Article

# Elijah - Number Thirteen

Илија — Број тринаест

Forty-six

Четрдесет шест

Author

Jeff Pippenger

Published

October 19, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

In the previous article we were aligning Elijah with the history of 1798 through 1844. Elijah symbolically enters that history when William Miller was raised up to proclaim the first angel’s message. The widow of Sarepta represents a faithful church that is gathering two sticks, or two nations that would become one nation on October 22, 1844.

У претходном чланку усклађивали смо Илију са историјом од 1798. до 1844. године. Илија симболички ступа у ту историју када је Вилијам Милер био подигнут да објављује поруку првог анђела. Сарептска удовица представља верну цркву која сакупља два дрвета, односно два народа који ће 22. октобра 1844. постати један народ.

> And say unto them, Thus saith the Lord God; Behold, I will take the children of Israel from among the heathen, whither they be gone, and will gather them on every side, and bring them into their own land: And I will make them one nation in the land upon the mountains of Israel; and one king shall be king to them all: and they shall be no more two nations, neither shall they be divided into two kingdoms any more at all: Neither shall they defile themselves any more with their idols, nor with their detestable things, nor with any of their transgressions: but I will save them out of all their dwelling places, wherein they have sinned, and will cleanse them: so shall they be my people, and I will be their God. And David my servant shall be king over them; and they all shall have one shepherd: they shall also walk in my judgments, and observe my statutes, and do them. And they shall dwell in the land that I have given unto Jacob my servant, wherein your fathers have dwelt; and they shall dwell therein, even they, and their children, and their children’s children for ever: and my servant David shall be their prince forever. Moreover I will make a covenant of peace with them; it shall be an everlasting covenant with them: and I will place them, and multiply them, and will set my sanctuary in the midst of them for evermore. My tabernacle also shall be with them: yea, I will be their God, and they shall be my people. And the heathen shall know that I the Lord do sanctify Israel, when my sanctuary shall be in the midst of them for evermore. Ezekiel 37:21–28.

> И реци им: Овако вели Господ Бог: Ево, узећу синове Израиљеве између народа, куд год су отишли, и сабраћу их одасвуд, и довешћу их у њихову земљу. И учинићу их једним народом у земљи, на горама Израиљевим; и један цар биће цар свима њима; и неће више бити два народа, нити ће се више икада делити на два царства. Нити ће се више скврнити својим идолима, ни својим гадостима, ни иједним од својих преступа; него ћу их избавити из свих места у којима су живели и у којима су сагрешили, и очистићу их; и биће ми народ, и ја ћу им бити Бог. И Давид, слуга мој, биће цар над њима, и сви ће имати једнога пастира; и ходиће по мојим уредбама, и држаће моје законе, и извршаваће их. И живеће у земљи коју сам дао Јакову, слузи својему, у којој су живели оци ваши; и живеће у њој они, и деца њихова, и деца деце њихове довека; и Давид, слуга мој, биће им кнез довека. И склопићу с њима завет мира; биће то вечни завет с њима; и утврдићу их, и умножићу их, и поставићу светињу своју усред њих довека. И шатор мој биће над њима; да, ја ћу им бити Бог, и они ће бити мој народ. И народи ће познати да ја, Господ, посвећујем Израиља, кад светиња моја буде усред њих довека. Језекиљ 37:21–28.

There are several blessings Ezekiel identifies that are promised to the two sticks, that are two nations that become one nation. We will begin by considering four of those blessings that Sister White has marked as four “comings,” which were all fulfilled at the same time, on October 22, 1844.

Постоји неколико благослова које Језекиљ наводи као обећане двама штаповима, то јест двема народима који постају један народ. Почећемо разматрањем четири од тих благослова које је сестра Вајт означила као четири „доласка“, а који су се сви испунили у исто време, 22. октобра 1844. године.

> “The coming of Christ as our high priest to the most holy place, for the cleansing of the sanctuary, brought to view in Daniel 8:14; the coming of the Son of man to the Ancient of Days, as presented in Daniel 7:13; and the coming of the Lord to His temple, foretold by Malachi, are descriptions of the same event; and this is also represented by the coming of the bridegroom to the marriage, described by Christ in the parable of the ten virgins, of Matthew 25.” The Great Controversy, 426.

> „Христов долазак као нашег Првосвештеника у Светињу над светињама, ради очишћења Светиње, приказан у Данилу 8:14; долазак Сина човечијега к Старцу дана, како је изложен у Данилу 7:13; и долазак Господа у Његов храм, проречен од Малахије, јесу описи истог догађаја; а то је такође представљено доласком женика на свадбу, који је Христос описао у причи о десет девојака, у Матеју 25.“ Велика борба, 426.

The first “coming” Sister White references, is the coming of the high priest for the “cleansing of the sanctuary,” that was to take place at the end of twenty-three hundred years. That verse provides the answer, to the question of Daniel eight and verse thirteen which asks, “How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot?” Verse fourteen identifies that the cleansing of the sanctuary would begin at the end of twenty-three hundred years. Ezekiel says that God will “take the children of Israel from among the heathen, whither they be gone, and will gather them on every side, … and the nation that is gathered will no longer defile themselves” for God would “cleanse them: so shall they be my people, and I will be their God.”

Први „долазак“ на који се сестра Вајт позива јесте долазак Првосвештеника ради „очишћења светиње“, које је требало да се догоди на крају две хиљаде и три стотине година. Тај стих даје одговор на питање из Данила осме главе и тринаестог стиха, које гласи: „Докле ће трајати виђење о свакодневној жртви и о преступу пустошења, да се и светиња и војска предају да се газе?“ Четрнаести стих показује да ће очишћење светиње започети на крају две хиљаде и три стотине година. Језекиљ каже да ће Бог „узети синове Израиљеве између незнабожаца, куда су отишли, и сабраће их са свих страна, … и народ који буде сабран неће се више скврнити“, јер ће их Бог „очистити; и они ће ми бити народ, и ја ћу им бити Бог.“

On October 22, 1844, the second “coming” Sister White referred to, was the fulfillment of Daniel chapter seven, verse thirteen, which identifies that the Son of man would come to the Ancient of days, to receive a kingdom. Ezekiel says that God “will make them one nation in the land upon the mountains of Israel; and one king shall be king to them all.” Ezekiel represents Christ as king with the name of “David,” when he says that “David my servant shall be king over them.” He also identifies Christ, as David, would be their “one shepherd” and that His “servant David shall” also “be their prince forever.” A king by definition needs his title as king, and he needs a dominion to rule over and citizens of his kingdom. If there are no citizens, there would be no kingdom.

