Article

# The Book of Daniel - Number Twenty-One

Књига пророка Данила — број двадесет и један

In Measure

У мери

Author

Jeff Pippenger

Published

December 16, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

We are working through Isaiah chapter twenty-seven, for it establishes the context for the following chapters of Isaiah. Those following chapters identify the latter rain as the correct biblical methodology. The methodology, when recognized and employed, reveals the prophetic message that if accepted produces a corresponding experience.

Разматрамо двадесет седмо поглавље Исаије, јер оно успоставља контекст за наредна поглавља Исаије. Та наредна поглавља препознају позни дажд као исправну библијску методологију. Та методологија, када се препозна и примени, открива пророчку поруку која, ако се прихвати, производи одговарајуће искуство.

On September 11, 2001 the song that is to be sung unto the former covenant people of God, who are the Seventh-day Adventist people, is that they are being passed by as God’s people, for they have not brought forth the fruits that were intended by God for His vineyard to produce. The song was to be premised on the covenant relationship, represented by the vineyard which God had planted and also by their rejection of the stone of stumbling in 1863. They had become Laodicea in 1856, and for seven years, or “seven times”, or twenty-five hundred and twenty days, God sought entrance, but they closed the door against Him in 1863.

Дана 11. септембра 2001. године, песма која треба да се пева некадашњем заветном народу Божјем, који је народ адвентиста седмог дана, јесте да бивају мимоиђени као Божји народ, јер нису донели родове које је Бог намеравао да Његов виноград донесе. Та песма је требало да буде заснована на заветном односу, представљеном виноградом који је Бог засадио, а такође и њиховим одбацивањем камена спотицања 1863. године. Они су постали Лаодикија 1856. године, и током седам година, или „седам времена“, или две хиљаде пет стотина и двадесет дана, Бог је тражио улаз, али су 1863. године затворили врата пред Њим.

Since September 11, 2001 they are being bound into bundles in advance of being spewed fully out of His mouth at the Sunday law. The message to be sung to Adventism since September 11, 2001 is the Laodicean message, which is the message of the vineyard that contains the stumbling stone that crushes any who refuse to “see” and “taste” the precious stone. The promise to the Laodiceans in Isaiah’s passage is that any Adventist who chooses to accept this final warning, still has time to “take hold of” Christ’s “strength, that” they “may make peace with” Christ, for Christ is still willing “to make peace with” them. But at the cry at midnight, just before the soon-coming Sunday law, that opportunity is forever over.

Од 11. септембра 2001. године, они се везују у снопове унапред, пре него што буду потпуно избљувани из Његових уста при недељном закону. Порука коју од 11. септембра 2001. године треба певати адвентизму јесте лаодикијска порука, која је порука о винограду и која садржи камен спотицања што сатире све који одбијају да „виде” и „окусе” драгоцени камен. Обећање Лаодикијцима у Исаијином одломку јесте да сваки адвентиста који изабере да прихвати ово последње упозорење још увек има времена да се „ухвати” за Христову „силу, да” би „склопио мир с” Христом, јер је Христос још увек вољан „да склопи мир с” њима. Али при поноћном поклику, непосредно пре скорог доласка недељног закона, та прилика заувек престаје.

In the time period that began on September 11, 2001 God promised to make those who “in time past were not a people”, “a root out of a dry ground”, to “take root” “blossom and bud, and fill the face of the world with fruit.” What causes the root of Jesse to blossom and bud is the latter rain, for the root that is to blossom and bud is destined prophetically to be the ensign that is lifted up, and the ensign is the root of Jesse.

У временском раздобљу које је отпочело 11. септембра 2001. године, Бог је обећао да ће онима који „некада не беху народ“, „корену из суве земље“, дати да „пусте корен“, да „процветају и пусте пупољке, и лице света испуне плодом“. Оно што чини да корен Јесејев процвета и пусти пупољке јесте позни дажд, јер је корен који треба да процвета и пусти пупољке пророчки одређен да буде застава која се подиже, а застава је корен Јесејев.

> And in that day there shall be a root of Jesse, which shall stand for an ensign of the people; to it shall the Gentiles seek: and his rest shall be glorious. Isaiah 11:10.

> И у тај дан биће корен Јесејев, који ће стајати за заставу народима; к њему ће незнабошци тражити: и починак његов биће славан. Исаија 11:10.

