Article

# The Book of Daniel - Number Thirty-Nine

Књига пророка Данила — Број тридесет девет

Unveiling the Prophetic Tapestry: William Miller’s Dream and the Restoration of Foundational Truths in the Last Days

Откривање пророчке таписерије: Сан Вилијама Милера и обнова темељних истина у последњим данима

Author

Jeff Pippenger

Published

January 3, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

We are considering the prophetic application of William Miller’s dream in the last days, which is where all prophecies find their perfect fulfillment. Miller’s dream identifies the discovery, establishment, rejection, burying and restoration of the foundational truths of Adventism that were assembled through the ministry of Miller. Those foundational truths represented the truths that were unsealed in 1798. Those truths are represented by the vision of the Ulai River. Miller’s dream, as recorded in the book Early Writings, was his second dream, and the dream had been typified by Nebuchadnezzar’s second dream, just as Miller himself had been typified by Nebuchadnezzar.

Разматрамо пророчку примену сна Вилијама Милера у последњим данима, где сва пророштва налазе своје савршено испуњење. Милеров сан поистовећује откривање, утврђивање, одбацивање, сахрањивање и обнову темељних истина адвентизма, које су биле сабране кроз Милерову службу. Те темељне истине представљале су истине које су биле отпечаћене 1798. године. Те истине су представљене виђењем о реци Улај. Милеров сан, како је забележен у књизи Рани списи, био је његов други сан, а тај сан је био унапред осликан Навуходоносоровим другим сном, као што је и сам Милер био унапред осликан Навуходоносором.

Previous articles have demonstrated how the conclusion of Nebuchadnezzar’s life of “seven times” living with the heart of a beast, ended symbolically in 1798. His kingdom was then restored, and for the first time, Nebuchadnezzar represented a fully converted man. In terms of the “time of the end,” in 1798, he represented the “wise.” We have also identified that as the first king of Babylon, Nebuchadnezzar’s judgment of “seven times,” typified the judgment of Belshazzar’s twenty-five hundred and twenty (mene, mene, tekel, upharsin), who was the last king of Babylon.

Претходни чланци су показали како је завршетак Навуходоносоровог живота од „седам времена“ проживљеног са срцем звери симболички окончан 1798. године. Његово царство је тада било обновљено, и по први пут Навуходоносор је представљао човека потпуно обраћеног. У погледу „времена свршетка“, 1798. године он је представљао „мудре“. Такође смо утврдили да је, као први цар Вавилона, Навуходоносоров суд од „седам времена“ представљао праслику суда над Валтазарових две хиљаде пет стотина и двадесет (mene, mene, tekel, upharsin), који је био последњи цар Вавилона.

> “To the last ruler of Babylon, as in type to its first, had come the sentence of the divine Watcher: ‘O king, … to thee it is spoken; The kingdom is departed from thee.’ Daniel 4:31.” Prophets and Kings, 533.

> „Последњем владару Вавилона, као у праслици и његовом првом владару, дошла је пресуда божанског Стражара: ‘Теби се говори, царе, … царство се одузе од тебе.’ Данило 4:31.“ Пророци и цареви, 533.

Sister White identified Belshazzar in his hour of judgment as the “foolish king.” In the conclusion of Nebuchadnezzar’s hour of judgment, he represents the “wise king,” for he was benefitted by the judgment of “seven times,” and Belshazzar, though he knew the history, refused to be benefitted.

Sestra Vajt je Valtasara u času njegovog suda označila kao „bezumnog cara“. Na završetku Navuhodonosorovog časa suda, on predstavlja „mudrog cara“, jer mu je sud od „sedam vremena“ doneo korist, dok je Valtasar, iako je znao istoriju, odbio da od toga ima koristi.

> “But Belshazzar’s love of amusement and self-glorification effaced the lessons he should never have forgotten; and he committed sins similar to those that brought signal judgments on Nebuchadnezzar. He wasted the opportunities graciously granted him, neglecting to use the opportunities within his reach for becoming acquainted with truth. ‘What must I do to be saved?’ was a question that the great but foolish king passed by indifferently.” Bible Echo, April 25, 1898.

> „Али Валтазарова љубав према забави и самопрослављању избрисала је поуке које никада није смео заборавити; и он је чинио грехе сличне онима који су навукли знамените судове на Навуходоносора. Прокоцкао је прилике које су му милостиво биле дате, занемарујући да искористи могућности које су му биле надохват руке да се упозна с истином. ‘Шта ми треба чинити да се спасем?’ било је питање преко којег је велики, али безумни цар прешао равнодушно.“ Bible Echo, April 25, 1898.

Nebuchadnezzar is a symbol of “the wise” in 1798, who understand the increase of knowledge at the time of the end.

Навуходоносор је симбол „мудрих“ 1798. године, који разумеју умножавање знања у време свршетка.

> “The proud boast had scarcely left his lips, when a voice from Heaven told him that God’s appointed time of judgment had come. In a moment his reason was taken away, and he became as a beast. For seven years he was thus degraded. At the end of this time his reason was restored to him, and then looking up in humility to the great God of Heaven, he recognized the divine hand in this chastisement, and was again restored to his throne.

> „Једва што је охола похвала сишла с његових усана, кад му глас с Неба рече да је дошло време суда које је Бог одредио. У једном тренутку разум му би одузет, и он постаде као звер. Седам година био је тако понижен. На крају тог времена разум му би враћен, и тада, подижући у смирењу поглед ка великом Богу Неба, признаде божанску руку у овој казни, и би поново враћен на свој престо.“

> “In a public proclamation, King Nebuchadnezzar acknowledged his guilt, and the great mercy of God in his restoration. This was the last act of his life as recorded in Sacred History.” Review and Herald, February 1, 1881.

