Article

# Panium - Number Nineteen

Панијум — број деветнаест

The Greats: Antiochus, Constantine, and the Last President

Велики: Антиох, Константин и Последњи председник

Author

Jeff Pippenger

Published

March 1, 2026

Formats

PDF
Word
Song MP3

The key to rightly dividing verses ten through sixteen of Daniel eleven is found in the basic prophetic applications that were employed over thirty years ago, in 1996, when The Time of the End magazine was published. Thirty years later, the Lord has revealed that another prophetic message is to be formalized as was the Millerite message formalized in 1831. In the omega history of these thirty years the message to be formalized is represented as a correction of a previous message of Islam, as represented by Josiah Litch and also a corrected message of the closed door, as represented by Samuel Snow, which is the symbol of the parable of the ten virgins. A message of Islam, accompanied with a warning of the progressive closing doors of probation as Christ finishes His work of judgment will be proclaimed. The message is twofold, possessing and internal and external line, which in turn represent the first two steps of the three-step testing process that always occurs when a prophecy is unsealed, as was the revelation of Jesus Christ on December 31, 2023.

Кључ за исправно разлагање стихова десет до шеснаест у једанаестој глави Данила налази се у основним пророчким применама које су биле употребљене пре више од тридесет година, 1996, када је објављен часопис The Time of the End. Тридесет година касније, Господ је открио да још једна пророчка порука треба да буде формализована, као што је милеритска порука била формализована 1831. године. У омега-историји ових тридесет година, порука која треба да буде формализована представљена је као исправка раније поруке о исламу, како је представљена код Џосаје Лича, а такође и као исправљена порука о затвореним вратима, како је представљена код Самуила Сноуа, што је симбол приче о десет девојака. Биће објављена порука о исламу, праћена упозорењем о прогресивном затварању врата милости док Христос довршава Своје дело суда. Порука је двострука, поседујући унутрашњу и спољашњу линију, које заузврат представљају прва два корака тростепеног процеса кушања који се увек збива када се неко пророштво отпечати, као што је било откривење Исуса Христа 31. децембра 2023. године.

The Time of the End magazine contains the basic overview of the future for America as represented in the last six verses of Daniel eleven which were unsealed at the time of the end in 1989. The magazine has been in the public record for thirty years and no one saw that a main theme of the magazine was the religious struggle between communism and the churches under the influence of Catholicism, especially in the Ukraine. That religious battle from the period of 1989, explains the context of the religious demise of Putin as represented by Ptolemy and Uzziah in the rebellion they both manifested at the temple in Jerusalem. The temple in Jerusalem was Uzziah’s temple, not Ptolemy’s temple. Both Putin and Zelenskyy desecrate the same temple in two different ways; one as an Egyptian and one as a Jew.

Часопис „Време свршетка“ садржи основни преглед будућности Америке, како је представљена у последњих шест стихова једанаестог поглавља Данила, који су били отпечаћени у време свршетка, 1989. године. Тај часопис је већ тридесет година у јавном запису, а нико није увидео да је једна од његових главних тема била верска борба између комунизма и цркава под утицајем католицизма, нарочито у Украјини. Та верска битка из раздобља 1989. године објашњава контекст верске пропасти Путина, представљене Птолемејем и Озијом у побуни коју су обојица испољили у храму у Јерусалиму. Храм у Јерусалиму био је Озијин храм, а не Птолемејев храм. И Путин и Зеленски скрнаве исти храм на два различита начина: један као Египћанин, а други као Јеврејин.

The church that was struggling against the king of the south in 1989 was the Catholic church. And why not? Atheism of France delivered the deadly wound to the king of the north in 1798, so why wouldn’t the papacy retaliate against atheism’s long-drawn-out persecution of the Catholic church, especially in the Ukraine? More significant is that this clear testimony about the Ukraine came from a publication in 1996, that was citing the secular historians about the history of 1989. Now that the Lord is unsealing the hidden history of verse forty, He has pointed to the struggle between two orthodox churches to provide the prophetic and historical context of the battle of Raphia and its aftermath, and He had already included the necessary insights in The Time of the End magazine that was published thirty years ago.

Црква која се 1989. године борила против цара југа била је Католичка црква. А зашто не би? Атеизам Француске нанео је смртоносну рану цару севера 1798. године, па зашто папство не би узвратило за дуготрајни прогон Католичке цркве од стране атеизма, нарочито у Украјини? Још је значајније то што је ово јасно сведочанство о Украјини дошло из публикације из 1996. године, која је цитирала световне историчаре о историји 1989. године. Сада, када Господ скида печат са скривене историје четрдесетог стиха, Он је указао на борбу између двеју православних цркава како би пружио пророчки и историјски контекст битке код Рафије и њених последица, а потребне увиде већ је био укључио у часопис The Time of the End, који је објављен пре тридесет година.

The demise of Napoleon aligns with the progressive demise of Lenin, Stalin and the system of the Soviet Union. When the prophetic southern kingdom moved its capital to Russia there were two major revolutions in 1917. The first is what is called the Russian revolution when the Czar was overthrown, and then in the same year the Bolshevik Revolution followed, which led to the civil war of 1917 unto 1922. In 1922 the Soviet Union was formed.

Пропаст Наполеона подудара се са постепеном пропашћу Лењина, Стаљина и система Совјетског Савеза. Када је пророчко јужно царство преместило своју престоницу у Русију, догодиле су се две велике револуције 1917. године. Прва је оно што се назива Руска револуција, када је цар био свргнут, а затим је исте године уследила Бољшевичка револуција, која је довела до грађанског рата од 1917. до 1922. године. Године 1922. основан је Совјетски Савез.

The beginning of Russia as the spiritual king of the south represented a two-step revolution that led to civil war, then the formation of a confederacy of countries. The collapse of the Soviet Union was also two steps, beginning with the tearing down of the Berlin wall on November 9, 1989, which then led to the dissolution of the Soviet Union on December 31, 1991. As the last ruler of Russia, the king of the south, Vladimir Putin was typified by the first Russian ruler—Vladimir Lenin.

Почетак Русије као духовног цара југа представљао је двостепену револуцију која је довела до грађанског рата, а затим до образовања конфедерације земаља. Распад Совјетског Савеза такође се одвијао у два корака, почевши од рушења Берлинског зида 9. новембра 1989, што је потом довело до распуштања Совјетског Савеза 31. децембра 1991. Као последњи владар Русије, цар југа, Владимир Путин био је претстављен првим руским владаром — Владимиром Лењином.

Vladimir means “a great leader” and Putin means “the path.” Lenin means “a great river,” but Vladimir Lenin chose the name of Lenin to hide his real name, which was Vladimir Ilyich Ulyanov. Ilyich means “son of Elijah,” and Ulyanov means “youthful son of Elijah.”

Владимир значи „велики вођа“, а Путин значи „пут“. Лењин значи „велика река“, али је Владимир Лењин изабрао име Лењин да сакрије своје право име, које је било Владимир Иљич Уљанов. Иљич значи „син Илијин“, а Уљанов значи „младалачки син Илијин“.

