and inattentive. When differences of opinion arise upon the passages of Scripture, these who have not studied to a purpose and are not decided as to what they believe, fall away from the truth. We ought to impress upon all the necessity of inquiring diligently into divine truth, that they may know that they do know what is truth. Some claim much knowledge, and feel satisfied with their condition, when they have no more zeal for the work, no more ardent love for God, and for souls for whom Christ died, than if they had never known God. They do not read the Bible [in order] to appropriate the marrow and fatness to their own souls. They do not feel that it is the voice of God speaking to them. But, if we would understand the way of salvation, if we would see the beams of the Sun of righteousness, we must study the Scriptures for a purpose, for the promises and prophecies of the Bible shed clear beams of glory upon the divine plan of redemption, which grand truths are not clearly comprehended.” The 1888 Materials, 403.

> „Онај ко почива задовољан својим садашњим несавршеним познавањем Светога писма, сматрајући то довољним за своје спасење, почива у погубној обмани. Многи нису потпуно опремљени библијским доказима, да би могли разазнати заблуду и осудити све предање и сујеверје које је подметнуто као истина. Сотона је у богослужење Богу унео своје сопствене замисли, да би покварио једноставност Христовог јеванђеља. Велики број оних који тврде да верују садашњу истину, не зна шта сачињава веру која је једном предана светима — Христос у вама, нада славе. Они мисле да бране старе међаше, али су млаки и равнодушни. Они не знају шта значи уткати у своје искуство и поседовати стварну врлину љубави и вере. Они нису марљиви проучаваоци Библије, него су лењи и непажљиви. Када се појаве разлике у мишљењу о појединим одломцима Светога писма, они који нису проучавали са циљем и нису утврђени у ономе што верују, отпадају од истине. Треба да на све утиснемо неопходност да марљиво истражују божанску истину, како би знали да знају шта је истина. Неки полажу право на велико знање и осећају се задовољнима својим стањем, иако немају више ревности за дело, нити жарке љубави према Богу и према душама за које је Христос умро, него да Бога никада нису ни познали. Они не читају Библију [да би] присвојили срж и тучину својим сопственим душама. Они не осећају да је то Божји глас који њима говори. Али, ако бисмо разумели пут спасења, ако бисмо видели зраке Сунца правде, морамо проучавати Свето писмо са циљем, јер обећања и пророчанства Библије просипају јасне зраке славе на божански план искупљења, које узвишене истине нису јасно схваћене.” The 1888 Materials, 403.

This statement is taken from her testimony during the period of 1888, and she identifies that the rebels are building a foundation upon sand, though they know it not. She states, “A large number who claim to believe the present truth, know not what constitutes the faith that was once delivered to the saints—Christ in you the hope of glory. They think they are defending the old landmarks, but they are lukewarm and indifferent.” She identifies them as still in the Laodicean condition, for they are “lukewarm.” And she identifies “the faith that was once delivered to the saints—Christ in you the hope of glory.” Christ is the Rock of Ages, and as the Rock of Ages, He represents the jewels of Miller’s dream.

Ова изјава потиче из њеног сведочанства из периода 1888. године, и она указује да побуњеници граде темељ на песку, иако то не знају. Она каже: „Велики број оних који тврде да верују садашњу истину, не зна шта сачињава веру која је једанпут предата светима — Христос у вама, нада славе. Они мисле да бране старе међаше, али су млаки и равнодушни.” Она их препознаје као оне који су још увек у лаодикијском стању, јер су „млаки”. И она поистовећује „веру која је једанпут предата светима — Христос у вама, наду славе”. Христос је Стена векова, и као Стена векова, Он представља драгуље из Милеровог сна.

> “The warning has come: Nothing is to be allowed to come in that will disturb the foundation of the faith upon which we have been building ever since the message came in 1842, 1843, and 1844. I was in this message, and ever since I have been standing before the world, true to the light that God has given us. We do not propose to take our feet off the platform on which they were placed as day by day we sought the Lord with earnest prayer, seeking for light. Do you think that I could give up the light that God has given me? It is to be as the Rock of Ages. It has been guiding me ever since it was given.” Review and Herald, April 14, 1903.