> „У једном јавном прогласу, цар Навуходоносор је признао своју кривицу и велику милост Божју у свом обновљењу. То је био последњи чин његовог живота забележен у светој историји.“ Review and Herald, February 1, 1881.

At the end of Nebuchadnezzar’s “seven times,” he made a public proclamation, which included a public confession. Miller, as Nebuchadnezzar, symbolizes the “wise” in 1798, who understand the increase of knowledge at the time of the end. They both had two dreams, and both of their respective second dreams symbolically identify the “seven times.” The “seven times” has been shown in previous articles to mark a transition point.

На крају Навуходоносорових „седам времена“, он је дао јавно проглашење, које је укључивало и јавно признање. Милер, као Навуходоносор, симболизује „мудре“ 1798. године, који разумеју умножавање знања у време краја. Обојица су имала по два сна, и оба њихова одговарајућа друга сна симболички означавају „седам времена“. У претходним чланцима је показано да „седам времена“ означавају тачку прелаза.

In 1798, Nebuchadnezzar marks a transition from his proud condition, to the condition of the wise. It included his public confession. 1798, was also the transition point between the fifth and sixth kingdoms of Bible prophecy. It also marked the arrival of the first angel, thus marking a new dispensation, for the warning of the coming judgment could not take place until the fifth kingdom of Bible prophecy had received its deadly wound.

Године 1798. Навуходоносор обележава прелаз из свога гордога стања у стање мудрих. То је обухватало и његово јавно признање. Година 1798. била је и преломна тачка између петог и шестог царства библијског пророчанства. Она је такође означила долазак првог анђела, и тиме означила нови домострој, јер опомена о долазећем суду није могла наступити док пето царство библијског пророчанства не прими своју смртоносну рану.

> “The message itself sheds light as to the time when this movement is to take place. It is declared to be a part of the ‘everlasting gospel;’ and it announces the opening of the judgment. The message of salvation has been preached in all ages; but this message is a part of the gospel which could be proclaimed only in the last days, for only then would it be true that the hour of judgment had come. The prophecies present a succession of events leading down to the opening of the judgment. This is especially true of the book of Daniel. But that part of his prophecy which related to the last days, Daniel was bidden to close up and seal ‘to the time of the end.’ Not till we reach this time could a message concerning the judgment be proclaimed, based on the fulfillment of these prophecies. But at the time of the end, says the prophet, ‘many shall run to and fro, and knowledge shall be increased.’ Daniel 12:4.

> „Сама порука баца светлост на време у које овај покрет треба да се одигра. За њу се каже да је део ‘вечног јеванђеља’; и она објављује отпочињање суда. Порука спасења проповедана је у свим вековима; али ова порука је део јеванђеља који је могао бити објављен само у последњим данима, јер би тек тада било истинито да је дошао час суда. Пророштва износе низ догађаја који воде до отпочињања суда. Ово нарочито важи за књигу пророка Данила. Али онај део његовог пророштва који се односио на последње дане, Данилу је било заповеђено да затвори и запечати ‘до времена краја’. Тек кад стигнемо до тог времена могла је бити објављена порука о суду, заснована на испуњењу тих пророштава. Али у време краја, каже пророк, ‘многи ће претраживати, и знање ће се умножити’. Данило 12:4.

> “The apostle Paul warned the church not to look for the coming of Christ in his day. ‘That day shall not come,’ he says, ‘except there come a falling away first, and that man of sin be revealed.’ 2 Thessalonians 2:3. Not till after the great apostasy, and the long period of the reign of the ‘man of sin,’ can we look for the advent of our Lord. The ‘man of sin,’ which is also styled ‘the mystery of iniquity,’ ‘the son of perdition,’ and ‘that wicked,’ represents the papacy, which, as foretold in prophecy, was to maintain its supremacy for 1260 years. This period ended in 1798. The coming of Christ could not take place before that time. Paul covers with his caution the whole of the Christian dispensation down to the year 1798. It is this side of that time that the message of Christ’s second coming is to be proclaimed.

> „Апостол Павле је упозорио цркву да у своје време не очекује Христов долазак. „Јер тај дан неће доћи“, каже он, „док најпре не дође отпад, и не покаже се човек греха.“ 2. Солуњанима 2,3. Тек после великог отпада и дугог раздобља владавине „човека греха“ можемо очекивати долазак нашега Господа. „Човек греха“, који се такође назива „тајна безакоња“, „син погибли“ и „безаконик“, представља папство, које је, као што је у пророштву било предсказано, требало да одржи своју превласт током 1260 година. То раздобље завршило се 1798. године. Христов долазак није могао наступити пре тог времена. Павле својим упозорењем обухвата целокупно хришћанско раздобље све до 1798. године. С ове стране тог времена треба да се објављује вест о Христовом другом доласку.“

> “No such message has ever been given in past ages. Paul, as we have seen, did not preach it; he pointed his brethren into the then far-distant future for the coming of the Lord. The Reformers did not proclaim it. Martin Luther placed the judgment about three hundred years in the future from his day. But since 1798 the book of Daniel has been unsealed, knowledge of the prophecies has increased, and many have proclaimed the solemn message of the judgment near.” The Great Controversy, 356.

> „Никаква таква порука никада није била објављена у прошлим вековима. Павле, као што смо видели, није је проповедао; он је своју браћу упућивао на тада још веома далеку будућност за долазак Господњи. Реформатори је нису објављивали. Мартин Лутер је суд постављао око три стотине година у будућност од свога времена. Али од 1798. године књига пророка Данила је била распечаћена, знање о пророштвима се умножило, и многи су објављивали свечану поруку о блиском суду.“ Велика борба, 356.

In 1798, a new dispensation of the work of salvation arrived, and that new dispensation gave a warning of another dispensation that would begin in 1844. At that change of dispensation, a door would be closed, and a door opened.