The great Russian leader on the path, in the history represented by the battle of Raphia in 217 BC, was typified by the first leader of Russia, who as Vladimir Lenin was the great leader of the mighty river, but who hid his name. A name is a symbol of character, and for Vladimir to hide his two names represents a character that chose a great river of political thought, over a character represented by Elijah, which means “God is Jehovah.” The root of atheism is the denial of God, and atheism is a prime characteristic of the king of the south. The second and third given name of Lenin emphasize Elijah and his son, and the end of Russia as the king of the south is represented by Ptolemy IV, who was victorious at the battle of Raphia, but when Antiochus returned in 200 BC at the battle of Panium Ptolemy’s five-year-old son was then ruling. Lenin’s two original names identify Elijah and his son, and align with Ptolemy and his son. Elijah and the message to his children occurs in the latter days, just before “the great and dreadful day of the Lord;” which is where the battles of Raphia and Panium are also located.

Велики руски вођа на путу, у историји представљеној битком код Рафије 217. године пре Христа, био је предочен првим вођом Русије, који је као Владимир Лењин био велики вођа моћне реке, али који је сакрио своје име. Име је симбол карактера, а то што је Владимир сакрио своја два имена представља карактер који је изабрао велику реку политичке мисли, уместо карактера представљеног Илијом, што значи „Бог је Јехова“. Корен атеизма јесте порицање Бога, а атеизам је првенствена особина цара југа. Друго и треће Лењиново дато име наглашавају Илију и његовог сина, а крај Русије као цара југа представљен је Птолемејем IV, који је однео победу у бици код Рафије, али када се Антиох вратио 200. године пре Христа у бици код Панија, тада је владао Птолемејев петогодишњи син. Лењинова два изворна имена поистовећују Илију и његовог сина и усклађују се са Птолемејем и његовим сином. Илија и порука његовој деци јављају се у последњим данима, непосредно пре „великог и страшног дана Господњег;“ где су такође смештене битке код Рафије и Панија.

> Behold, I will send you Elijah the prophet before the coming of the great and dreadful day of the Lord: And he shall turn the heart of the fathers to the children, and the heart of the children to their fathers, lest I come and smite the earth with a curse. Malachi 4:5, 6.

> Ево, ја ћу вам послати Илију пророка пре него дође велики и страшни дан Господњи; и он ће обратити срце отаца к деци, и срце деце к оцима њиховим, да не бих дошао и ударио земљу проклетством. Малахија 4:5, 6.

The testimony of Uzziah and Ptolemy align in verse eleven of Daniel eleven, and Uzziah lived for eleven years after his rebellion and leprosy; whereas, Ptolemy ruled for a total of seventeen years, which is the same number of years between the battles of verse eleven and verse fifteen. The 250-year prophecy that began in 457 BC, ended in 207 BC in the middle of those two battles; ten years after Raphia and seven before Panium. Ptolemy IV’s reign began in 221 BC, and he died in 204 BC, so the seventeen years of Ptolemy are not the same line as the seventeen years from Raphia to Panium. Nor are they the same seventeen years that are represented by the conclusion of the 250-year prophecy beginning with Nero in 64 and ending in 313. From 313 to the first Sunday law in 321 is eight years, and nine years later in 330 Constantine divided the kingdom into east and west.

Сведочанство Озије и Птолемеја поклапа се у једанаестом стиху једанаесте главе Данила, а Озија је живео једанаест година после своје побуне и губе; док је Птолемеј владао укупно седамнаест година, што је исти број година између битака из једанаестог и петнаестог стиха. Пророчанство од 250 година, које је почело 457. године пре Христа, завршило се 207. године пре Христа усред те две битке; десет година после Рафије и седам пре Панијума. Владавина Птолемеја IV почела је 221. године пре Христа, а он је умро 204. године пре Христа, тако да тих седамнаест Птолемејевих година није иста линија као седамнаест година од Рафије до Панијума. Нити су то истих седамнаест година које су представљене завршетком пророчанства од 250 година, које почиње са Нероном 64. године, а завршава се 313. године. Од 313. године до првог закона о недељи 321. године има осам година, а девет година касније, 330. године, Константин је поделио царство на исток и запад.

In the very near future Putin and Russia will defeat Ukraine and the footsteps of Ptolemy and Uzziah will begin to repeat in the history represented by verse twelve. The two biblical witnesses place the final crisis for Putin in a church and state crisis. Their rebellion was manifested at the temple in Jerusalem, thus identifying Uzziah’s temple and religion as the point of prophetic reference.

У сасвим блиској будућности Путин и Русија ће поразити Украјину, и стопе Птолемеја и Озије почеће да се понављају у историји представљеној дванаестим стихом. Два библијска сведока смештају коначну кризу за Путина у кризу цркве и државе. Њихова побуна испољила се у храму у Јерусалиму, те тако Озијин храм и религију одређује као тачку пророчког упућивања.

Zelenskyy, which means “green,” is the puppet of the globalist bureaucrats of the European Union and the United Nations, whose globalist agenda is aptly represented by the green political movement that worships mother earth. It is fitting that Zelenskyy was an actor, for he is clearly a proxy of other powers, and his name meaning “green” identifies the political philosophy that guides his movements on the chess board of human history. Checkmate is right around the corner for Zelenskyy.

Зеленски, што значи „зелени“, марионета је глобалистичких бирократа Европске уније и Уједињених нација, чији је глобалистички програм прикладно представљен зеленим политичким покретом који обожава мајку земљу. Прилично је што је Зеленски био глумац, јер је он очигледно заступник других сила, а значење његовог имена — „зелени“ — поистовећује политичку филозофију која усмерава његове покрете на шаховској табли људске историје. Мат је одмах иза угла за Зеленског.

In this final history the rebellion of Uzziah and Ptolemy will once again be acted out, but Ptolemy (Putin) died four years before the battle of Panium, and the last ruler of the king of the south is represented by a five-year-old child who is being handled by a series of corrupt and incompetent regents.

У овој завршној историји побуна Озије и Птоломеја поново ће се одиграти, али је Птоломеј (Путин) умро четири године пре битке код Панија, а последњег владара цара југа представља петогодишње дете којим управља низ покварених и неспособних намесника.

Ptolemy V was only about 5–6 years old when he ascended the throne in 204 BC (after his father’s mysterious death), and the Ptolemaic kingdom was paralyzed by a series of incompetent or corrupt regencies during his reign. The initial regency was from 204–202 BC, after Ptolemy IV’s death was concealed and his mother Arsinoe III murdered. The court favorites Sosibius, a longtime minister under Ptolemy IV, and Agathocles the brother of Ptolemy IV’s mistress Agathoclea, declared themselves regents. They forged or presented a will making them guardians, placed the young king under the care of Agathoclea and her family, and purged potential rivals. Sosibius handled much of the early administration.

Птолемеј V имао је свега око 5–6 година када је ступио на престо 204. године пре Христа (након тајанствене смрти свога оца), а Птолемејско краљевство било је парализовано низом неспособних или корумпираних намесништава током његове владавине. Прво намесништво трајало је од 204. до 202. године пре Христа, пошто је смрт Птолемеја IV била прикривена, а његова мајка Арсиноја III убијена. Дворски миљеници Сосибије, дугогодишњи министар под Птолемејем IV, и Агатокле, брат Агатоклеје, љубавнице Птолемеја IV, прогласили су себе за намеснике. Они су фалсификовали или предочили завештање којим су постављени за старатеље, младог краља ставили под старање Агатоклеје и њене породице и уклонили могуће супарнике. Сосибије је управљао великим делом ране администрације.