> „Дато је упозорење: Ништа се не сме допустити да уђе што би узнемирило темељ вере на којем градимо још од времена када је вест дошла 1842, 1843. и 1844. године. Ја сам била у овој вести, и од тада стојим пред светом, верна светлости коју нам је Бог дао. Ми не намеравамо да склонимо своје ноге са платформе на коју су биле постављене док смо из дана у дан тражили Господа усрдном молитвом, тражећи светлост. Мислите ли да бих се могла одрећи светлости коју ми је Бог дао? Она треба да буде као Стена векова. Она ме је водила откако ми је дата.“ Review and Herald, April 14, 1903.

She identifies an important reality of the rebels, who were Ezekiel’s ancient men, when she states, “They do not reason from cause to effect.” The wicked cannot or will not reason from cause to effect. The effect of the 1888 General Conference session was so rebellious that Sister White determined to leave, but her angelic guide commanded her that she must stay and record the parallel history of the rebellion of Korah, Dathan and Abiram. The rebellion of the ancient men was the effect, and the cause was the rejection of the Laodicean message that arrived with the increased light of the “seven times” in 1856, and then escalated to the rebellion against the foundations in 1863, which then led to the attack upon first the Bible and then the Spirit of Prophecy, along with the introduction of Kellogg’s spiritualism.

Она указује на важну стварност побуњеника, који су били Језекиљеви древни људи, када каже: „Они не расуђују од узрока ка последици.” Зли не могу или неће да расуђују од узрока ка последици. Последица заседања Генералне конференције 1888. године била је толико побуњеничка да је сестра Вајт одлучила да оде, али јој је њен анђеоски водич заповедио да мора остати и забележити упоредну историју побуне Кореја, Датана и Авирона. Побуна древних људи била је последица, а узрок је био одбацивање лаодикејске поруке која је стигла са увећаном светлошћу о „седам времена” 1856. године, а затим прерасла у побуну против темеља 1863. године, што је потом довело до напада најпре на Библију, а затим на Дух пророштва, заједно са увођењем Келоговог спиритизма.

Of course the ancient men’s historians through history have covered the truths associated with the rebellion with rubbish, traditions, customs and dishes of fables, for those who participate in that type of rebellion always attempt to hide the evidence.

Наравно, историчари древних људи кроз историју затрпавали су истине повезане с побуном смећем, предањима, обичајима и баснословним измишљотинама, јер они који учествују у тој врсти побуне увек настоје да сакрију доказе.

> Woe unto them that seek deep to hide their counsel from the Lord, and their works are in the dark, and they say, Who seeth us? and who knoweth us? Isaiah 25:19.

> Тешко онима који дубоко настоје да сакрију свој савет од Господа, чија су дела у тами, и који говоре: Ко нас види? и ко нас познаје? Исаија 25:19.

The men Isaiah is addressing in the verse are they who he identifies as “the scornful men that rule this people in Jerusalem,” and are the same ancient men that were to be the guardians of the people in Ezekiel chapter eight. In Ezekiel’s testimony, at the second abomination, which marks the second generation of Adventism, they answer the questions that Isaiah’s scornful men ask, “for they say, The Lord seeth us not; the Lord hath forsaken the earth” (Ezekiel 8:12).

Људи којима се Исаија обраћа у овом стиху јесу они које он означава као „подсмевачке људе који владају овим народом у Јерусалиму“, и то су исти они древни људи који је требало да буду чувари народа у осмом поглављу Језекиља. У Језекиљевом сведочанству, код друге гадости, која означава друго поколење адвентизма, они одговарају на питања која постављају Исаијини подсмевачи: „јер говоре: Господ нас не види; Господ је оставио земљу“ (Језекиљ 8:12).

There is “Woe” pronounced upon those historical revisionists that attempt to cover the truth of the rebellion that led to and occurred in 1888.