Године 1798. наступило је ново раздобље дела спасења, и то ново раздобље дало је упозорење о другом раздобљу које ће отпочети 1844. При тој промени раздобља, једна врата ће бити затворена, а друга отворена.

> And to the angel of the church in Philadelphia write; These things saith he that is holy, he that is true, he that hath the key of David, he that openeth, and no man shutteth; and shutteth, and no man openeth; I know thy works: behold, I have set before thee an open door, and no man can shut it: for thou hast a little strength, and hast kept my word, and hast not denied my name. Revelation 3:7, 8.

> И анђелу цркве у Филаделфији напиши: Ово говори Свети, Истинити, који има кључ Давидов, који отвара и нико не затвара, и затвара и нико не отвара: Знам твоја дела; ево, поставих пред тобом отворена врата, и нико их не може затворити; јер имаш мало силе, и одржао си моју реч, и ниси се одрекао мога имена. Откривење 3:7, 8.

The opening of a door marks a new dispensation. There was a dispensational change of kingdoms and of message in 1798, at the end of the first indignation, that was accomplished from 723 BC through to 1798. There was also a dispensational change in 1844, at the end of the last indignation, that was accomplished from 677 BC through to 1844. In 1798, the dispensation of the first angel’s message, which warned of the approaching judgment, had arrived. Both Nebuchadnezzar and Miller are represented as the “wise,” at the “time of the end,” when “the door” was opened to the internal dispensation of the first angel’s message and to the external dispensation change from the sea beast unto the earth beast. The dispensation of the message of the first angel was fulfilled when the door into the Most Holy Place was opened on October 22, 1844, and the dispensation of the third angel, and the investigative judgment arrived.

Отварање једних врата означава ново раздобље. Године 1798. дошло је до раздобљенске промене царстава и поруке, на крају првог гнева, који се остваривао од 723. пре Христа па све до 1798. Такође је 1844. дошло до раздобљенске промене, на крају последњег гнева, који се остваривао од 677. пре Христа па све до 1844. Године 1798. наступило је раздобље поруке првог анђела, која је упозоравала на приближавајући суд. И Навуходоносор и Милер представљени су као „мудри“, у „време свршетка“, када су се „врата“ отворила за унутрашње раздобље поруке првог анђела и за спољашњу раздобљенску промену од звери из мора ка звери из земље. Раздобље поруке првог анђела испунило се када су се 22. октобра 1844. отворила врата у Светињу над светињама, и наступили су раздобље трећег анђела и истражни суд.

Miller’s second dream begins when a door was opened in 1798, and it ends when a door was opened in the transitional period of the “two witnesses” who are brought back to life in order to proclaim the message of the Midnight Cry. Prophetically both Nebuchadnezzar and Miller represented the transition from the kingdom of the sea beast unto the kingdom of the earth beast in 1798. They both represent the announcement of the approach and the arrival of the investigative judgment in 1844. 1798, and 1844, represent the conclusion of the first and last “indignations” of God against His people that was accomplished over the period of “seven times,” as set forth in Leviticus twenty-six. The forty-six years from 1798, unto 1844, represent the erection of the spiritual temple which the messenger of the covenant suddenly came to on October 22, 1844, as Christ transitioned from the Holy Place unto the Most Holy Place.

Милеров други сан почиње када су се врата отворила 1798. године, а завршава се када су се врата отворила у прелазном раздобљу „два сведока“ који су поново враћени у живот да би објавили поруку Поноћног поклича. Пророчки, и Навуходоносор и Милер представљали су прелаз из царства звери из мора у царство звери из земље 1798. године. Обојица представљају објаву приближавања и доласка истражног суда 1844. године. Године 1798. и 1844. представљају закључење прве и последње Божје „срдње“ против Његовог народа, што је било извршено током раздобља од „седам времена“, као што је изложено у двадесет шестој глави Левитске књиге. Четрдесет и шест година, од 1798. до 1844, представљају подизање духовног храма у који је гласник завета изненада дошао 22. октобра 1844. године, када је Христос прешао из Светиње у Светињу над светињама.

1798, and 1844, identify transitions (more than one), that are marked by the “seven times.” The transition of Millerite Philadelphian Adventism unto Millerite Laodicean Adventism in 1856, was also marked by an increase of knowledge of the “seven times,” that was thereafter rejected in 1863. In 1798, there had been an increase of knowledge from the book of Daniel, which included the same “seven times,” of Leviticus twenty-six, that was to be rejected at the end of Millerite Philadelphian Adventism.

1798. и 1844. означавају прелазе (више њих) који су обележени „седам времена“. Прелаз са милеритског филаделфијског адвентизма на милеритски лаодикејски адвентизам 1856. године такође је био обележен умножавањем знања о „седам времена“, које је потом било одбачено 1863. године. Године 1798. дошло је до умножавања знања из књиге пророка Данила, које је обухватало и истих „седам времена“ из двадесет шесте главе Левитске књиге, а које је требало да буде одбачено на крају милеритског филаделфијског адвентизма.

The transition of the movement of the first angel from Philadelphia unto Laodicea was represented by the seven years from 1856 to 1863. The Laodicean message arrived in 1856, and for seven years, the new light of the “seven times” that had been unsealed produced a three-step testing process that was failed by Adventism in 1863. Seven years were given for the light of the “seven times,” to either be received or rejected. The transition of the movement of Millerite Philadelphian Adventism unto Millerite Laodicean Adventism, typifies the reversal of the sequence at the end, the transition of the Laodicean movement of the third angel unto the Philadelphian movement of the third angel.

Прелазак покрета првог анђела из Филаделфије у Лаодикију био је представљен са седам година од 1856. до 1863. године. Лаодикијска порука стигла је 1856. године, и током седам година нова светлост „седам времена“, која је била отпечаћена, произвела је тростепени процес испитивања који је адвентизам није положио 1863. године. Дато је седам година да светлост „седам времена“ буде или примљена или одбачена. Прелазак покрета милеритског филаделфијског адвентизма у милеритски лаодикијски адвентизам представља праслику обрта низа на крају, преласка лаодикијског покрета трећег анђела у филаделфијски покрет трећег анђела.