A shift occurred around 202 BC, when Agathocles became the dominant regent, but was widely hated for debauchery and mismanagement. A popular uprising in Alexandria led to his brutal lynching by a mob, with the boy-king nominally approving. Subsequent regents were Tlepolemus the governor of Pelusium, and then Aristomenes. By the time of the battle of Panium in 200 BC, the kingdom was under this rotating series of regents and court advisors.

Промена је наступила око 202. године пре Хр., када је Агатокле постао преовлађујући намесник, али је био надалеко омражен због разврата и рђавог управљања. Народни устанак у Александрији довео је до тога да га је руља сурово линчовала, уз номинално одобрење дечака-краља. Потoњи намесници били су Тлеполем, управник Пелузија, а затим Аристомен. У време битке код Панијума 200. године пре Хр., краљевство се налазило под овим смењујућим низом намесника и дворских саветника.

At the battle of Panium the Ptolemaic forces were led in the field by the general Scopas of Aetolia, a mercenary commander appointed under the regency, not by Ptolemy V himself. The young king had no real control—the decisions, military strategy, and kingdom’s overall weakness stemmed from the regents’ paralysis, internal revolts (like the native Egyptian uprisings), and court intrigue. This instability allowed Antiochus III the Great to decisively defeat Scopas at Panium, seizing Coele-Syria, including Judea permanently from Ptolemaic control.

У бици код Панијума птолемејским снагама у самом боју није заповедао лично Птолемеј V, него генерал Скопас из Етолије, најамнички заповедник постављен под намесништвом. Млади цар није имао стварну власт — одлуке, војна стратегија и свеукупна слабост царства проистицали су из парализе намесника, унутрашњих побуна (као што су устанци домородачких Египћана) и дворских сплетки. Та нестабилност омогућила је Антиоху III Великом да код Панијума одлучно порази Скопаса и трајно отме Келесирију, укључујући Јудеју, од птолемејске власти.

Historians discuss the probability that Ptolemy IV’s death was by poisoning, which is also part of the historical speculation concerning Vladimir Lenin, Joseph Stalin, as well as the queen of the south, Cleopatra. Putin prevails in the Ukrainian War, but then his demise begins with his desire to implement the controlling relationship that the Soviet Union formerly had with the Ukrainian church, which when removed in 1989, was the symbol of the victory of the king of the north over the king of the south.

Историчари расправљају о вероватноћи да је Птолемеј IV умро од тровања, што је такође део историјских нагађања у вези с Владимиром Лењином, Јосифом Стаљином, као и царицом југа, Клеопатром. Путин односи превагу у украјинском рату, али тада почиње његова пропаст са његовом жељом да успостави однос контроле какав је Совјетски Савез некада имао над украјинском црквом, што је, када је 1989. године било уклоњено, било симбол победе цара севера над царем југа.

The Ukraine is the cradle of Eastern Slavic Orthodoxy. The baptism of Vladimir the Great took place in 988 in Kyiv. Moscow later claimed the title “Third Rome” after Constantinople fell, positioning itself as the rightful heir and spiritual guardian of all Russian lands, including the Ukraine as its “canonical territory”.

Украјина је колевка источнословенског православља. Крштење Владимира Великог догодило се 988. године у Кијеву. Москва је касније, након пада Цариграда, присвојила назив „Трећи Рим“, постављајући себе као законитог наследника и духовног чувара свих руских земаља, укључујући и Украјину као своју „канонску територију“.

The Moscow Patriarchate has always viewed Ukraine as spiritually inseparable from Russia with the motto of “One people, one faith,” which is a phrase Putin himself has repeatedly used. Ukraine, especially since 2014/2022, increasingly sees Moscow’s oversight as colonial and imperial domination rather than true spiritual motherhood. As of February 2026, there are two competing Orthodox structures. One is the Orthodox Church of Ukraine, which since 2019 has been independent from Ecumenical Patriarch Bartholomew of Constantinople. In Kyiv the Orthodox Church of Ukraine is considered as the truly national church.

Московска патријаршија је одувек посматрала Украјину као духовно нераздвојиву од Русије под геслом „Један народ, једна вера“, што је израз који је и сам Путин више пута употребио. Украјина, нарочито од 2014/2022, све више доживљава надзор Москве као колонијалну и империјалну доминацију, а не као истинско духовно материнство. Закључно са фебруаром 2026. године, постоје две супарничке православне структуре. Једна је Православна црква Украјине, која је од 2019. године независна од васељенског патријарха Вартоломеја Цариградског. У Кијеву се Православна црква Украјине сматра истински националном црквом.

Reader beware: the Orthodox Church of Ukraine is a different church than the Ukrainian Orthodox church. The Ukrainian Orthodox church is connected with Russia’s orthodox church, and for this reason Zelenskyy has been attacking it. The Vatican opposes the attacks of Zelenskyy that are already underway, but Putin’s rebellion of verse twelve follows his victory at Raphia, and is yet future.

Читалац нека буде опрезан: Православна црква Украјине је друга црква од Украјинске православне цркве. Украјинска православна црква је повезана са Руском православном црквом, и из тог разлога је Зеленски напада. Ватикан се противи нападима Зеленског који су већ у току, али Путиново одметништво из дванаестог стиха следи након његове победе код Рафије, и тек је будуће.

The Ukrainian Orthodox Church was historically linked to the Moscow body. In the aftermath of the invasion of 2022, the Ukrainian Orthodox Church declared full autonomy in May 2022, but Ukrainian state investigations (DESS) have repeatedly argued it remains canonically and legally affiliated with Moscow. Ukraine passed a law in August 2024 (signed by Zelenskyy) banning any religious body tied to the Russian Orthodox Church (the “aggressor state”). The Ukrainian Orthodox Church has been ordered to fully sever ties or face court-ordered dissolution of its Kyiv Metropolis. As of late 2025 and early 2026, there are ongoing raids, parish transfers to the Ukrainian Orthodox Church (over 1,300 since 2022), court cases, and UN experts warning of religious-freedom concerns regarding the Ukrainian Orthodox Church.

Украјинска Православна Црква је историјски била повезана са Московским телом. Након инвазије 2022. године, Украјинска Православна Црква је у мају 2022. прогласила пуну аутономију, али су украјинске државне истраге (DESS) више пута тврдиле да она и даље остаје канонски и правно повезана са Москвом. Украјина је у августу 2024. усвојила закон (који је потписао Зеленски) којим се забрањује свако верско тело повезано са Руском Православном Црквом („државом агресором“). Украјинској Православној Цркви је наложено да у потпуности прекине везе или да се суочи са судски наложеним распуштањем своје Кијевске Митрополије. Крајем 2025. и почетком 2026. године, у току су рације, преноси парохија у Украјинску Православну Цркву (више од 1.300 од 2022), судски поступци, као и упозорења стручњака УН на забринутости у погледу верских слобода у вези са Украјинском Православном Црквом.