Изречено је „тешко“ над оним историјским ревизионистима који настоје да прикрију истину о побуни која је довела до 1888. године и која се у њој одиграла.

We will continue this study in the next article.

Наставићемо ово проучавање у наредном чланку.

> “I must speak to you in reference to the meetings in Minneapolis. I at one time decided to leave the meeting because I saw and felt the strong spirit of opposition that prevailed. I could not for one moment acknowledge the spirit which moved with a controlling power upon Brother Morrison and Brother Nicola. I cannot for a moment question what manner of spirit you were of. Certainly it was not the Spirit of God, and lest you should continue in this deception I now write to you.

> „Морам вам говорити у вези са скуповима у Минеаполису. У једном тренутку одлучила сам да напустим скуп, јер сам видела и осетила снажан дух противљења који је преовладавао. Ни за један тренутак нисам могла признати дух који је деловао владајућом силом на брата Морисона и брата Николу. Ни за један тренутак не могу довести у питање каквога сте духа били. Свакако, то није био Дух Божји, и да не бисте наставили у овој обмани, сада вам пишем.״

> “The night after I had decided not to remain longer in Minneapolis, in a dream or vision of the night—I cannot tell certainly which—a person of tall, commanding appearance brought me a message and revealed to me that it was God’s will for me to stand at my post of duty, and that God Himself would be my helper and sustain me to speak the words He should give me. He said, ‘For this work the Lord has raised you up. His everlasting arms are beneath you. From this meeting decisions will be made for life or for death; not that anyone need to perish, but spiritual pride and self-confidence will close the door that Jesus and His Holy Spirit’s power shall not be admitted. They shall have another chance to be undeceived, and to repent, confess their sins, and come to Christ and be converted that He shall heal them.’

> „Ноћ након што сам одлучила да више не останем у Минеаполису, у сну или ноћном виђењу — не могу поуздано рећи шта је од тога било — особа високог, достојанственог изгледа донела ми је поруку и открила ми да је Божја воља да останем на месту своје дужности, и да ће ми сам Бог бити помоћник и крепити ме да говорим речи које ми Он буде дао. Рекао је: „За ово дело Господ те је подигао. Његове вечне руке су под тобом. На овом састанку биће донете одлуке за живот или за смрт; не да би ико морао да пропадне, него ће духовна охолост и самопоуздање затворити врата, тако да Исус и сила Његовог Светога Духа неће бити примљени. Они ће имати још једну прилику да буду ослобођени обмане, и да се покају, исповеде своје грехе, и дођу Христу и обрате се, да би их Он исцелио.“

> “He said, ‘Follow me.’ I followed my guide and he led me to the different houses where brethren made their homes, and he said, ‘Hear the words here spoken, for they are written in the book of records, and these words will have a condemning power upon all who act a part in this work which is not after the spirit of wisdom from above, but after the spirit that descendeth not from above, but is from beneath.’

> „Он рече: ‘Пођи за мном.’ Пођох за својим водичем, и он ме одведе до различитих кућа у којима су браћа имала своје домове, и рече: ‘Чуј речи које се овде говоре, јер су оне записане у књизи записа, и ове речи имаће осуђујућу силу над свима који узимају учешћа у овом делу које није по духу мудрости одозго, него по духу који не силази одозго, него је одоздо.’”

> “I listened to words uttered that ought to make every one of those ashamed who uttered them. Sarcastic remarks were passed from one to another, ridiculing their brethren A. T. Jones, E. J. Waggoner, and Willie C. White, and myself. My position and my work were freely commented upon by those who ought to have been engaged in the work of humbling their souls before God and setting their own hearts in order. There was seemingly a fascination in brooding over imaginary wrongs and expressions of imagination of their brethren and their work, which had no foundation in truth, and in doubting and speaking and writing bitter things as the result of skepticism and question and unbelief.