The sixty-five-year prophecy of Isaiah, marks the beginning of the first and the last indignation of God against the northern and then the southern kingdoms of Israel.

Шездесетпетогодишње Исаијино пророчанство означава почетак првог и последњег Божјег гнева против северног, а потом и јужног царства Израела.

> For the head of Syria is Damascus, and the head of Damascus is Rezin; and within threescore and five years shall Ephraim be broken, that it be not a people. Isaiah 7:8.

> Јер је глава Сирији Дамаск, а глава Дамаску Ресин; и за шездесет и пет година Јефрем ће се скршити, да више не буде народ. Исаија 7:8.

Isaiah’s prophecy of sixty-five years was given in 742 BC, and within sixty-five years the northern kingdom would be gone. Nineteen years after 742 BC, in 723 BC, the northern kingdom was carried into slavery by Assyria. At the conclusion of the sixty-five years the southern kingdom’s indignation began in 677 BC, when Manasseh was taken captive by the Babylonians. The sixty-five years therefore represent a nineteen-year period to the first captivity of the northern kingdom, then another forty-six years until the captivity of Manasseh.

Исаијино пророчанство о шездесет и пет година дато је 742. године пре Христа, и унутар шездесет и пет година северно царство нестало би. Деветнаест година после 742. године пре Христа, 723. године пре Христа, северно царство било је одведено у ропство од стране Асирије. На крају шездесет и пет година почело је негодовање јужног царства 677. године пре Христа, када су Вавилонци одвели Манасију у ропство. Шездесет и пет година, дакле, представљају период од деветнаест година до првог ропства северног царства, а затим још четрдесет и шест година до ропства Манасијиног.

Those prophecies reached their respective fulfillments in 1798, 1844 and 1863. In 1798, an internal transition of the message of salvation occurred with the arrival of the first angel, and an external transition of the kingdoms of Bible prophecy also occurred. In 1844, an internal transition of the message of salvation occurred as the door was closed to the Holy Place and the investigative judgment began with the arrival of the third angel. In 1863, an external change occurred as both horns of the earth beast divided into two classes.

Та пророчанства су достигла своја одговарајућа испуњења 1798, 1844. и 1863. године. Године 1798. догодио се унутрашњи прелаз у поруци спасења доласком првог анђела, а догодио се и спољашњи прелаз у царствима библијског пророчанства. Године 1844. догодио се унутрашњи прелаз у поруци спасења, јер су се врата затворила за Свето место и истражни суд је започео доласком трећег анђела. Године 1863. догодила се спољашња промена, јер су се оба рога звери из земље разделила у две класе.

The Republican horn divided into the two political parties that would dominate the history of the earth beast from then onward. The Protestant horn divided into two apostate manifestations, one party claiming to be Protestant that claimed to keep the seventh-day Sabbath, and another class that claimed to be Protestant, but upheld the day of the sun as their chosen day of worship.

Републикански рог се поделио на две политичке странке које ће од тада па надаље доминирати историјом звери налик земљи. Протестантски рог се поделио на две отпадничке манифестације: једна страна, која је тврдила да је протестантска, тврдила је да држи седмодневну суботу, а друга група, која је тврдила да је протестантска, али је за свој изабрани дан богослужења уздизала дан сунца.

In that history, the Protestant horn that had come out of the Dark Ages, was tested from August 11, 1840 until October 22, 1844, and failed the testing process and transitioned from the Sunday-keeping Protestant people to the Sunday-keeping apostate Protestant people.

У тој историји, протестантски рог који је изашао из Мрачног доба био је испитиван од 11. августа 1840. до 22. октобра 1844, и није издржао поступак испитивања, те је прешао од протестантског народа који је држао недељу ка отпадничком протестантском народу који је држао недељу.

In the history of the true Protestant horn that was established and identified in 1844, a testing process occurred from 1856 through to 1863. Then the true Sabbath-keeping Protestant horn transitioned both from Philadelphia unto Laodicea, and also from the true Sabbath-keeping Protestant people unto the Sabbath-keeping apostate Protestant horn. The “seven times,” is associated with 1798, 1844, 1856 and 1863. The “seven times,” is a symbol associated with a transition point and this truth is established upon several witnesses.

У историји правог протестантског рога који је био успостављен и препознат 1844. године, од 1856. до 1863. одиграо се процес испитивања. Потом је прави протестантски рог који држи суботу прешао и из Филаделфије у Лаодикију, и од правог протестантског народа који држи суботу ка отпадничком протестантском рогу који држи суботу. „Седам времена“ повезано је са 1798, 1844, 1856. и 1863. годином. „Седам времена“ је симбол повезан са тачком прелаза, и ова истина је утврђена на основу више сведока.

In 1798, there was an increase of knowledge on the “seven times,” because the very first time-prophecy Miller discovered was that very truth. By 1863, that truth had been rejected, thus identifying the conclusion of the ending period of the sixty-five years of the prophecy set forth in Isaiah chapter seven.

Godine 1798. došlo je do umnožavanja znanja o „sedam vremena“, jer je upravo ta istina bila prvo vremensko proročanstvo koje je Miler otkrio. Do 1863. godine ta istina je bila odbačena, čime je označen završetak završnog razdoblja od šezdeset i pet godina proročanstva izloženog u sedmom poglavlju Isaije.

The complete twenty-five hundred and twenty year prophecy has a sixty-five year span at both the beginning and the ending in a reverse-image, mirror-like fashion. In the beginning of the ending sixty-five years (1798) typified by the beginning of the beginning sixty-five years in 742 BC when the prophecy was given, there was an increase of knowledge upon the “seven times,” which the “wise” Millerites understood and proclaimed. At the ending of the ending sixty-five years in 1863, there was another increase of knowledge on the same truth which was ultimately rejected by the recently crowned “priests” of the true Protestant horn.