The Vatican has publicly opposed any forced dissolution of the Ukrainian Orthodox Church. Russia and Putin frame this as outright persecution of canonical Orthodoxy and have made protection of the “Russian Orthodox churches” an explicit demand in any peace negotiations. Russian propaganda consistently ties the Ukrainian Orthodox Church and the Ukrainian state attacks upon it as “Nazism” and as part of their “denazification” justification.

Ватикан се јавно успротивио сваком присилном распуштању Украјинске православне цркве. Русија и Путин ово представљају као отворени прогон канонског Православља и учинили су заштиту „руских православних цркава“ изричитим захтевом у свим мировним преговорима. Руска пропаганда доследно повезује Украјинску православну цркву и нападе украјинске државе на њу са „нацизмом“ и као део свог оправдања „денацификације“.

Putin will presumptuously “enter the temple” and claim full spiritual dominion over Ukrainian Orthodoxy in attempt to re-subordinate the entire Ukrainian church structure under Moscow, demanding recognition as the rightful spiritual head of the Russian orthodox world.

Путин ће дрско „ући у храм“ и присвојити себи пуно духовно господство над украјинским Православљем, у настојању да целокупну украјинску црквену структуру поново потчини Москви, захтевајући да буде признат као законити духовни поглавар руског православног света.

This is the exact parallel to Ptolemy entering the Most Holy Place, while Uzziah is Zelenskyy seeking to burn incense. Ptolemy’s rebellion was in the Most Holy Place and Uzziah’s was in the holy place. A southern king, flushed with the victory of the “borderline,” ending the proxy-power of Nazism, and then overstepping into the place that belongs only to the realm of religion. Then will come a sudden providential humbling, and Putin will disappear from the scene (as Ptolemy IV died in 204 BC). After the power vacuum of a ‘weak-successors phase,’ the northern king returns with greater force and prevails at the modern battle of Panium in verse 15.

Ово је тачна паралела Птолемеју који улази у Светињу над светињама, док је Озија Зеленски који настоји да кади. Птолемејева побуна била је у Светињи над светињама, а Озијина у Светињи. Јужни цар, занесен победом „граничне области“, окончавши посредничку моћ нацизма, а потом преступајући у место које припада једино подручју религије. Тада ће уследити изненадно промислитељско понижење, и Путин ће нестати са позорнице (као што је Птолемеј IV умро 204. пре Хр.). После вакуума моћи једне „фазе слабих наследника“, северни цар се враћа с већом силом и односи превагу у савременој бици код Панијума у 15. стиху.

## Seventeen

Седамнаест

Seventeen years occurs three times in the history where the battles of Raphia and Panium merge together, line upon line. The seventeen years from the edict of Milan where the eastern and western thrones of the empire were brought together through marriage, until the kingdom was divided and divorced in 330. The seventeen years beginning and ending are waymarks of two other related prophetic periods. Beginning with Nero in the year 64 a period of persecution is marked that ended in the history of Constantine the Great. The transition from Nero’s period of persecution unto the compromise represented by Constantine identifies the transition from the church of Smyrna unto the church of Pergamos. 313 and the edict of Milan identify the end of the church of Smyrna, and the end of the seventeen-year period is the year 330, which was the fulfillment of the three-hundred-and-sixty-year prophecy of Daniel 11:24.

Седамнаест година појављује се три пута у историји, тамо где се битке код Рафије и Панијума стапају заједно, правило на правило. Седамнаест година од Миланског едикта, када су источни и западни престо̀ли царства били сједињени браком, па све док царство није било подељено и разведено 330. године. Тих седамнаест година, на почетку и на крају, представљају путоказе двају других повезаних пророчких раздобља. Почевши од Нерона 64. године, обележава се раздобље прогона које се окончало у историји Константина Великог. Прелаз од Нероновог раздобља прогона ка компромису који представља Константин означава прелаз од цркве Смирне ка цркви Пергама. 313. година и Милански едикт означавају крај цркве Смирне, а крај седамнаестогодишњег раздобља је 330. година, што је било испуњење тристашездесетогодишњег пророчанства из Данила 11:24.

> He shall enter peaceably even upon the fattest places of the province; and he shall do that which his fathers have not done, nor his fathers’ fathers; he shall scatter among them the prey, and spoil, and riches: yea, and he shall forecast his devices against the strong holds, even for a time. Daniel 11:24.

> И ући ће мирно и у најплодније крајеве покрајине; и учиниће оно што нису чинили ни оци његови, ни оци отаца његових; расуће међу њима плен, и грабеж, и богатство; да, и смишљаће своје намере против тврђава, али само за време. Данило 11:24.

The seventeen years from 313 and the edict of Milan, begins with a fulfillment of prophecy and ends at the fulfillment of another prophecy. The first prophetic fulfillment which marks the beginning, identifies the transition from the church of Smyrna unto the church of Pergamos, and the prophecy that marks the end of those seventeen years, identifies the division of Rome into eastern and western Rome. The seventeen years is identified by prophetic history, not by any specific seventeen-year proclamation. The alpha of the division of the second church from the third church aligned with the division of the empire into east and west at the fulfillment of the time prophecy of 360 years. Those two prophecies establish a period of seventeen years, and they need to be established as a legitimate prophetic period based upon the witness of two or three; if seventeen is a valid prophetic symbol.

Седамнаест година од 313. и Миланског едикта почиње испуњењем једног пророчанства и завршава се испуњењем другог пророчанства. Прво пророчко испуњење, које означава почетак, указује на прелазак из цркве у Смирни у цркву у Пергаму, а пророчанство које означава крај тих седамнаест година указује на поделу Рима на источни и западни Рим. Тих седамнаест година одређено је пророчком историјом, а не неким посебним прогласом о седамнаест година. Алфа поделе друге цркве од треће цркве била је усклађена са поделом царства на исток и запад при испуњењу временског пророчанства од 360 година. Та два пророчанства успостављају раздобље од седамнаест година, и она треба да буду утврђена као законито пророчко раздобље на основу сведочанства двојице или тројице; ако је седамнаест ваљан пророчки симбол.

Those witnesses exist in another 250-year period which began in 457 BC. On that date the 2,300-year prophecy of Daniel 8:14 began. 457 BC is a prophetic starting point, and an established prophetic waymark. Extending 250 years into the future brings you to 207 BC, which is the history between the battles of Raphia and Panium. The battle of Raphia and Panium cannot be separated, for they are both engaged in by Antiochus the Great. From the battle of Raphia in 217 BC unto the battle of Panium in 200 BC is seventeen years. The 2,300-year prophecy identifies a change of dispensation at the beginning, when the third decree restored Judah’s national sovereignty and then at the ending there was a change of dispensation when Christ moved from the holy place to the Most Holy Place. 207 BC represents the change of dispensation of Egyptian rule over Judea, unto the Seleucid dispensation of rule over the glorious land. The dispensation of Seleucid control over the glorious land produced the revolt of the Maccabees in 167 BC.