> „Слушала сам речи изговорене које би требало да постиде свакога ко их је изговорио. Саркастичне примедбе преношене су од једнога к другоме, исмевајући своју браћу A. T. Jones-а, E. J. Waggoner-а и Willie C. White-а, као и мене саму. О мом положају и мом делу слободно су расправљали они који је требало да буду заузети делом понижавања својих душа пред Богом и довођења сопствених срца у ред. Као да је постојала извесна опчињеност у размишљању о умишљеним неправдама и о изјавама произашлим из маште у вези са својом браћом и њиховим делом, које нису имале никаквог основа у истини, те у сумњању и у говорењу и писању огорчених ствари као последици скептицизма, преиспитивања и неверовања.“

> “Said my guide, ‘This is written in the books as against Jesus Christ. This spirit cannot harmonize with the Spirit of Christ, of truth. They are intoxicated with the spirit of resistance and know not any more than the drunkard what spirit controls their words or their actions. This sin is peculiarly an offense to God. This spirit bears no more the semblance to the Spirit of truth and righteousness than the spirit that actuated the Jews to form a confederacy to doubt, to criticize and become spies upon Christ, the world’s Redeemer.

> „Рече мој водич: ‘Ово је у књигама записано против Исуса Христа. Овај дух не може бити у складу са Духом Христовим, Духом истине. Они су опијени духом противљења и не знају ништа више од пијанца који дух управља њиховим речима или њиховим поступцима. Овај грех је на нарочит начин увреда Богу. Овај дух нимало више не личи на Дух истине и праведности него дух који је покретао Јевреје да склопе савез ради сумњања, критиковања и уходења Христа, Откупитеља света.’

> “I was told by my guide that there had been a witness to the Christless talk, the rabble talk which evidenced the spirit that prompted the words. When they entered their rooms evil angels came with them, because they closed the door to the Spirit of Christ and would not listen to His voice. There was not a humbling of the soul before God. The voice of prayer was seldom heard, but criticism and exaggerated statements and suppositions and conjectures and envy and jealousy and evil surmising and false accusing were current. Had their eyes been opened they would have seen that which would have alarmed them, the exulting of evil angels. And they would have seen also a Watcher who had heard every word and registered these words in the books of heaven.

> „Мој ми је Водич рекао да је постојао сведок безхристосног разговора, светинског разговора који је показивао дух који је подстицао те речи. Када су улазили у своје собе, зли анђели су улазили с њима, јер су затворили врата Духу Христовом и нису хтели да слушају Његов глас. Није било понижења душе пред Богом. Глас молитве ретко се чуо, али су критицизам и преувеличане изјаве и претпоставке и нагађања и завист и љубомора и зло подозрење и лажно оптуживање били уобичајени. Да су им очи биле отворене, видели би оно што би их узнемирило, ликовање злих анђела. И видели би такође и Стражара који је чуо сваку реч и забележио те речи у књигама небеским.“

> “I was then informed that at this time it would be useless to make any decision as to positions on doctrinal points, as to what is truth, or to expect any spirit of fair investigation, because there was a confederacy formed to allow of no change of ideas on any point or position they had received any more than did the Jews. Much was said to me by my Guide that I have no liberty to write. I found myself sitting up in bed in a spirit of grief and distress, also with a spirit of firm resolve to stand at my post of duty to the close of the meeting and then wait for the directions of the Spirit of God telling me how to move and what course to pursue.” The 1888 Materials, 277, 278.

> „Тада ми је било саопштено да би у то време било узалудно доносити било какву одлуку у погледу ставова о доктринарним тачкама, у погледу тога шта је истина, или очекивати икакав дух непристрасног истраживања, јер је била створена завера да се не допусти никаква промена у идејама ни о једној тачки или ставу који су прихватили, ништа више него што су то допуштали Јевреји. Мој Водич ми је казао много тога о чему немам слободу да пишем. Нашла сам себе како седим у постељи у духу жалости и тескобе, а такође и у духу чврсте одлучности да останем на свом месту дужности до завршетка скупа, а затим да сачекам упутства Духа Божјег који ће ми казати како да поступим и који пут да следим.” The 1888 Materials, 277, 278.

Back to Articles