Целокупно пророчанство од две хиљаде пет стотина и двадесет година има период од шездесет и пет година и на почетку и на крају, у обрнутој, огледалској слици. На почетку завршних шездесет и пет година (1798), које су биле предочене почетком почетних шездесет и пет година 742. године пре Христа, када је пророчанство било дато, дошло је до умножавања знања о „седам времена“, што су „мудри“ милерити разумели и објављивали. На крају завршних шездесет и пет година, 1863. године, дошло је до још једног умножавања знања о истој истини, које су на крају одбацили недавно крунисани „свештеници“ истинског протестантског рога.

> My people are destroyed for lack of knowledge: because thou hast rejected knowledge, I will also reject thee, that thou shalt be no priest to me: seeing thou hast forgotten the law of thy God, I will also forget thy children. Hosea 4:6.

> Народ мој гине због недостатка знања; зато што си ти одбацио знање, и ја ћу одбацити тебе, да ми више не будеш свештеник; пошто си заборавио закон Бога свога, и ја ћу заборавити децу твоју. Осија 4:6.

The increase of knowledge when the book of Daniel is unsealed is associated with the “seven times,” so it not only is a symbol of a transition point, but also of the unsealing of the prophetic message.

Повећање знања у време када је књига пророка Данила распечаћена повезано је са „седам времена“, те оно није само симбол преломне тачке, него и распечаћења пророчке поруке.

Another transition began on July 18, 2020, with the first disappointment, which began the “tarrying time” and marked the beginning of Revelation chapter eleven’s three-and-a-half-days of the two witnesses laying dead in the street of the great city of Sodom and Egypt.

Још један прелаз отпочео је 18. јула 2020. године, првим разочарањем, које је започело „време одлагања“ и означило почетак три и по дана из једанаестог поглавља Откривења, током којих два сведока леже мртва на улици великога града, Содома и Египта.

July 18, 2020, marks the beginning of three-and-a-half symbolic days (a “seven times”), that had been illustrated by the history of 1856 through to 1863. Both periods are symbols of the “seven times.” Both periods mark a change of dispensation (a transition). Both periods represent an increase of knowledge associated with the “seven times.”

18. јул 2020. означава почетак три и по симболична дана („седам времена“), који су били илустровани историјом од 1856. до 1863. године. Оба периода су симболи „седам времена“. Оба периода означавају промену раздобља (прелаз). Оба периода представљају пораст знања повезан са „седам времена“.

It was in the period of transition from the kingdom of Babylon unto the kingdom of Medo-Persia that Daniel prayed the Leviticus twenty-six prayer, thus identifying the Leviticus twenty-six prayer as a waymark of the transition of the last days. In Miller’s dream, at the end of seven expressions of the word “scattering,” Miller both weeps and prays. The weeping marks the point when the Lion of the tribe of Judah (the dirt brush man), unseals a message that has been sealed.

У периоду прелаза из царства Вавилона у царство Мидије и Персије, Данило је упутио молитву из двадесет шесте главе Левитске књиге, чиме се молитва из двадесет шесте главе Левитске књиге препознаје као путоказ прелаза последњих дана. У Милеровом сну, на крају седам појављивања речи „расејавање“, Милер и плаче и моли се. Плач означава тренутак када Лав из племена Јудина (човек са четком за прашину) отвара запечаћену поруку која је била запечаћена.

Miller’s prayer marks the Leviticus twenty-six prayer of Daniel, that is associated with “seven times,” and occurs when the door and windows were opened in Miller’s dream. But the prayer of Daniel, in chapter nine, also aligns with the prayer of Daniel in chapter two. It also aligns with Nebuchadnezzar’s prayer of confession at the conclusion of his “seven times.”

Milerova molitva obeležava molitvu iz dvadeset šeste glave Levitske knjige koju upućuje Danilo, a koja je povezana sa „sedam vremena“, i javlja se kada su vrata i prozori bili otvoreni u Milerovom snu. Ali Danilova molitva, u devetoj glavi, takođe je usklađena sa Danilovom molitvom u drugoj glavi. Ona je takođe usklađena sa Navuhodonosorovom molitvom ispovedanja na završetku njegovih „sedam vremena“.

Miller’s prayer was therefore represented by the Leviticus twenty-six prayer, which was a public prayer of confession and a prayer of request for the unsealing of the last prophetic secret, because all prophecy illustrates the last days. Therefore the secret of Daniel chapter two represents the last secret to be unsealed. Miller’s prayer, in his dream, was a prayer of anxiety and righteous indignation concerning the abominations that had happened to the jewels in his room. His anxiety was illustrated by those who sigh and cry in Ezekiel chapter nine, during the sealing time of the one-hundred and forty-four thousand.

Стога је Милерова молитва била представљена молитвом из двадесет шесте главе Левитске књиге, која је била јавна молитва исповедања и молитва молбе за отварање последње пророчке тајне, јер свако пророштво приказује последње дане. Према томе, тајна из друге главе Данилове књиге представља последњу тајну која треба да буде отворена. Милерова молитва, у његовом сну, била је молитва тескобе и праведне огорчености због гадости које су се догодиле драгуљима у његовој соби. Његова тескоба била је приказана онима који уздишу и вапију у деветој глави Језекиљеве књиге, у време печаћења сто четрдесет и четири хиљаде.

Miller watched as the truths were progressively buried by counterfeit doctrines, and which ultimately reached a point where the casket (the Bible itself) was destroyed. The destruction of Miller’s casket took place in the third generation of Adventism when there was a purposeful movement to set aside the King James Bible for the modern corrupted Catholic-based versions of the Bible.