Ти сведоци постоје у другом периоду од 250 година који је започео 457. године пре Христа. Тога датума отпочело је Данилово пророчанство о 2.300 година из Данила 8:14. Година 457. пре Христа представља пророчку полазну тачку и утврђени пророчки путоказ. Продужавање за 250 година у будућност доводи до 207. године пре Христа, што је историјски период између битака код Рафије и Панијума. Битке код Рафије и Панијума не могу се раздвојити, јер је у обе укључен Антиох Велики. Од битке код Рафије 217. године пре Христа до битке код Панијума 200. године пре Христа протекло је седамнаест година. Пророчанство о 2.300 година указује на промену домостроја на почетку, када је трећи указ обновио национални суверенитет Јуде, а затим и на крају, када је дошло до промене домостроја када је Христос прешао из Светиње у Светињу над светињама. Година 207. пре Христа представља промену домостроја египатске власти над Јудејом у селевкидски домострој власти над славном земљом. Домострој селевкидске контроле над славном земљом произвео је устанак Макавејаца 167. године пре Христа.

The Nero period of 250 years ends with the history of Constantine the GREAT and the 250 years that conclude between the two battles is the history of Antiochus the GREAT. At the battle of Raphia, Ptolemy IV defeated Antiochus the Great and Ptolemy reigned for seventeen years. Both 250-year periods contain a distinct seventeen-year period. Both end in the history of a ruler who is known as the GREAT. Both 250-year periods begin at an established prophetic waymark and they both end at an established prophetic waymark.

Неронов период од 250 година завршава се историјом Константина ВЕЛИКОГ, а 250 година које се окончавају између две битке јесу историја Антиоха ВЕЛИКОГ. У бици код Рафије, Птолемеј IV поразио је Антиоха Великог, а Птолемеј је владао седамнаест година. Оба периода од 250 година садрже посебан седамнаестогодишњи период. Оба се завршавају у историји владара који је познат као ВЕЛИКИ. Оба периода од 250 година почињу на утврђеном пророчком оријентиру и оба се завршавају на утврђеном пророчком оријентиру.

The United States began on July 4, 1776 and 250 years later brings you to July 4, 2026 when Donald Trump, who is known as the one seeking to make America “great,” is going to celebrate those 250 years. 2026, like unto the 250 years from 457 BC concludes in the middle of the history of the modern battles of Raphia and Panium, known as the Ukrainian and Third World War. The reign of a southern king, the period of the first Sunday law and the period from the battle of Raphia to Panium provide three periods of seventeen years that are all connected with the same prophetic history. Three 250-year periods all arrive together in the same prophetic histories. The three periods of 250 years establish three lines of prophetic truth with history associated with Donald Trump, represented as either Constantine the Great, or Antiochus the Great.

Сједињене Америчке Државе започеле су 4. јула 1776. године, и 250 година касније доводи вас до 4. јула 2026. године, када ће Доналд Трамп, који је познат као онај који настоји да Америку учини „великом“, прославити тих 250 година. Година 2026, слично 250-годишњем периоду од 457. године пре Христа, завршава се усред историје савремених битака код Рафије и Панијума, познатих као украјински и Трећи светски рат. Владавина јужног цара, раздобље првог недељног закона и раздобље од битке код Рафије до Панијума пружају три раздобља од по седамнаест година која су сва повезана са истом пророчком историјом. Три периода од 250 година сви заједно доспевају у исте пророчке историје. Та три периода од 250 година успостављају три линије пророчке истине са историјом повезаном са Доналдом Трампом, представљеним или као Константин Велики, или као Антиох Велики.

The three lines of 250 years provide three different, but complementary illustrations of the latter days. Nero’s line identifies the seventeen-year history of compromise that perfectly speaks to the prophetic characteristics of the formation of the image of the beast.

Три линије од 250 година пружају три различита, али комплементарна приказа последњих дана. Неронова линија идентификује седамнаестогодишњу историју компромиса која савршено одговара пророчким обележјима формирања иконе звери.

> “The Lord has shown me clearly that the image of the beast will be formed before probation closes; for it is to be the great test for the people of God, by which their eternal destiny will be decided. Your position is such a jumble of inconsistencies that but few will be deceived.

> „Господ ми је јасно показао да ће лик звери бити образован пре него што се време милости заврши; јер треба да буде велики испит за Божји народ, којим ће бити одлучена њихова вечна судбина. Твој став је таква мешавина недоследности да ће само малобројни бити преварени.״

> “In Revelation 13 this subject is plainly presented; [Revelation 13:11–17, quoted].

> „У Откривењу 13 ова тема је јасно изложена; [Откривење 13:11–17, цитирано].“

> “This is the test that the people of God must have before they are sealed. All who proved their loyalty to God by observing His law, and refusing to accept a spurious sabbath, will rank under the banner of the Lord God Jehovah, and will receive the seal of the living God. Those who yield the truth of heavenly origin and accept the Sunday sabbath, will receive the mark of the beast.” Manuscript Releases, volume 15, 15.

> „Ово је кушање кроз које Божји народ мора проћи пре него што буде запечаћен. Сви који су доказали своју оданост Богу држањем Његовог закона и одбијањем да прихвате лажну суботу, сврстаће се под заставу Господа Бога Јехове и примиће печат живога Бога. Они који се одрекну истине небеског порекла и прихвате недељну суботу, примиће жиг звери.“ Manuscript Releases, volume 15, 15.

The image of the beast is the combination of church and state, with the church in control of the relationship. The compromise of Constantine in attempting to bring paganism together with Christianity is the classic example of the compromise of the latter days.

Икона звери је спој цркве и државе, при чему црква управља тим односом. Константинов компромис у настојању да сједини паганство са хришћанством представља класичан пример компромиса последњих дана.

> “In the movements now in progress in the United States to secure for the institutions and usages of the church the support of the state, Protestants are following in the steps of papists. Nay, more, they are opening the door for the papacy to regain in Protestant America the supremacy which she has lost in the Old World. And that which gives greater significance to this movement is the fact that the principal object contemplated is the enforcement of Sunday observance—a custom which originated with Rome, and which she claims as the sign of her authority. It is the spirit of the papacy—the spirit of conformity to worldly customs, the veneration for human traditions above the commandments of God—that is permeating the Protestant churches and leading them on to do the same work of Sunday exaltation which the papacy has done before them.

> „У покретима који су сада у току у Сједињеним Државама, да би се за установе и обичаје цркве обезбедила подршка државе, протестанти иду стопама паписта. Штавише, они отварају врата да папство поново задобије у протестантској Америци ону превласт коју је изгубило у Старом свету. А оно што овом покрету даје још већи значај јесте чињеница да је главни циљ који се има у виду наметање светковања недеље — обичаја који потиче из Рима и који она истиче као знак свога ауторитета. То је дух папства — дух прилагођавања световним обичајима, поштовања људских предања изнад Божјих заповести — који прожима протестантске цркве и наводи их да врше исто дело уздизања недеље које је папство већ пре њих извршило.“

> “If the reader would understand the agencies to be employed in the soon-coming contest, he has but to trace the record of the means which Rome employed for the same object in ages past. If he would know how papists and Protestants united will deal with those who reject their dogmas, let him see the spirit which Rome manifested toward the Sabbath and its defenders.

> „Ако би читалац разумео које ће силе бити употребљене у сукобу који ускоро долази, треба само да прати запис о средствима којима се Рим служио ради истог циља у прошлим вековима. Ако жели да зна како ће уједињени паписти и протестанти поступати према онима који одбацују њихове догме, нека погледа дух који је Рим испољио према суботи и њеним браниоцима.