Двадесет другог октобра 1844. године, друго „доласка“ на које је сестра Вајт указала, било је испуњење Данила 7,13, где се показује да ће Син човечији доћи Старцу дана, да прими царство. Језекиљ каже да ће Бог „учинити од њих један народ у земљи на горама Израиљевим; и један цар биће цар свима њима“. Језекиљ представља Христа као цара под именом „Давид“, када каже да ће „Давид, слуга мој, бити цар над њима“. Он такође показује да ће Христос, као Давид, бити њихов „један пастир“ и да ће „слуга мој Давид“ такође „бити кнез њихов довека“. Цару је, по самој дефиницији, потребна његова титула цара, и потребна му је област над којом ће владати и поданици његовога царства. Ако нема поданика, не би било ни царства.

> I saw in the night visions, and, behold, one like the Son of man came with the clouds of heaven, and came to the Ancient of days, and they brought him near before him. And there was given him dominion, and glory, and a kingdom, that all people, nations, and languages, should serve him: his dominion is an everlasting dominion, which shall not pass away, and his kingdom that which shall not be destroyed. Daniel 7:13, 14.

> Видех у ноћним виђењима, и гле, као Син човечији иђаше са облацима небеским, и дође к Старцу дана, и приведоше га пред Њега. И даде му се власт, и слава, и царство, да му служе сви народи, племена и језици; власт је његова власт вечна, која неће проћи, и царство његово неће се разрушити. Данило 7:13, 14.

The third “coming” identified by Sister White was when Christ, as “the messenger of the covenant” suddenly came to His temple to purify the sons of Levi. Ezekiel says that Christ “will cleanse them: so shall they be my people, and I will be their God,” and that “moreover” He would make “a covenant of peace with them,” which will “be an everlasting covenant.” The covenant would be accomplished when God would “set” His “sanctuary in the midst of them,” and that the “heathen shall know that I the Lord do sanctify Israel, when my sanctuary shall be in the midst of them.”

Трећи „долазак“ који је сестра Вајт идентификовала био је када је Христос, као „весник завета“, изненада дошао у свој храм да очисти синове Левијеве. Језекиљ каже да ће их Христос „очистити: и они ће ми бити народ, и ја ћу им бити Бог“, и да ће „штавише“ с њима склопити „завет мира“, који ће бити „вечан завет“. Завет ће бити остварен када Бог „постави“ своју „светињу усред њих“, и да ће „незнабошци познати да сам ја Господ који посвећујем Израиља, кад светиња моја буде усред њих“.

> Behold, I will send my messenger, and he shall prepare the way before me: and the Lord, whom ye seek, shall suddenly come to his temple, even the messenger of the covenant, whom ye delight in: behold, he shall come, saith the Lord of hosts. But who may abide the day of his coming? and who shall stand when he appeareth? for he is like a refiner’s fire, and like fullers’ soap: And he shall sit as a refiner and purifier of silver: and he shall purify the sons of Levi, and purge them as gold and silver, that they may offer unto the Lord an offering in righteousness. Then shall the offering of Judah and Jerusalem be pleasant unto the Lord, as in the days of old, and as in former years. Malachi 3:1–4.

> Ево, ја ћу послати свога гласника, и он ће приправити пут преда мном; и Господ, кога тражите, изненада ће доћи у свој храм, и Анђео завета, коме се радујете: ево, он ће доћи, вели Господ над војскама. Али ко ће поднети дан његовог доласка? и ко ће опстати кад се он јави? јер је он као огањ топиочев и као сапун белиочев. И седеће као онај који топи и пречишћава сребро; и очистиће синове Левијеве, и пречистиће их као злато и сребро, да би приносили Господу принос у праведности. Тада ће принос Јудин и јерусалимски бити мио Господу као у древне дане и као у пређашње године. Малахија 3:1–4.

The messenger that prepared the way for Christ, the “messenger of the covenant” in the history of 1798 through 1844, was Elijah, as represented by William Miller. When Christ, suddenly came to His temple, He purified the “sons of Levi” as a “refiner’s fire.”

Гласник који је припремио пут за Христа, „гласника савеза“ у историји од 1798. до 1844. године, био је Илија, представљен у лику Вилијама Милера. Када је Христос изненада дошао у свој храм, очистио је „синове Левијеве“ као „огњем топиочевим“.

The other “coming” that was fulfilled on October 22, 1844, was the coming of the bridegroom. Twice Ezekiel identifies that the nation that was gathered from two sticks would be God’s “people, and” that He “will be their God.” This was accomplished with the marriage. On October 22, 1844, the four prophecies that were fulfilled which Sister White refers to, are all identified by the testimony of Ezekiel’s two sticks.

Друго „долажење“ које се испунило 22. октобра 1844. године било је долажење женика. Језекиљ двапут указује да ће народ сабран од два штапа бити Божји „народ“ и да ће Он „бити њихов Бог“. То је било остварено браком. Дана 22. октобра 1844. године, четири пророштва која су се испунила, на која се позива сестра Вајт, сва су препозната сведочанством Језекиљевих двају штапова.

Elijah represents the messenger that prepares the way for the messenger of the covenant. Christ identified John the Baptist as the messenger that prepared the way for his first coming. Sister White identified William Miller as Elijah, and Miller prepared the way for Christ to come as the “high priest,” the “Son of man,” the “messenger of the covenant” and the “bridegroom.”

Илија представља весника који припрема пут веснику завета. Христос је поистоветио Јована Крститеља са весником који је припремио пут за Његов први долазак. Сестра Вајт је поистоветила Вилијама Милера са Илијом, а Милер је припремио пут да Христос дође као „првосвештеник“, „Син човечији“, „весник завета“ и „женик“.

After three and a half years, Elijah came from Sarepta, where he had stayed with the widow and her son and commanded Ahab to call all Israel to Carmel. Ezekiel says the heathen would know that God was God, when He placed his sanctuary in the midst of the nation that was gathered together from the two sticks. At Mount Carmel Elijah told Israel to choose whether God was God or Baal was God, but he placed the question in the context of not only who was the true God, but also in the context of who was the true prophet.

После три и по године, Илија дође из Сарепте, где је боравио код удовице и њеног сина, и заповеди Ахаву да сазове сав Израиљ на Кармил. Језекиљ каже да ће незнабошци познати да је Бог Бог, када постави своју светињу усред народа сабраног од два штапа. На гори Кармилу Илија рече Израиљу да изабере да ли је Бог Бог или је Вал Бог, али је то питање поставио у контекст не само тога ко је истинити Бог, него и у контексту тога ко је истинити пророк.