Милер је посматрао како су истине постепено бивале затрпаване кривотвореним учењима, што је на крају достигло тачку у којој је ковчег (сама Библија) био уништен. Уништење Милеровог ковчега догодило се у трећем нараштају адвентизма, када је отпочео намеран покрет да се Библија краља Џејмса одбаци у корист савремених искварених верзија Библије заснованих на католичкој традицији.

Miller wept, then prayed, and immediately a door opened, and the people all left. Then the dirt brush man (the Lion of the tribe of Judah) entered, opened the windows and began to clean. Then Miller expressed his concern for the scattered jewels, and the dirt brush man promised that he would take care of the jewels. In the bustle of the dirt brush man’s cleaning project, Miller closed his eyes for a moment, and when he opened his eyes, the rubbish was gone. The jewels were scattered around the room, and the dirt brush man then placed the larger casket on the table, gathered the jewels and cast them into the casket and said, “come and see.”

Милер је заплакао, затим се помолио, и одмах су се врата отворила, а сви људи изашли. Потом је ушао човек са четком за прашину (Лав из племена Јудина), отворио прозоре и почео да чисти. Тада је Милер изразио своју забринутост због разасутих драгуља, а човек са четком за прашину обећао је да ће се побринути за драгуље. У вреви чистилачког подухвата човека са четком за прашину, Милер је на тренутак затворио очи, а када их је отворио, смећа више није било. Драгуљи су били разасути по соби, а човек са четком за прашину потом је ставио већи ковчежић на сто, сакупио драгуље и убацио их у ковчежић, па рекао: „дођи и види.“

The expression, “come and see,” is a symbol that a truth has just been unsealed. The truth that is unsealed for Miller is the final truth, for the next thing to happen is the awakening of Miller at the “shout,” representing the loud cry. Miller was the last to receive the message of the Midnight Cry in the history of the Millerites, and just before the shout that awakens him in the dream, he closed his eyes for a moment. The only passage in the Bible that references “a moment” and “eyes” is identifying the first resurrection.

Израз „дођи и види“ символ је да је једна истина управо била распечаћена. Истина која је распечаћена за Милера јесте последња истина, јер је следеће што треба да се догоди буђење Милера при „вику“, који представља гласни поклич. Милер је био последњи који је примио поруку Поноћног поклича у историји милерита, и непосредно пре вика који га буди у сну, склопио је очи на тренутак. Једини одломак у Библији који упућује на „тренутак“ и „очи“ означава прво васкрсење.

> Behold, I show you a mystery; We shall not all sleep, but we shall all be changed, In a moment, in the twinkling of an eye, at the last trump: for the trumpet shall sound, and the dead shall be raised incorruptible, and we shall be changed. For this corruptible must put on incorruption, and this mortal must put on immortality. 1 Corinthians 15:51–53.

> Ево, казујем вам тајну: нећемо сви уснути, али ћемо се сви изменити, у трену, у трептају ока, на последњу трубу; јер ће затрубити, и мртви ће устати нераспадљиви, и ми ћемо се изменити. Јер ово распадљиво треба да се обуче у нераспадљивост, и ово смртно треба да се обуче у бесмртност. 1. Коринћанима 15:51–53.

In the history of the transition of the Laodicean movement of the third angel unto the Philadelphian movement of the third angel, as represented in Revelation chapter eleven, Miller represents the very last of the wise virgins to receive the message of the Midnight Cry. The first to receive it were the most spiritual.

У историји прелаза лаодикијског покрета трећег анђела у филаделфијски покрет трећег анђела, како је представљено у једанаестом поглављу Откривења, Милер представља саму последњу од мудрих девица која је примила поруку Поноћног вапаја. Први који су је примили били су најдуховнији.

> “This was the midnight cry, which was to give power to the second angel’s message. Angels were sent from heaven to arouse the discouraged saints and prepare them for the great work before them. The most talented men were not the first to receive this message. Angels were sent to the humble, devoted ones, and constrained them to raise the cry, ‘Behold, the Bridegroom cometh; go ye out to meet Him!’ Those entrusted with the cry made haste, and in the power of the Holy Spirit sounded the message, and aroused their discouraged brethren. This work did not stand in the wisdom and learning of men, but in the power of God, and His saints who heard the cry could not resist it. The most spiritual received this message first, and those who had formerly led in the work were the last to receive and help swell the cry, ‘Behold, the Bridegroom cometh; go ye out to meet Him!’” Early Writings, 238.

> „То је био поноћни поклич, који је требало да да силу поруци другог анђела. Анђели су били послати с неба да пробуде обесхрабрене свете и припреме их за велико дело које је стајало пред њима. Најдаровитији људи нису били први који су примили ову поруку. Анђели су били послати понизнима и посвећенима, и подстакли су их да подигну поклич: ‘Ево, Женик иде; изиђите Му у сусрет!’ Они којима је поклич био поверен пожурили су, и у сили Светога Духа објавили су поруку и пробудили своју обесхрабрену браћу. Ово дело није почивало на мудрости и учености људи, него на сили Божјој, и Његови свети, који су чули поклич, нису му могли одолети. Најдуховнији су први примили ову поруку, а они који су раније предводили у делу били су последњи да је приме и помогну да поклич нарасте: ‘Ево, Женик иде; изиђите Му у сусрет!’“ Early Writings, 238.

At the end of the three and a half symbolic days of Revelation chapter eleven, the first of two messages, represented in Ezekiel chapter thirty-seven, is proclaimed. The first message brings the dead and scattered bones together, but they are still dead. The message was presented by the voice that cried “in the wilderness”, thus identifying that Ezekiel’s message begins before the three-and-a-half symbolic days concluded. Those three-and-a-half days represent a “wilderness”, and it is from the “wilderness” that the message is proclaimed. The “wilderness” is also a symbol of the “seven times,” which marks a transition and an unsealing that introduces a testing process.