> “Royal edicts, general councils, and church ordinances sustained by secular power were the steps by which the pagan festival attained its position of honor in the Christian world. The first public measure enforcing Sunday observance was the law enacted by Constantine. (A.D. 321) This edict required townspeople to rest on ‘the venerable day of the sun,’ but permitted countrymen to continue their agricultural pursuits. Though virtually a heathen statute, it was enforced by the emperor after his nominal acceptance of Christianity.” The Great Controversy, 574.

> „Краљевски укази, општи сабори и црквене уредбе подржаване световном влашћу били су кораци којима је пагански празник достигао свој почасни положај у хришћанском свету. Прва јавна мера којом се наметало светковање недеље био је закон који је донео Константин. (A.D. 321) Овај указ је захтевао да становници градова почивају у ‘часни дан сунца’, али је допуштао сељацима да наставе своје пољопривредне послове. Иако је у суштини био незнабожачки закон, цар га је спроводио након свог номиналног прихватања хришћанства.” Велика борба, 574.

The progression of compromise that led to, and will again lead to the Sunday law is represented with the seventeen-year period from 313 to 330, with the first Sunday law of 321 as the midpoint of the history. At the beginning was a marriage of east and west, and at the end was the divorce of east and west. The first Sunday law is the middle waymark representing rebellion, just as the thirteenth letter of the Hebrew alphabet, when preceded by the first letter and followed by the twenty-second and last letter of the alphabet makes up the Hebrew word truth. Marriage at the beginning and divorce at the end identifies the alpha letter in agreement with the omega letter. The period of 250-years that began with Nero has the signature of Christ, and it speaks to a subject of present truth in the latter days.

Напредовање компромиса које је довело до недељног закона, и које ће поново довести до њега, представљено је седамнаестогодишњим раздобљем од 313. до 330. године, при чему је први недељни закон из 321. средишња тачка те историје. На почетку је био брак истока и запада, а на крају развод истока и запада. Први недељни закон је средишњи међаш који представља побуну, као што тринаесто слово хебрејског алфабета, када му претходи прво слово, а за њим следи двадесет друго и последње слово алфабета, сачињава хебрејску реч „истина“. Брак на почетку и развод на крају поистовећују слово алфа са словом омега. Раздобље од 250 година које је започело с Нероном носи потпис Христа и говори о предмету садашње истине у последњим данима.

The 250-year period that begins with 457 BC is emphasizing the statecraft represented by Antiochus the Great as he stands within the seventeen-year period from Raphia to Panium. We understand it as statecraft, for in 457 BC a prophecy of 2,300 years also began. The 2,300 years is the internal line of prophecy that speaks to God’s work of redemption, which aligns with a symbol of churchcraft. Unlike the 250-year period that began with Nero, the period that begins in 457 BC is addressing the political role of the last American president who is seeking to make America and then the world great, as he promotes the erroneous Catholic concept of a golden age of a thousand years of peace.

Период од 250 година који почиње 457. године пре Христа наглашава државничко умеће представљено Антиохом Великим док он стоји унутар седамнаестогодишњег периода од Рафије до Панијума. Ми га разумемо као државничко умеће, јер је 457. године пре Христа такође отпочело и пророчанство од 2.300 година. Тих 2.300 година јесте унутрашња пророчка линија која говори о Божјем делу искупљења, што се подудара са симболом црквеног управљања. За разлику од периода од 250 година који је започео са Нероном, период који почиње 457. године пре Христа бави се политичком улогом последњег америчког председника који настоји да Америку, а потом и свет, учини великим, док промовише погрешни католички појам златног доба од хиљаду година мира.

The 250 years of the United States, who is the earth beast of Revelation thirteen identifies the conclusion of the sixth kingdom of Bible prophecy, that ends where it began, in the midst of war. The victors of history, define the record of history that is preserved. The globalist dragon powered Democrats, view the current anarchy as a revolution, and the all-talk and no action Republicans view this current history as a civil war. The Democrats are representatives of the dragon of Bible prophecy, and the Republicans are represented as apostate Protestants, or in the terms of John in Revelation sixteen, they are the false prophet. The United States began in a war of revolution and it ends with a war of revolution. The Republican party began in a civil war and they end in a civil war. Republicans see the civil war that Democrats call a revolution.

Двеста педесет година Сједињених Држава, које су звер из земље из тринаесте главе Откривења, означавају завршетак шестог царства библијског пророштва, које се завршава тамо где је и отпочело, усред рата. Победници историје одређују запис историје који се чува. Демократе, које покреће глобалистички змај, садашњу анархију сматрају револуцијом, а републиканци, који су само на речима, а без дела, ову садашњу историју сматрају грађанским ратом. Демократе су представници змаја библијског пророштва, а републиканци су представљени као отпали протестанти, или, речима Јована у Откривењу шеснаест, они су лажни пророк. Сједињене Државе започеле су у револуционарном рату и завршавају се револуционарним ратом. Републиканска странка започела је у грађанском рату и завршава се у грађанском рату. Републиканци виде грађански рат који демократи називају револуцијом.

Trump, as the last Republican president possesses the prophetic attributes of the first Republican president, who arrived in the external history of the Civil War. Lincoln’s external Civil War was also the internal history of Isaiah’s prophecy of chapter seven, verse eight that ended in 1863, the very year of the Emancipation Proclamation. The distinction between the two parties is a primary and foundational prophetic principle. It began with Cain and Abel, who in the time of Christ were represented by the Sadducees and the Pharisees, two classes of Cain who were to murder one Abel.

Трамп, као последњи републикански председник, поседује пророчке одлике првог републиканског председника, који се појавио у спољашњој историји Грађанског рата. Линколнов спољашњи Грађански рат био је такође унутрашња историја Исаијиног пророчанства из седме главе, осмог стиха, које се окончало 1863. године, управо у години Прокламације о ослобођењу. Разликовање између две странке јесте прворазредно и темељно пророчко начело. Оно је започело с Каином и Авељом, које су у Христово време представљали садукеји и фарисеји, две Каинове класе које су имале да убију једног Авеља.

The Pharisees and Sadducees represent those who agreed to crucify their Messiah, for different reasons, but agreement—just the same. The Pharisees professed to uphold the law, but didn’t, as with Republicans. The Pharisees professed to uphold the original divine law, but interpreted the law through their own bigoted logic. The original Law for the Pharisees is the Constitution for the Republicans, the very Constitution they claim to support, but don’t. The Sadducees rejected the power of God, and though a smaller sect than the Pharisees, the Sadducees controlled the religious and political landscape of Judea in the time of Christ. The Democrats are a smaller sect than the Republicans, so small they must cheat to stay in power, but stay in power they do, for their opponents who profess to uphold equal justice for all, do nothing to enforce the principles of the law they profess to uphold.