> And Elijah came unto all the people, and said, How long halt ye between two opinions? if the Lord be God, follow him: but if Baal, then follow him. And the people answered him not a word. Then said Elijah unto the people, I, even I only, remain a prophet of the Lord; but Baal’s prophets are four hundred and fifty men. 1 Kings 18:21, 22.

> И Илија приступи свему народу и рече: Докле ћете храмати на две стране? Ако је Господ Бог, идите за Њим; а ако је Вал, онда идите за њим. А народ му не одговори ни речи. Тада Илија рече народу: Ја сам сам остао пророк Господњи; а Валових пророка има четири стотине и педесет људи. 1. Царевима 18:21, 22.

All Israel, including Ahab, knew Elijah’s God was God, when fire came down from heaven and consumed Elijah’s offering. The descent of the fire on mount Carmel marks when God placed His sanctuary in the midst of the nation made of two sticks. The miracle of fire at Mount Carmel demonstrated that God was God, and Baal was a false god.

Сав Израиљ, укључујући Ахава, знао је да је Илијин Бог Бог, када је огањ сишао с неба и спалио Илијину жртву. Силазак огња на гори Кармилу означава тренутак када је Бог поставио Своју светињу усред народа сачињеног од два штапа. Чудо огња на гори Кармилу показало је да је Бог Бог, а Вал лажни бог.

The miracle in Sarepta, when Elijah laid upon the widow’s dead son three times, proved to her that Elijah was a man of God, and the miracle at Carmel accomplished the same thing. Not only did the fire of Carmel prove God was God, but it demonstrated that Elijah was God’s true prophet, in contrast with the prophets of Baal and the prophets of the groves. In the history of 1840 through 1844, Miller and the Millerites were demonstrated to be the true prophets, in contrast with the false prophets of apostate Protestantism, who in that very history had manifested that they were the daughters of Jezebel.

Чудо у Сарепти, када је Илија три пута легао на мртвог сина удовице, доказало јој је да је Илија човек Божји, а чудо на Кармилу постигло је исто. Не само да је огањ на Кармилу доказао да је Бог Бог, већ је показао и да је Илија истинити Божји пророк, насупрот пророцима Вала и пророцима гајева. У историји од 1840. до 1844. године, Милер и милерити били су показани као истинити пророци, насупрот лажним пророцима отпалог протестантизма, који су у тој истој историји показали да су кћери Језавеље.

Elijah at Carmel represents the work of identifying the true Protestant horn, for the sixth kingdom of Bible prophecy, the earth beast of Revelation thirteen, has a horn of Protestantism and a horn of Republicanism, and it had just started its reign in 1798. In 1798, at the end of three and a half years of Jezebel’s rule, Elijah came from Sarepta to make a clear distinction of which church was the horn of Protestantism on the earth beast.

Илија на Кармилу представља дело препознавања правог протестантског рога, јер шесто царство библијског пророштва, звер из земље из Откривења тринаесте главе, има рог протестантизма и рог републиканизма, а тек је било започело своју владавину 1798. године. Године 1798, на крају три и по године Језавељине владавине, Илија је дошао из Сарепте да јасно разлучи која је црква била рог протестантизма на звери из земље.

The widow of Sarepta was traveling from the history of Thyatira to the marriage, where her widowhood was to be removed. Her resurrected son represents those that were murdered by Jezebel during the three and a half years of drought. The two sticks she was gathering for a fire was the two houses of literal Israel that were to be gathered together as one nation, and that nation was spiritual Israel. The widow was going to use the two sticks to build a fire, which took place at Carmel and on October 22, 1844, when the messenger of the covenant purified the sons of Levi with a “refiner’s fire.”

Удовица из Сарепте путовала је од историје Тијатире ка браку, где је њено удовиштво требало да буде уклоњено. Њен васкрснути син представља оне који су били убијени од стране Језавеље током три и по године суше. Два дрвета која је скупљала за огњиште представљала су два дома дословног Израиља која је требало сабрати заједно као један народ, а тај народ био је духовни Израиљ. Удовица је намеравала да употреби та два дрвета да наложи ватру, што се збило на Кармилу и 22. октобра 1844. године, када је Весник завета очистио синове Левијеве „огњем пречишћавања“.

Fire is a symbol of the outpouring of God’s Spirit, which took place at Carmel and at the Midnight Cry that climaxed on October 22, 1844.

Огањ је симбол изливања Божјег Духа, које се збило на Кармилу и при Поноћном поклику, који је достигао врхунац 22. октобра 1844. године.

> And when the day of Pentecost was fully come, they were all with one accord in one place. And suddenly there came a sound from heaven as of a rushing mighty wind, and it filled all the house where they were sitting. And there appeared unto them cloven tongues like as of fire, and it sat upon each of them. And they were all filled with the Holy Ghost, and began to speak with other tongues, as the Spirit gave them utterance. Acts 2:1–4.

> И када се навршио дан Педесетнице, беху сви једнодушно на једном месту. И одједном настаде хука с неба као дување силнога ветра, и напуни сву кућу где сеђаху. И показаше им се раздељени језици као огњени, и стаде по један на свакога од њих. И испунише се сви Духа Светога, и стадоше говорити другим језицима, као што им Дух даваше да казују. Дела 2:1–4.

The outpouring of the Spirit represents the proclamation of a message, and the widow was going to make a fire, so she could prepare some food to eat, which is a message.

Изливање Духа представља објављивање поруке, а удовица је намеравала да наложи ватру, како би могла да припреми нешто хране за јело, што је порука.

> And I went unto the angel, and said unto him, Give me the little book. And he said unto me, Take it, and eat it up; and it shall make thy belly bitter, but it shall be in thy mouth sweet as honey. And I took the little book out of the angel’s hand, and ate it up; and it was in my mouth sweet as honey: and as soon as I had eaten it, my belly was bitter. Revelation 10:9, 10.

> И отидох к анђелу, и рекох му: Дај ми књижицу. И рече ми: Узми је и поједи је; и загорчаће ти утробу, али ће ти у устима бити слатка као мед. И узех књижицу из руке анђелове, и поједох је; и беше у мојим устима слатка као мед; а чим је поједох, утроба ми загорча. Откривење 10:9, 10.

The message that was immediately proclaimed to Jezebel by Ahab was that Elijah’s God was the true God, for Ahab had just witnessed Elijah’s God answer by fire. The message that was immediately opened up on October 22, 1844 was the third angel’s message. In either case, the message delivered by Ahab or the third angel’s message infuriates Jezebel.