На крају три и по симболична дана из једанаестог поглавља Откривења, објављује се прва од две поруке, представљена у тридесет седмом поглављу Језекиља. Прва порука сабира мртве и расејане кости, али оне су још увек мртве. Поруку је објавио глас који је вапио „у пустињи“, чиме се показује да Језекиљева порука почиње пре него што су се навршила три и по симболична дана. Та три и по дана представљају „пустињу“, и управо се из „пустиње“ порука објављује. „Пустиња“ је такође симбол „седам времена“, што означава прелаз и откривање које уводи процес испитивања.

There is a progressive development of the message, and a progressive reception as illustrated with the Midnight Cry of the Millerite history. The most spiritual were the first to receive the message of the voice crying in the wilderness, and the historians of Adventism point to a letter written by William Miller just days before October 22, 1844, where Miller testifies that he finally understood and accepted Samuel Snow’s message of the Midnight Cry.

Постоји прогресивно развијање поруке и прогресивно прихватање, као што је приказано Полноћним покличем у историји милеритског покрета. Најдуховнији су били први који су примили поруку гласа који виче у пустињи, а историчари адвентизма указују на писмо које је Вилијам Милер написао само неколико дана пре 22. октобра 1844, у коме Милер сведочи да је коначно разумео и прихватио поруку Самјуела Сноуа о Полноћном покличу.

> “Dear Brother Himes: I see a glory in the seventh month which I never saw before. Although the Lord had shown me the typical bearing of the seventh month, one year and a half ago, yet I did not realize the force of the types. Now, blessed be the name of the Lord, I see a beauty, a harmony, and an agreement in the Scriptures, for which I have long prayed, but did not see until today. Thank the Lord, O my soul. Let Brother Snow, Brother Storrs, and others, be blessed for their instrumentality in opening my eyes. I am almost home. Glory! Glory! Glory! Glory!” William Miller, Signs of the Times, October 16, 1844.

> „Драги брате Хајмс: Видим славу у седмом месецу какву никада раније нисам видео. Иако ми је Господ, пре годину и по дана, показао типолошки значај седмог месеца, ипак нисам схватио силу тих праслика. Сада, нека је благословено име Господње, видим лепоту, склад и сагласност у Писму, за које сам се дуго молио, али их нисам видео све до данас. Благосиљај Господа, душо моја. Нека брат Сноу, брат Сторс и други, буду благословени за своје оруђе у отварању мојих очију. Скоро сам код куће. Слава! Слава! Слава! Слава!“ William Miller, Signs of the Times, October 16, 1844.

In the repetition of the history of the Midnight Cry, as represented in Miller’s dream, Miller closed his eyes for a moment. Thus “in a moment, in the twinkling of an eye, at the last trump: for the trumpet shall sound, and the dead shall be raised.” In Miller’s dream he represents the last to receive the message of the Midnight Cry, as he did in his own history. He represents those that finally accept the message just before the dirt brush man gathers up the scattered jewels and casts them into the larger casket. In Revelation chapter eleven, the last to accept the second message of Ezekiel, which is the message of the four winds of Islam, that is also the sealing message, do so just before the last of seven trumpets sound, which is the “third Woe” trumpet. “In a moment, in the twinkling of an eye, at the last trump: for the trumpet shall sound, and the dead shall be raised incorruptible, and we shall be changed.” (1 Corinthians 15:52)

У понављању историје Поноћног вапаја, како је представљено у Милеровом сну, Милер је за тренутак склопио очи. Тако „уједанпут, у трен ока, у последњој труби: јер ће затрубити, и мртви ће устати“. У Милеровом сну он представља последњег који прима вест Поноћног вапаја, као што је то чинио и у сопственој историји. Он представља оне који коначно прихватају поруку непосредно пре него што човек са четком за прашину сакупи разасуте драгуље и баци их у већу кутију. У једанаестом поглављу Откривења, последњи који прихватају другу Језекиљеву поруку, која је порука о четири ветра ислама, а која је уједно и порука запечаћења, чине то непосредно пре него што затруби последња од седам труба, која је труба „трећег тешко“. „Уједанпут, у трен ока, у последњој труби; јер ће затрубити, и мртви ће устати нераспадљиви, и ми ћемо се променити.“ (1. Коринћанима 15:52)

The passage is identifying the first resurrection that occurs at the second coming, but there is also a resurrection of the dead dry bones (the two witnesses) that occurs in the hour of the great earthquake of Revelation chapter eleven. In the “hour” of that earthquake, the last trumpet of the seven trumpets sounds, and the dead witnesses that were in the street are brought back to life, not as Laodiceans, but as Philadelphians, for at the trumpet of the third Woe, the two witnesses have been sealed and are changed to incorruptible, for they will never again sin. Miller represents the last to receive the message which brings the two witnesses to life, which is the message of the four winds of Islam, and is the sealing message.

Овај одломак указује на прво васкрсење које се збива при другом доласку, али постоји и васкрсење мртвих сувих костију (два сведока) које се збива у часу великог земљотреса из једанаесте главе Откривења. У „часу“ тог земљотреса оглашава се последња труба од седам труба, и мртви сведоци који су лежали на улици враћају се у живот, не као Лаодикејци, него као Филаделфијци, јер су при труби трећег Тешко два сведока запечаћена и преображена у нераспадљивост, пошто више никада неће сагрешити. Милер представља последњега који прима поруку која оживљава два сведока, а то је порука о четири ветра ислама, и то је порука запечаћења.

The sound of that trumpet raises the last of the dead dry bones that had been scattered in the street of Sodom and Egypt. Miller watched as the truths were progressively buried by counterfeit doctrines. Eventually Miller wept, marking the time when the unsealing was to begin, for the unsealing is a progressive work. That unsealing began in the ending period of the three-and-a-half days.