Фарисеји и садукеји представљају оне који су се сагласили да разапну свога Месију — из различитих разлога, али ипак сагласили. Фарисеји су тврдили да држе закон, али га нису држали, као и републиканци. Фарисеји су исповедали да чувају изворни божански закон, али су закон тумачили кроз сопствену пристрасну логику. Изворни Закон за фарисеје јесте Устав за републиканце, управо онај Устав за који тврде да га подржавају, али га не подржавају. Садукеји су одбацили силу Божју, и мада су били мања секта од фарисеја, садукеји су управљали верским и политичким поретком Јудеје у Христово време. Демократе су мања секта од републиканаца, толико мала да морају варати да би остали на власти, али на власти и остају, јер њихови противници, који тврде да подржавају једнаку правду за све, не чине ништа да спроведу начела закона за која тврде да их подржавају.

There is nothing new under the sun, and the two political parties in the United States are as much a part of the prophetic landscape as were the Pharisees and Sadducees. There are of course many other parallels along this prophetic line, but it is only when you see the prophetic relationship of the two unholy powers, who though adversaries, become united against holiness, that you then see Ptolemy and Uzziah in the proper light. Both southern kings attempted to sacrifice at the same temple, but Ptolemy, from Egypt represents a dragon power—the Democrats. Uzziah, as king of Judea is the leader of the glorious land, who is apostate Protestantism, or the false prophet—the Republicans.

Нема ничег новог под сунцем, а две политичке странке у Сједињеним Државама исто су толико део пророчког пејзажа колико су то били фарисеји и садукеји. Наравно, постоје и многе друге паралеле дуж ове пророчке линије, али тек када сагледате пророчки однос двеју несветих сила, које се, иако супарници, уједињују против светости, тада Птолемеја и Озију видите у правој светлости. Оба јужна цара покушала су да принесу жртву у истом храму, али Птолемеј, из Египта, представља силу аждаје — демократе. Озија, као цар Јудеје, јесте вођа славне земље, који је отпаднички протестантизам, или лажни пророк — републиканци.

The relationship of the dragon and false prophet is classically represented at Mount Carmel. At the mount, Ahab represented the dragon and Jezebel’s prophets of Baal and Ashtaroth represented the false prophets who stood against Elijah. The beast that is Jezebel was still behind the scenes in Samaria. The dragon united with the false prophet was also represented by pagan Rome and the Jews unification at the cross, as will be the unification of the Democrats and the Republicans at the Sunday law. The elements of a united power are represented by the Democrats and Republicans within the Republican horn of the earth beast. Those two unholy political powers are represented by Cain, and the line of Abel also possesses a twofold division.

Однос између аждаје и лажног пророка класично је представљен на гори Кармилу. На тој гори Ахав је представљао аждају, а Језавељини пророци Вала и Астароте представљали су лажне пророке који су стајали насупрот Илији. Звер, то јест Језавеља, и даље је била иза позорнице у Самарији. Аждаја уједињена са лажним пророком такође је била представљена уједињењем паганског Рима и Јудејаца на крсту, као што ће бити и уједињење демократа и републиканаца у време закона о недељи. Елементи уједињене силе представљени су демократама и републиканцима унутар републиканског рога звери из земље. Те две несвете политичке силе представљене су Каином, а и линија Авеља такође поседује двоструку поделу.

Abel’s line, which in relation to Cain’s external line is the internal line, and is represented by two classes of virgins. The progression of the Protestant horn of the earth beast that is the United States is represented by a series of religious purging’s beginning with the church of Sardis in 1798, when the United States became the sixth kingdom of Bible prophecy. Sardis was a church who had a name claiming that it lived, but it was dead. By 1798 the Protestant sects that had broken away from the papal church were already returning to Rome. Christians were first named Christians in Antioch.

Авељева линија, која је у односу на Каинову спољашњу линију унутрашња линија, и представљена је двема класама девица. Напредовање протестантског рога звери из земље, која је сједињене Државе, представљено је низом верских очишћења која почињу с црквом у Сарду 1798. године, када су сједињене Државе постале шесто царство библијског пророштва. Сард је била црква која је имала име да живи, а била је мртва. До 1798. протестантске секте које су се одвојиле од папске цркве већ су се враћале у Рим. Хришћани су у Антиохији најпре названи хришћанима.

> “It was in Antioch that the disciples were first called Christians. The name was given them because Christ was the main theme of their preaching, their teaching, and their conversation. Continually they were recounting the incidents that had occurred during the days of His earthly ministry, when His disciples were blessed with His personal presence. Untiringly they dwelt upon His teachings and His miracles of healing. With quivering lips and tearful eyes they spoke of His agony in the garden, His betrayal, trial, and execution, the forbearance and humility with which He had endured the contumely and torture imposed upon Him by His enemies, and the Godlike pity with which He had prayed for those who persecuted Him. His resurrection and ascension, and His work in heaven as the Mediator for fallen man, were topics on which they rejoiced to dwell. Well might the heathen call them Christians, since they preached Christ and addressed their prayers to God through Him.

> „У Антиохији су ученици најпре били названи хришћанима. То име им је било дато зато што је Христос био главна тема њиховог проповедања, њиховог поучавања и њихових разговора. Непрестано су износили догађаје који су се збили у данима Његове земаљске службе, када су Његови ученици били благословени Његовим личним присуством. Неуморно су се задржавали на Његовим поукама и Његовим чудима исцељења. Дрхтавим уснама и очима пуним суза говорили су о Његовој самртној муци у врту, Његовој издаји, суђењу и погубљењу, о трпљењу и понизности с којима је поднео поругу и мучење које су Му наметнули Његови непријатељи, и о божанској самилости с којом се молио за оне који су Га прогонили. Његово васкрсење и вазнесење, и Његово дело на небу као Посредника за палог човека, биле су теме на којима су се с радошћу задржавали. С правом су их незнабошци могли називати хришћанима, јер су проповедали Христа и преко Њега упућивали своје молитве Богу.״

> “It was God who gave to them the name of Christian. This is a royal name, given to all who join themselves to Christ. It was of this name that James wrote later, ‘Do not rich men oppress you, and draw you before the judgment seats? Do not they blaspheme that worthy name by the which ye are called?’ James 2:6, 7. And Peter declared, ‘If any man suffer as a Christian, let him not be ashamed; but let him glorify God on this behalf.’ ‘If ye be reproached for the name of Christ, happy are ye; for the spirit of glory and of God resteth upon you.’ 1 Peter 4:16, 14.” Acts of the Apostles, 157.

> „Бог је био тај који им је дао име хришћани. То је царско име, дато свима који се сједињују са Христом. О том имену је Јаков касније писао: „Не тлаче ли вас богати, и не вуку ли вас на судове? Не хуле ли они на то дивно име којим сте названи?“ Јаков 2:6, 7. А Петар је објавио: „Ако ли ко страда као хришћанин, нека се не стиди; него нека слави Бога због тога.“ „Ако вас руже за име Христово, благо вама, јер Дух славе и Бога почива на вама.“ 1. Петрова 4:16, 14.“ Дела апостолска, 157.

The church of Ephesus was given the name of Christian which led to the persecuted church of Smyrna, that was followed by the church of compromise in the history of Pergamos. When the papacy took the throne, a separation identified God’s true church as the church in the wilderness. The Roman church was Thyatira. At the ending of the wilderness of twelve hundred and sixty years, the church of Protestantism arose, and from that point onward the Protestant horn is represented by a divine series of tests and purges.