Порука коју је Ахав одмах објавио Језавељи била је да је Илијин Бог истинити Бог, јер је Ахав управо био сведок како је Илијин Бог одговорио огњем. Порука која је била одмах отворена 22. октобра 1844. године била је порука трећег анђела. У оба случаја, порука коју је пренео Ахав или порука трећег анђела разбешњује Језавељу.

> But tidings out of the east and out of the north shall trouble him: therefore he shall go forth with great fury to destroy, and utterly to make away many. Daniel 11:44.

> Али ће га узнемирити гласови са истока и са севера; зато ће изаћи са великом јарошћу да погуби и сасвим истреби многе. Данило 11:44.

Daniel’s “tidings out of the east and north” represents the message that enrages the king of the north, who is Jezebel, and she initiates the final persecution of earth’s history. That message was represented by Ahab’s message to Jezebel, and the arrival of the third angel’s message at the opening of the judgment in 1844.

Danilove „vesti s istoka i sa severa“ predstavljaju poruku koja razgnevljuje cara severa, koji je Jezavelja, i ona pokreće konačni progon u istoriji zemlje. Ta poruka bila je predstavljena Ahabovom porukom upućenom Jezavelji, kao i dolaskom poruke trećeg anđela pri otvaranju suda 1844. godine.

> And Ahab told Jezebel all that Elijah had done, and withal how he had slain all the prophets with the sword. Then Jezebel sent a messenger unto Elijah, saying, So let the gods do to me, and more also, if I make not thy life as the life of one of them by tomorrow about this time. 1 Kings 19:1, 2.

> И Ахав јави Језавељи све што је Илија учинио, и како је све пророке посекао мачем. Тада Језавеља посла гласника к Илији, говорећи: Нека ми богови учине тако и још више, ако сутра у ово доба не учиним твој живот као живот једнога од њих. 1. Царевима 19:1, 2.

Elijah, as a symbol, is represented through the wilderness time period of 538 through 1798. Then in 1798, Elijah appears in history as William Miller. In 1844, Elijah is calling the fire of the Midnight Cry down from heaven. Then in 1863, Elijah and his message were rejected. His message was Moses’ message of the “seven times,” represented also by the message of Ezekiel’s two sticks. The gathering of the two sticks at the conclusion of their scattering was the message of the widow of Sarepta, and she gathered the two sticks in advance of preparing a meal.

Илија је, као символ, представљен кроз временско раздобље пустиње од 538. до 1798. године. Затим се 1798. године Илија појављује у историји као Вилијам Милер. Године 1844, Илија призива огањ поноћног поклича с неба. Потом су 1863. године Илија и његова порука били одбачени. Његова порука била је Мојсијева порука о „седам времена“, представљена такође и поруком о Језекиљева два штапа. Сабирање два штапа на крају њиховог расејања било је порука удовице из Сарепте, и она је сабрала два штапа унапред, пре него што је припремила оброк.

Millerite Adventism, according to James and Ellen White, became Laodicean Adventism in 1856, and when they thereafter rejected Elijah’s message of Moses’ “seven times” in 1863, they removed the logical ability to understand the increase of knowledge of the “seven times” that God had sought to bring forth in 1856 (through the eight unfinished articles of Hiram Edson.) They were forced by logic to begin to tear down the foundational system of truths the angels led William Miller to assemble. The first ‘stone’ that was discovered by Miller, was the foundation stone that Laodicean Adventism would stumble over throughout its entire history. The rejection of that first stone of truth produced the blindness of Laodicea, a symptom that is curable, but rarely pursued.

Према Џејмсу и Елен Вајт, милеритски адвентизам је 1856. године постао лаодикијски адвентизам, а када су потом 1863. одбацили Илијину поруку о Мојсијевих „седам времена“, уклонили су логичку способност да разумеју умножавање знања о „седам времена“ које је Бог настојао да изнесе 1856. године (кроз осам недовршених чланака Хирама Едсона). Логика их је приморала да почну да руше темељни систем истина који су анђели водили Вилијама Милера да састави. Први „камен“ који је Милер открио био је камен темељац о који ће се лаодикијски адвентизам спотицати током читаве своје историје. Одбацивање тог првог камена истине произвело је слепило Лаодикије, симптом који је излечив, али се ретко настоји излечити.

The cleansing of the temple that began on October 22, 1844, involved the cleansing of the “host” that had been trampled down along with the sanctuary in Daniel 8:13. The host was represented by the “two sticks” that the widow of Zarephath had gathered for the fire. The two sticks were the two houses of literal ancient Israel. Literal Ephraim and Judah, were to be gathered into one spiritual nation, and purified by the messenger of the covenant at the opening of the judgment. Those two nations were the “host,” that had been trampled down.

Очишћење светилишта које је започело 22. октобра 1844. године обухватало је очишћење „војске“ која је, заједно са светилиштем, била погажена, као што стоји у Данилу 8:13. Та војска била је представљена „двама дрветима“ која је удовица из Сарепте сакупила за ватру. Та два дрвета била су два дома дословног древног Израиља. Дословни Јефрем и Јуда требало је да буду сабрани у један духовни народ и очишћени од стране весника завета на почетку суда. Те две нације биле су „војска“ која је била погажена.

Ezekiel’s promise was that God would “take the children of Israel from among the heathen, whither they be gone”, and would “gather them” “and bring them into their own land.” The land of literal Israel was the glorious land, or the promised land, or Judah. The spiritual glorious land in 1798, was the land of the two-horned earth beast of Revelation thirteen.

Језекиљево обећање било је да ће Бог „узети синове Израиљеве између незнабожаца, куд год отишли“, и да ће их „сабрати“ и „довести у њихову земљу“. Земља дословног Израиља била је славна земља, или обећана земља, или Јуда. Духовна славна земља 1798. године била је земља звери из земље с два рога из тринаесте главе Откривења.

> In the day that I lifted up mine hand unto them, to bring them forth of the land of Egypt into a land that I had espied for them, flowing with milk and honey, which is the glory of all lands. . . . Yet also I lifted up my hand unto them in the wilderness, that I would not bring them into the land which I had given them, flowing with milk and honey, which is the glory of all lands. Ezekiel 20:6, 15.

> У дан када подигох руку Своју к њима, да их изведем из земље египатске у земљу коју им бејах изабрао, у којој тече млеко и мед, која је красота свих земаља.... Али и у пустињи подигох руку Своју к њима, да их нећу увести у земљу коју сам им дао, у којој тече млеко и мед, која је красота свих земаља. Језекиљ 20:6, 15.