Звук те трубе подиже последње од мртвих сухих костију које беху расејане по улици Содома и Египта. Милер је посматрао како су истине постепено бивале сахрањиване кривотвореним наукама. На крају је Милер заплакао, означавајући време када је отпечаћивање требало да отпочне, јер је отпечаћивање поступно дело. То отпечаћивање отпочело је у завршном раздобљу три и по дана.

After Miller wept, the One who had the power to unseal the sealed book entered into the narrative. In Miller’s dream that was the Dirt Brush Man. Miller then prayed, and immediately a door opened, marking the point where the Laodicean movement of the third angel was going to transition unto the Philadelphia movement of the third angel. His prayer was the Leviticus twenty-six prayer, it was the prayer for understanding of the final prophetic secret and a public confession of the rebellion that brought the three-and-a-half days upon the two witnesses, it was the prayer of those who are sealed in Ezekiel chapter nine.

Након што је Милер заплакао, у наратив је ступио Онај који је имао власт да отвори запечаћену књигу. У Милеровом сну то је био Човек са четком за прљавштину. Милер се затим помолио, и одмах су се врата отворила, означавајући тачку у којој је лаодикијски покрет трећег анђела требало да пређе у филаделфијски покрет трећег анђела. Његова молитва била је молитва из двадесет шесте главе Левитске књиге; то је била молитва за разумевање последње пророчке тајне и јавно признање побуне која је навукла три и по дана на два сведока; то је била молитва оних који су запечаћени у деветој глави Језекиљевој.

Following the prayer, Christ (the dirt brush man) entered and began to clean up the room. At the end of the dirt brush man’s cleaning project, Miller closed his eyes for a moment, identifying the end of the period that the dead dry bones were to be resurrected. The dirt brush man then gathered the scattered jewels in Miller’s room, and placed them in a new, larger casket, upon a table in the center of Miller’s room, as the two witnesses are lifted up as the ensign. As the ensign, they then call unto God’s other flock that is still in Babylon to “come and see” the message that the Lion of the tribe of Judah has just cast into the new, larger casket.

После молитве, Христос (човек са четком за прашину) ушао је и почео да очисти собу. На крају подухвата чишћења човека са четком за прашину, Милер је за тренутак затворио очи, означавајући крај периода у којем је требало да мртве суве кости васкрсну. Човек са четком за прашину потом је сакупио расуто драго камење у Милеровој соби и положио га у нов, већи ковчег, на сто у средини Милерове собе, док су два сведока подигнута као застава. Као застава, они затим позивају друго Божје стадо, које је још увек у Вавилону, да „дође и види“ поруку коју је Лав из племена Јудина управо положио у нов, већи ковчег.

We will begin to consider the vision of the Ulai River as the symbol of the truths from the book of Daniel that was unsealed in 1798 in the next article. We have placed a few points of reference in place in advance of that consideration. The first is that the message of the Millerites was perfect (at its stage of growth), but incomplete. It was placed in the framework of two, not three desolating powers. The second is that when Miller’s dream identifies the ultimate restoration of the foundational truths, the foundational truths then are “ten times brighter” than their original glory. A third point is that the movement of the first angel (the Millerite movement), is repeated in the movement of the third angel, but with a few important caveats. The Millerites as a symbol were Philadelphians, they were a converted Nebuchadnezzar, but who ultimately and unfortunately, “rebuilt Jericho” in 1863.

У следећем чланку почећемо да разматрамо визију реке Улај као симбол истина из књиге Данилове која је 1798. године била отпечаћена. Унапред смо поставили неколико оријентационих тачака пре тог разматрања. Прва је да је порука милерита била савршена (у својој фази развоја), али непотпуна. Била је постављена у оквир двају, а не трију пустошећих сила. Друга је да, када Милеров сан поистовећује коначну обнову темељних истина, те темељне истине тада су „десет пута светлије“ од своје првобитне славе. Трећа тачка је да се покрет првог анђела (милеритски покрет) понавља у покрету трећег анђела, али уз неколико важних ограда. Милерити су, као симбол, били Филаделфијци; били су обраћени Навуходоносор, али су, на крају и нажалост, „поново саградили Јерихон“ 1863. године.

The movement of the third angel began as Laodiceans, in need of conversion, but they would ultimately participate in the final destruction of Jericho (the Jericho of the last days).

Pokret trećeg anđela započeo je kao Laodikejci, kojima je bilo potrebno obraćenje, ali će na kraju učestvovati u konačnom uništenju Jerihona (Jerihona poslednjih dana).

> “The Saviour had not come to set aside what patriarchs and prophets had spoken; for He Himself had spoken through these representative men. All the truths of God’s word came from Him. But these priceless gems had been placed in false settings. Their precious light had been made to minister to error. God desired them to be removed from their settings of error and replaced in the framework of truth. This work only a divine hand could accomplish. By its connection with error, the truth had been serving the cause of the enemy of God and man. Christ had come to place it where it would glorify God, and work the salvation of humanity.” The Desire of Ages, 287.

> „Spasitelj nije došao da ukine ono što su patrijarsi i proroci govorili; jer je On sâm govorio preko tih predstavničkih ljudi. Sve istine Reči Božje poticale su od Njega. Ali ti neprocenjivi dragulji bili su stavljeni u lažne okvire. Njihova dragocena svetlost bila je učinjena da služi zabludi. Bog je želeo da budu uklonjeni iz svojih okvira zablude i ponovo postavljeni u okvir istine. Ovo delo mogla je izvršiti samo božanska ruka. Svojom povezanošću sa zabludom, istina je služila stvari neprijatelja Boga i čoveka. Hristos je došao da je postavi tamo gde će proslavljati Boga i delovati na spasenju čovečanstva.” Čežnja vekova, 287.

Back to Articles