Ефеској цркви дато је име хришћанске, што је довело до прогањане цркве Смирне, за којом је у историји Пергама следила црква компромиса. Када је папство заузело престо, раздвајање је Божју истинску цркву означило као цркву у пустињи. Римска црква била је Тијатира. На крају пустиње од хиљаду двеста шездесет година, настала је црква протестантизма, и од те тачке па надаље протестантски рог представљен је божанским низом испита и прочишћења.

Protestantism began when Martin Luther nailed his 95 theses upon the door in 1517, and “23” years later in 1540 the Jesuit order began. In 2013 the 95th and final presentation of Habakkuk’s Tables was nailed to the door, and on March 13, 2013¸ the first Jesuit pope was inaugurated. Martin Luther was excommunicated in that very history by pope Leo. Go figure…

Протестантизам је започео када је Мартин Лутер приковао својих 95 теза на врата 1517. године, а „23“ године касније, 1540, започео је језуитски ред. Године 2013. 95. и последње излагање Авакумових Таблица било је приковано на врата, а 13. марта 2013. године inaugurated је први језуитски папа. Мартин Лутер је у тој истој историји био екскомунициран од папе Лава. Процените сами…

In 1798 the church of Sardis claimed to hold to the name of “Protestant,” but by returning to Rome they were already failing to uphold their name. When Millerite Adventism took the torch of Protestantism in 1844, they represented a rebuke against Jeroboam the first king of Israel, a nation who were blood relatives of the tribe in Judah, where God had placed His temple. Jeroboam set up a counterfeit, based upon the religion that represented his nation’s former bondage. He repeated Aaron’s foundational rebellion of erecting an image of a beast with all the prophetic significance associated with the story. But at his dedication service Millerite Adventism rebuked his unwillingness to continue to direct true worship to the sanctuary where God lives. Jeroboam, wanted the focus of worship to be in Bethel and Dan, representing those from Sardis in 1844 who refused to follow Christ into the Most Holy Place.

Године 1798. црква у Сардису тврдила је да се држи имена „протестант“, али се, враћајући се Риму, већ показивала као она која не одржава своје име. Када је милеритски адвентизам 1844. године преузео бакљу протестантизма, представљао је укор против Јеровоама, првог цара Израиља, народа који су били крвни сродници племена у Јуди, где је Бог био поставио Свој храм. Јеровоам је успоставио кривотворину, засновану на религији која је представљала некадашње ропство његовог народа. Он је поновио Аронову темељну побуну подизањем обличја звери, са свим пророчким значајем повезаним с том повешћу. Али је на својој служби посвећења милеритски адвентизам укорио његову неспремност да и даље усмерава право богослужење ка светињи у којој Бог обитава. Јеровоам је желео да жариште богослужења буде у Ветиљу и Дану, представљајући оне из Сардиса 1844. године који су одбили да следе Христа у Светињу над светињама.

Millerite Adventism chose to return to the religion of Rome, and took up the very doctrinal arguments of those who had just been exposed as false prophets through their rejection of Miller’s message; as their theological masters in order to justify their rejection of the prophetic message of the seven times. Millerite Adventism, as with the disobedient prophet chose their own path, instead of following God’s direction. The path that is chosen by the foolish in all the tests and purges of the wise and foolish virgins from the Protestant reformation onward in prophetic history is the path which returns to the worship of the land that you were delivered from, and as they say, “all roads lead to Rome.” All roads except Jeremiah’s old paths.

Милеритски адвентизам је изабрао да се врати римској религији и прихватио управо оне доктринарне аргументе оних који су управо били разоткривени као лажни пророци својим одбацивањем Милерове поруке, поставивши их за своје теолошке учитеље како би оправдао своје одбацивање пророчке поруке о седам времена. Милеритски адвентизам је, као и непослушни пророк, изабрао свој сопствени пут, уместо да следи Божје вођство. Пут који безумни бирају у свим испитима и прочишћењима мудрих и лудих девојака од протестантске реформације па надаље у пророчкој историји јесте пут који се враћа клањању земљи из које сте били избављени, и, како кажу, „сви путеви воде у Рим“. Сви путеви осим Јеремијиних старих стаза.

The Protestant reformation had been typified by Moses’ return to Egypt in order to lead God’s people into the Promised Land. Once out of the land of captivity God purposed to give His chosen people His law. In the line of Moses and the Protestant reformation rebellion was manifested immediately after the deliverance. God tested Sardis, a people who claimed to have a living name, but were dead by the time of the message of William Miller. Two purging’s took place in 1844; the first was the purge of the church of Sardis, who had claimed to be Protestants, but were proven to be dead; and then the Millerite’s were purged in the same year, in fulfillment of the parable of the ten virgins.

Протестантска реформа била је предсказана Мојсијевим повратком у Египат да би извео Божји народ у Обећану земљу. Пошто их је извео из земље ропства, Бог је намеравао да Свом изабраном народу да Свој закон. У линији Мојсија и Протестантске реформе побуна се испољила непосредно после избављења. Бог је испитао Сард, народ који је тврдио да има живо име, али је био мртав у време поруке Вилијама Милера. Два очишћења догодила су се 1844. године: прво је било очишћење цркве у Сарду, која је тврдила да је протестантска, али се показало да је мртва; а затим су исте године и милерити били очишћени, у испуњењу приче о десет девојака.

The Democrats and Republicans represent two political classes that together make up the Republican horn on the earth beast of Revelation thirteen. The wise and foolish virgins are two religious classes that together make up the Protestant horn on the earth beast. The wise virgins possess the first name given at Antioch. The wise virgins are Christians, but they are also Philadelphians who have the promise of receiving a name.

Демократе и републиканци представљају две политичке класе које заједно сачињавају републикански рог на звери из земље из тринаесте главе Откривења. Мудре и луде девице су две верске класе које заједно сачињавају протестантски рог на звери из земље. Мудре девице поседују прво име дато у Антиохији. Мудре девице су хришћани, али су такође и Филаделфијци који имају обећање да ће примити име.

> Him that overcometh will I make a pillar in the temple of my God, and he shall go no more out: and I will write upon him the name of my God, and the name of the city of my God, which is new Jerusalem, which cometh down out of heaven from my God: and I will write upon him my new name. Revelation 3:12.

> Ономе који победи учинићу стуб у храму Бога својега, и више неће изаћи напоље; и написаћу на њему име Бога својега, и име града Бога својега, новога Јерусалима, који силази с неба од Бога мојега; и написаћу на њему своје ново име. Откривење 3:12.

The first time God named His people Christian was at Antioch, and the history where the Laodicean movement of the one hundred and forty-four thousand changes unto the Philadelphian movement of the one hundred and forty-four thousand is also the history of Antiochus the Great, who the city of Antioch is named after, and who is represented at the end of a 250-year period between the battles of Raphia and Panium.

Први пут је Бог назвао Свог народа хришћанским у Антиохији, а историја у којој се лаодикијски покрет сто четрдесет и четири хиљаде мења у филаделфијски покрет сто четрдесет и четири хиљаде јесте такође историја Антиоха Великог, по коме је град Антиохија назван, и који је представљен на крају периода од 250 година између битака код Рафије и Панијума.

We will continue these things in the next article.

Наставићемо о овим стварима у следећем чланку.

Back to Articles