The two literal houses of Israel lived in the land that was the “glory of all lands,” the land that “flowed” with “milk and honey.” When the two literal houses of Israel were gathered together as spiritual Israel, they were promised to be placed in their own land. The spiritual “glorious land” is where the movement of the Millerites at the beginning and the movement of the one hundred and forty-four thousand at the ending are located during the reign of the earth beast. The movement that represents the one hundred and forty-four thousand could only be raised up in the land of the earth beast. A movement claiming to be the movement of the third angel from any other land is a counterfeit, for the Alpha and Omega always illustrates the end with the beginning.

Два дословна дома Израиљева живела су у земљи која је била „слава свих земаља“, у земљи која је „текла“ „млеком и медом“. Када су два дословна дома Израиљева била сабрана заједно као духовни Израиљ, било им је обећано да ће бити постављени у својој сопственој земљи. Духовна „славна земља“ јесте место где се налазе покрет милерита на почетку и покрет сто четрдесет и четири хиљаде на свршетку, током владавине звери из земље. Покрет који представља сто четрдесет и четири хиљаде могао је бити подигнут једино у земљи звери из земље. Покрет који тврди да је покрет трећег анђела из било које друге земље јесте фалсификат, јер Алфа и Омега увек крај приказује почетком.

> “The unrivaled mercies and blessings of God have been showered upon our nation, it has been a land of liberty, and the glory of the whole earth. But instead of returning gratitude to God, instead of honoring God and his law, the professed Christians of America have become leavened with pride, covetousness, and self-sufficiency. . . .

> „Ненадмашне милости и благослови Божји изливали су се на наш народ; он је био земља слободе и слава целе земље. Али уместо да Богу узврате захвалношћу, уместо да поштују Бога и Његов закон, они који се у Америци називају хришћанима постали су прожети охолошћу, лакомством и самодовољношћу....“

> “The time has come when judgment is fallen in the streets, and equity cannot enter, and he that departeth from evil maketh himself a prey. But the Lord’s arm is not shortened that it cannot save, and his ear is not heavy that it cannot hear. The people of the United States have been a favored people; but when they restrict religious liberty, surrender Protestantism, and give countenance to popery, the measure of their guilt will be full, and ‘national apostasy’ will be registered in the books of heaven. The result of this apostasy will be national ruin.” Review and Herald, May 2, 1893.

> „Дошло је време када је суд пао на улицама, и правичност не може да уђе, и ко се уклања од зла чини себе пленом. Али рука Господња није скраћена да не може спасити, нити је ухо Његово отежало да не може чути. Народ Сједињених Америчких Држава био је народ коме је указана нарочита наклоност; али када ограниче верску слободу, напусте протестантизам и дају подршку папству, мера њихове кривице биће пуна, и ‘национално отпадништво’ биће забележено у књигама небеским. Резултат овог отпадништва биће национална пропаст.“ Review and Herald, 2. мај 1893.

Daniel chapter eight, verses thirteen and fourteen identify the treading down of both the sanctuary and the host. The host was the two houses of literal Israel. Jerusalem was trampled down during the twelve hundred and sixty years of the Dark Ages.

Осмо поглавље Књиге пророка Данила, тринаести и четрнаести стих, указује на гажење и светиње и војске. Та војска беху два дома дословног Израиља. Јерусалим је био погажен током хиљаду двеста шездесет година Мрачнога доба.

> And there was given me a reed like unto a rod: and the angel stood, saying, Rise, and measure the temple of God, and the altar, and them that worship therein. But the court which is without the temple leave out, and measure it not; for it is given unto the Gentiles: and the holy city shall they tread under foot forty and two months. Revelation 11:1, 2.

> И дана ми би трска налик на штап; и анђео стаде говорећи: Устани, и измери храм Божји, и жртвеник, и оне који се у њему клањају. А трем који је изван храма изостави, и не мери га; јер је дат незнабошцима; и свети град газиће четрдесет и два месеца. Откривење 11:1, 2.

John in chapter eleven of Revelation is told to measure not only the temple, but also “them that worship therein.” John was prophetically located at October 22, 1844, when he was commanded to measure the temple and the worshippers therein.

Јовану је у једанаестом поглављу Откривења речено да измери не само храм, него и „оне који се у њему клањају“. Јован је пророчки био постављен у 22. октобар 1844. године, када му је било заповеђено да измери храм и оне који се у њему клањају.

> And I took the little book out of the angel’s hand, and ate it up; and it was in my mouth sweet as honey: and as soon as I had eaten it, my belly was bitter. Revelation 10:10.

> И узех књижицу из руке анђелове, и поједох је; и беше у устима мојим слатка као мед; а кад је поједох, утроба моја поста горка. Откривење 10:10.

In verse ten of chapter ten of Revelation, John represented the bitter disappointment of October 22, 1844, and he was immediately told to measure both the sanctuary and the host. The subject of the question of Daniel eight and verse thirteen, is the trampling down of both the sanctuary and the host. John informs us that “the Gentiles” were to “tread under foot” the “holy city” for “forty and two months.” The forty-two months was Elijah’s three and a half years. It was the Dark Ages from 538 through 1798. Prophetically standing in October 22, 1844, John was told to leave off the court and “measure it not, for it was given to the Gentiles, and the holy city shall they tread under foot forty and two months.”

У десетом стиху десетог поглавља Откривења, Јован је представио горко разочарање од 22. октобра 1844. године, и одмах му је било речено да измери и светињу и војску. Предмет питања у Данилу осмо поглавље и тринаести стих јесте гажење и светиње и војске. Јован нас обавештава да је „незнабошцима“ било дато да „газе ногама“ „свети град“ „четрдесет и два месеца“. Четрдесет и два месеца били су Илијине три и по године. То је био Мрачни средњи век од 538. до 1798. године. Пророчки стојећи на дану 22. октобра 1844. године, Јовану је било речено да остави трем и „не мери га, јер је дат незнабошцима, и они ће газити свети град четрдесет и два месеца“.

When John was told to measure the “temple, and the altar, and them that worship therein;” in the words of Daniel eight and verse thirteen, he was told to measure the sanctuary and the host. If John was told ‘not’ to count the twelve hundred and sixty years, then he was to measure from 1798 to where he was standing in 1844. 1798 to 1844, when measured, represents forty-six years. The beginning of the forty-six years was in 1798, when Moses’ “seven times” against the northern house of Israel was fulfilled. The ending of the forty-six years was in 1844, when Moses’ “seven times” against the southern house of Israel was fulfilled. John’s measurement equates to forty-six years. The number forty-six symbolizes the temple. Jesus said destroy this temple, and in three days I will raise it up, but the quibbling Jews argued the temple had been erected in forty-six years.

Када је Јовану било речено да измери „храм, и жртвеник, и оне који се у њему клањају“, речима из Данила осме главе и тринаестог стиха, било му је речено да измери светињу и војску. Ако је Јовану било речено да „не“ броји хиљаду двеста шездесет година, онда је требало да мери од 1798. до места на коме је стајао 1844. године. Од 1798. до 1844, када се измери, представља четрдесет и шест година. Почетак тих четрдесет и шест година био је 1798, када се испунило Мојсијево „седам времена“ против северног дома Израиљевог. Завршетак тих четрдесет и шест година био је 1844, када се испунило Мојсијево „седам времена“ против јужног дома Израиљевог. Јованова мера износи четрдесет и шест година. Број четрдесет и шест символизује храм. Исус је рекао: разорите овај храм, и за три дана ћу га подићи; али су препирљиви Јевреји тврдили да је храм био подизан четрдесет и шест година.

> Jesus answered and said unto them, Destroy this temple, and in three days I will raise it up. Then said the Jews, Forty and six years was this temple in building, and wilt thou rear it up in three days? But he spake of the temple of his body. John 2:19–21.

> Исус одговори и рече им: Развалите овај храм, и за три дана ћу га подићи. А Јудејци рекоше: Четрдесет и шест година зидан је овај храм, а ти ћеш га подићи за три дана? Но, Он говораше о храму тела Свога. Јован 2:19–21.

Jesus took the flesh of Adam after Adam fell, with all of its inherited degenerations, in order to set an example that we might overcome as He overcame. Upon two witnesses, to teach that Christ’s flesh did not contain the inherited degeneracies of four thousand years of sin, is to promote the wine of Babylon, for to teach that Christ did not accept those inherited weaknesses is a primary doctrine of Catholicism.

Исус је узео Адамово тело након Адамовог пада, са свим његовим наслеђеним изопачењима, да би дао пример да и ми можемо надвладати као што је Он надвладао. На основу два сведока, учити да Христово тело није садржавало наслеђене изопачености четири хиљаде година греха значи ширити вино Вавилона, јер је учење да Христос није примио те наслеђене слабости основна доктрина католицизма.

> And every spirit that confesseth not that Jesus Christ is come in the flesh is not of God: and this is that spirit of antichrist, whereof ye have heard that it should come; and even now already is it in the world. 1 John 4:3.

> И сваки дух који не признаје да је Исус Христос дошао у телу, није од Бога; и то је дух антихриста, за који сте чули да ће доћи; и већ је сада у свету. 1. Јованова 4:3.

> For many deceivers are entered into the world, who confess not that Jesus Christ is come in the flesh. This is a deceiver and an antichrist. 2 John 1:7.

> Јер су многи варалице изишли у свет, који не признају Исуса Христа који је дошао у телу. Такав је варалица и антихрист. 2. Јованова 1:7.

The temple of Christ’s body was the temple of every human being’s body.

Храм Христовог тела био је храм тела сваког људског бића.

> “Christ was not in as favorable a position in the desolate wilderness to endure the temptations of Satan as was Adam when he was tempted in Eden. The Son of God humbled Himself and took man’s nature after the race had wandered four thousand years from Eden, and from their original state of purity and uprightness. Sin had been making its terrible marks upon the race for ages; and physical, mental, and moral degeneracy prevailed throughout the human family.

> „Hristos nije bio u tako povoljnom položaju u pustoj pustinji da izdrži Sotonina iskušenja kao što je bio Adam kada je bio kušan u Edemu. Sin Božji ponizio je sebe i uzeo čovekovu prirodu nakon što je ljudski rod četiri hiljade godina lutao daleko od Edema i od svog prvobitnog stanja čistote i pravednosti. Greh je vekovima ostavljao svoje strašne tragove na ljudskom rodu; i telesna, umna i moralna izopačenost vladala je u celoj ljudskoj porodici.“

> “When Adam was assailed by the tempter in Eden he was without the taint of sin. He stood in the strength of his perfection before God. All the organs and faculties of his being were equally developed, and harmoniously balanced.

> „Када је Адам у Едему био нападнут од кушача, био је без мрље греха. Стајао је пред Богом у сили свога савршенства. Сви органи и способности његовог бића били су подједнако развијени и складно уравнотежени.״

> “Christ, in the wilderness of temptation, stood in Adam’s place to bear the test he failed to endure. Here Christ overcame in the sinner’s behalf, four thousand years after Adam turned his back upon the light of his home. Separated from the presence of God, the human family had been departing, every successive generation, farther from the original purity, wisdom, and knowledge which Adam possessed in Eden. Christ bore the sins and infirmities of the race as they existed when He came to the earth to help man. In behalf of the race, with the weaknesses of fallen man upon Him, He was to stand the temptations of Satan upon all points wherewith man would be assailed.” Selected Messages, book 1, 267, 268.

> „Христос је, у пустињи кушања, стао на Адамово место да поднесе пробу коју он није издржао. Овде је Христос победио у корист грешника, четири хиљаде година након што је Адам окренуо леђа светлости свога дома. Одвојен од Божјег присуства, људски род се, са сваким нараштајем, све више удаљавао од првобитне чистоте, мудрости и знања које је Адам имао у Едену. Христос је понео грехе и слабости рода онакве какве су постојале када је дошао на земљу да помогне човеку. У име рода, са слабостима палог човека на Себи, требало је да се суочи са Сотониним кушањима у свим тачкама у којима ће човек бити нападнут.” Selected Messages, књ. 1, 267, 268.

In John chapter two Christ was speaking of His body as a temple, and His body-temple was that of a human being with the degeneracies of four thousand years of compounded weakness. The human temple that Christ referred to is made up of forty-six chromosomes. When Moses went upon Sinai to receive the law and instruction for erecting the temple, he was on the mount forty-six days. Ezekiel refers to Christ placing His temple in the “midst” of the two sticks. The period of time from the conclusion of the seven times of the northern kingdom and the southern kingdom that John was told to measure was forty-six years, and it represented the “midst” or period of time between 1798 and 1844. In those forty-six years, Jesus erected the spiritual temple that he would suddenly cleanse when He came as the messenger of the covenant. As the messenger of the covenant, He would write his law upon his people’s hearts. That law is represented by two tables. The first table has four commandments, the second table has six. Together they represent the number forty-six.

У другој глави Јовановог Јеванђеља Христос је говорио о своме телу као о храму, а Његов телесни храм био је храм људског бића са изопаченостима четири хиљаде година нагомилане слабости. Људски храм на који се Христос позвао састоји се од четрдесет и шест хромозома. Када је Мојсије изашао на Синај да прими закон и упутства за подизање храма, био је на гори четрдесет и шест дана. Језекиљ говори о Христу који поставља свој храм „усред“ два штапа. Временски период од завршетка седам времена северног царства и јужног царства, које је Јовану било речено да измери, износио је четрдесет и шест година, и представљао је „средину“, односно временски период између 1798. и 1844. године. Током тих четрдесет и шест година, Исус је подигао духовни храм који ће изненада очистити када дође као гласник завета. Као гласник завета, Он ће написати свој закон на срцима свога народа. Тај закон представљен је са две плоче. Прва плоча има четири заповести, друга плоча има шест. Заједно представљају број четрдесет и шест.

The gathering of spiritual Israel from 1798 through 1844, represents the gathering of spiritual Israel, but it also represents the establishment of a temple.

Okupljanje duhovnog Izraela od 1798. do 1844. godine predstavlja okupljanje duhovnog Izraela, ali takođe predstavlja i uspostavljanje hrama.

> To whom coming, as unto a living stone, disallowed indeed of men, but chosen of God, and precious, Ye also, as lively stones, are built up a spiritual house, an holy priesthood, to offer up spiritual sacrifices, acceptable to God by Jesus Christ.

> Приступајући к Њему, камену живом, који људи, додуше, одбацише, али који је од Бога изабран и драгоцен, и сами се, као живо камење, зидајте у дом духовни, свештенство свето, да приносите жртве духовне, Богу угодне кроз Исуса Христа.

> Wherefore also it is contained in the scripture, Behold, I lay in Sion a chief corner stone, elect, precious: and he that believeth on him shall not be confounded.

> Зато и стоји у Писму: Ево полажем у Сиону камен крајеугаони, изабрани, драгоцени; и ко верује у њега неће се постидети.

> Unto you therefore which believe he is precious: but unto them which be disobedient, the stone which the builders disallowed, the same is made the head of the corner, And a stone of stumbling, and a rock of offence, even to them which stumble at the word, being disobedient: whereunto also they were appointed.

> Вама, дакле, који верујете, Он је драгоцен; а онима који су непокорни, камен који одбацише зидари, тај постаде глава од угла, и камен спотицања и стена саблазни — онима који се спотичу о Реч, будући непокорни; на шта су и постављени.

> But ye are a chosen generation, a royal priesthood, an holy nation, a peculiar people; that ye should show forth the praises of him who hath called you out of darkness into his marvellous light: Which in time past were not a people, but are now the people of God: which had not obtained mercy, but now have obtained mercy. 1 Peter 2:4–10.

> Него ви сте изабрани род, царско свештенство, свети народ, народ задобивен за себе, да објавите врлине Онога који вас је из таме позвао у своју чудесну светлост; који некада не бејасте народ, а сада сте народ Божји; који не бесте помиловани, а сада сте помиловани. 1. Петрова 2:4–10.

The temple that was erected from 1798 to 1844 includes a class that were “appointed” to disobedience. Their disobedience was manifested in their rejection of the “seven times,” “the corner stone,” “the stone which the builders disallowed” which is the “rock of offence” and the “stone of stumbling.”

Храм који је био подизан од 1798. до 1844. обухвата класу која је била „одређена“ за непослушност. Њихова непослушност испољила се у њиховом одбацивању „седам времена“, „угаоног камена“, „камена који зидари одбацише“, који је „стена саблазни“ и „камен спотицања“.

The class that was “chosen of God,” recognized the “stone” that had been “disallowed of men” as the “living stone,” and as the “stone” that had been “chosen of God, and” was “precious.” The “chosen of God,” the “chosen generation” were in “times past” “not a people, but were” then to be “the people of God.” When God gathered the two sticks, He brought them out from the “heathen.” They were to become His people when he brought the two nations together as one during the forty-six years from 1798 until 1844.

Класа која је била „изабрана од Бога“ препознала је „камен“ који је био „одбачен од људи“ као „живи камен“, и као „камен“ који је био „изабран од Бога и“ био „драгоцен“. „Изабрани од Бога“, „изабрани род“, били су у „претходним временима“ „не народ, а“ тада је требало да постану „народ Божји“. Када је Бог сабрао два штапа, извео их је из „незнабожаца“. Требало је да постану Његов народ када је две нације сјединио у једну током четрдесет и шест година, од 1798. до 1844.

There is only one foundation, and that foundation is Jesus Christ, but the “stone of stumbling” that was the foundation of the history that was rejected by the disobedient, was Moses’ seven times. When the “seven times” was rejected in 1863, it was a rejection of Jesus Christ.

Постоји само један темељ, а тај темељ је Исус Христос; али „камен спотицања“, који је био темељ историје и који су непослушни одбацили, био је Мојсијевих „седам времена“. Када су „седам времена“ била одбачена 1863. године, то је било одбацивање Исуса Христа.

The dish of fables that infers that the cleansing of the sanctuary that began on October 22, 1844 was a fulfillment of the twenty-three hundred year prophecy alone, identifies an empty sanctuary, a sanctuary without a host, a kingdom without citizens. There is no purpose for the sanctuary provided by inspiration, that is of higher priority, than what God said the purpose of the sanctuary is.

Збрка бајки која закључује да је очишћење Светишта, које је отпочело 22. октобра 1844, било испуњење једино пророчанства о две хиљаде и три стотине година, приказује празно Светиште, Светиште без војске, царство без поданика. Нема сврхе Светишта, дате надахнућем, која би имала већи приоритет од онога што је Бог рекао да је сврха Светишта.

> And let them make me a sanctuary; that I may dwell among them. Exodus 25:8.

> И нека ми начине светињу, да пребивам међу њима. Излазак 25:8.

In the Scriptures, God’s sanctuary is always associated with His people, who are the host. Ezekiel’s two sticks, that are identified as two nations, were to become one nation and God’s sanctuary would be in their midst. To misrepresent the question of verse thirteen of Daniel eight, in order to hide what is actually asked by the question, is simultaneously also rejecting the “certain saint” in verse thirteen, who was asked to answer the question.

У Светом писму, Божје светилиште се увек доводи у везу са Његовим народом, који представља војску. Језекиљева два штапа, која су означена као два народа, требало је да постану један народ, и Божје светилиште би било усред њих. Погрешно представљати питање из тринаестог стиха осме главе Књиге пророка Данила, како би се сакрило шта се тим питањем заиста тражи, истовремено значи и одбацивати „неког свеца“ из тринаестог стиха, коме је било постављено да на то питање одговори.

> Then I heard one saint speaking, and another saint said unto that certain saint which spake, How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot? And he said unto me, Unto two thousand and three hundred days; then shall the sanctuary be cleansed. Daniel 8:13, 14.

> Тада чух једнога светога где говори; и други свети рече ономе светоме који говораше: Докле ће трајати виђење о свагдашњој жртви и преступу опустошења, да се и Светиња и војска предаду да буду погажени? И рече ми: До две хиљаде и три стотине дана; тада ће се Светиња очистити. Данило 8:13, 14.

The heavenly being who was asked the question is called “that certain saint,” and the expression is translated from the Hebrew word “Palmoni”, which means the wonderful numberer, the numberer of secrets. In the passage, which is the central pillar and foundation of Adventism, Christ represents himself as the wonderful numberer. He does so right where He identifies the relationship between the longest time prophecy in the Bible and also the time prophecy of the twenty-three hundred days. The longest time prophecy is Moses’ oath, which is the seven times of Leviticus twenty-six. It is the prophecy that identifies the scattering and enslavement of both houses of Israel, who are identified as the “host” that will be trampled down in verse thirteen, whereas, verse fourteen identifies the prophecy of trampling down of the sanctuary. Both prophecies were fulfilled on October 22, 1844, after the widow of Zarephath gathered the two sticks for the fire of the messenger of the covenant.

Небеско биће коме је било постављено питање назива се „онај извесни светац“, а тај израз је преведен са јеврејске речи „Палмони“, која значи чудесни бројач, бројач тајни. У том одломку, који је средишњи стуб и темељ адвентизма, Христос представља себе као чудесног бројача. Он то чини управо тамо где поистовећује однос између најдуготрајнијег временског пророчанства у Библији и такође временског пророчанства о две хиљаде и триста дана. Најдуготрајније временско пророчанство јесте Мојсијева заклетва, која представља седам времена из Левитске књиге двадесет шест. То је пророчанство које означава расејање и поробљавање оба дома Израиљева, који су означени као „војска“ која ће бити погажена у тринаестом стиху, док четрнаести стих означава пророчанство о гажењу Светилишта. Оба пророчанства испунила су се 22. октобра 1844. године, након што је удовица из Сарепте сакупила два дрвета за ватру весника завета.

When Adventism rejected the very first truth of prophetic time which the angels led William Miller to understand, they blinded themselves. In 1856, with the eight articles of Hiram Edson, Palmoni attempted to increase the light of the seven times, but to no avail. They rejected the message to Laodicea, and accepted the five malignant manifestations of Laodicea, thus identifying themselves as the five foolish virgins.

Када је адвентизам одбацио саму прву истину пророчког времена коју су анђели повели Вилијама Милера да разуме, ослепео је сам себе. Године 1856, кроз осам чланака Хирама Едсона, Палмони је покушао да увећа светлост о седам времена, али без успеха. Одбацили су поруку Лаодикији и прихватили пет злоћудних испољавања Лаодикије, те су се тако поистоветили са пет лудих девојака.

The sixty-five years of Isaiah seven, that identifies 742BC, 723BC and 677BC in its beginning, was repeated in the ending history of 1798, 1844 and 1863. That ending history is represented by the gathering of the two sticks in Ezekiel chapter thirty-seven, and the widow of Sarepta (as she is called in the Greek of the New Testament), is the history of God establishing a covenant relationship with spiritual Israel in spiritual Judah (the glorious land) during the history of the sixth kingdom of Bible prophecy. That history being the end of the prophecy of sixty-five years, also represents the beginning of the earth beast of Revelation thirteen. At the beginning of the sixth kingdom of Bible prophecy, the joining of two sticks illustrates the ending of the sixth kingdom of Bible prophecy. That history contains a parallel history of the horn of Protestantism and the horn of Republicanism.

Шездесет и пет година из седме главе Исаије, које на своме почетку означавају 742. пре Хр., 723. пре Хр. и 677. пре Хр., поновљене су у завршној историји 1798, 1844. и 1863. године. Та завршна историја представљена је сабирањем два штапа у тридесет седмој глави Језекиља, а удовица из Сарепте (како се назива у грчком тексту Новога завета) јесте историја Божјег успостављања заветног односа са духовним Израиљем у духовној Јуди (славној земљи) током историје шестог царства библијског пророштва. Та историја, будући крај пророчанства о шездесет и пет година, такође представља почетак земаљске звери из тринаесте главе Откривења. На почетку шестог царства библијског пророштва, спајање два штапа осликава завршетак шестог царства библијског пророштва. Та историја садржи упоредну историју рога протестантизма и рога републиканизма.

Prophetically a power, or a horn, or a nation, or a kingdom, or a king or a head are interchangeable symbols, depending upon the context where they are used. All these symbols also refer to the two sticks which Ezekiel identifies as two nations. In the beginning of the earth beast’s prophetic history, the Protestant horn was gathered into one nation, or one horn. At the end of that very same history the Republican horn will come together with the horn of apostate Protestantism to make one nation. That nation will be an image to the sea beast of Revelation thirteen. Logically, if we refuse to see the testimony of the curse of the seven times (that was carried out against both houses of literal Israel), we certainly will not be able to see how those two literal houses of ancient Israel became the nation of spiritual Israel in 1844. If we cannot see that history, we are absolutely “clueless” about how that history at the beginning of the United States identifies the history at the end, when the Republican horn repeats the gathering process and the joining together that was illustrated in the beginning with the Protestant horn.

Пророчки гледано, сила, или рог, или народ, или царство, или цар, или глава јесу међусобно заменљиви симболи, у зависности од контекста у којем се употребљавају. Сви ови симболи такође упућују на два штапа које Језекиљ поистовећује са два народа. На почетку пророчке историје звери из земље, протестантски рог био је сабран у један народ, или један рог. На крају те исте историје, републикански рог ће се удружити са рогом отпалог протестантизма да би образовали један народ. Тај народ биће лик звери из мора из тринаесте главе Откривења. Логично, ако одбијамо да видимо сведочанство о проклетству седам времена (које је било извршено над оба дома дословног Израиља), онда сасвим сигурно нећемо бити у стању да видимо како су та два дословна дома древног Израиља постала народ духовног Израиља 1844. године. Ако не можемо да видимо ту историју, онда смо потпуно „без појма“ о томе како та историја на почетку Сједињених Држава поистовећује историју на крају, када републикански рог понавља процес сабирања и уједињавања који је на почетку био приказан протестантским рогом.

We will continue to consider these truths in the next article.

Наставићемо да разматрамо ове истине у следећем чланку.

Back to Articles