The latter rain caused the root of Jesse to blossom and bud beginning on September 11, 2001 and at the soon-coming Sunday law the root will fill the whole earth with fruit. The Sunday law in Isaiah chapter twenty-seven is the progressive history that is also represented in chapters one through three in the book of Daniel. The latter rain began to sprinkle when the nations were angered on September 11, 2001 with the release and then immediate restraint of Islam of the third Woe.

Позни дажд учинио је да корен Јесејев процвета и пропупи почев од 11. септембра 2001, а ускоро долазећим недељним законом тај корен ће испунити сву земљу плодом. Недељни закон у двадесет седмом поглављу Исаије јесте прогресивна историја која је такође представљена у првом до трећем поглављу књиге пророка Данила. Позни дажд почео је да ромиња када се народи разгневише 11. септембра 2001. ослобађањем, а затим и непосредним задржавањем ислама трећег Тешко.

> “‘The commencement of that time of trouble,’ here mentioned does not refer to the time when the plagues shall begin to be poured out, but to a short period just before they are poured out, while Christ is in the sanctuary. At that time, while the work of salvation is closing, trouble will be coming on the earth, and the nations will be angry, yet held in check so as not to prevent the work of the third angel. At that time the ‘latter rain,’ or refreshing from the presence of the Lord, will come, to give power to the loud voice of the third angel, and prepare the saints to stand in the period when the seven last plagues shall be poured out.” Early Writings, 85.

> „Почетак тог времена невоље“, који се овде помиње, не односи се на време када ће зла почети да се изливају, већ на кратко раздобље непосредно пре него што буду изливена, док је Христос у светињи. У то време, док се дело спасења приводи крају, невоља ће долазити на земљу, и народи ће се гневити, али ће бити задржани да не спрече дело трећег анђела. У то време доћи ће „потоњи дажд“, или освежење од присуства Господњег, да да силу гласном гласу трећег анђела и припреми свете да опстану у раздобљу када се буде изливало седам последњих зала.“ Early Writings, 85.

In the passage Sister White is clarifying that there is a short period when salvation is still open. The “time of trouble” she is addressing is distinct from the great time of trouble, that begins when probation fully closes. In Adventism it is rightly referred to as “the little time of trouble” in relation to the great time of trouble that begins when Michael stands up. The “little time of trouble” represents the period when national ruin begins at the soon-coming Sunday law, and continues until probation closes.

У овом одломку Сестра Вајт разјашњава да постоји кратак период током којег је спасење још увек доступно. „Време невоље“ о коме она говори разликује се од великог времена невоље, које почиње када се време милости потпуно заврши. У адвентизму се оно с правом назива „мало време невоље“ у односу на велико време невоље које почиње када Михаило устане. „Мало време невоље“ представља период у којем национална пропаст почиње са ускоро долазећим недељним законом и траје све док се време милости не заврши.

In the history from September 11, 2001 through to the Sunday law the final cleansing and judgment of Adventism is illustrated as occurring during the “sprinkling” of the latter rain. That period when the latter rain, which is also the “refreshing,” begins as a “sprinkling”, but progresses unto the full outpouring at the Sunday law. In that period, which begins when Islam of the third Woe makes the nations angry, the latter rain begins to fall, and some recognize the latter rain and receive it, and some do not recognize the latter rain. Some recognize that something is happening, but they don’t understand what it is, and brace themselves against it.

У историји од 11. септембра 2001. па све до недељног закона, коначно очишћење и суд над адвентизмом приказани су као да се одвијају током „шкропљења“ позног дажда. То је раздобље у којем позни дажд, који је уједно и „освежење“, започиње као „шкропљење“, али напредује до пуног изливања у време недељног закона. У том раздобљу, које почиње када ислам трећег Тешко прави народе гневнима, позни дажд почиње да пада, и неки препознају позни дажд и примају га, а неки не препознају позни дажд. Неки препознају да се нешто догађа, али не разумеју шта је то, и утврђују се против тога.

> “Many have in a great measure failed to receive the former rain. They have not obtained all the benefits that God has thus provided for them. They expect that the lack will be supplied by the latter rain. When the richest abundance of grace shall be bestowed, they intend to open their hearts to receive it. They are making a terrible mistake. The work that God has begun in the human heart in giving His light and knowledge must be continually going forward. Every individual must realize his own necessity. The heart must be emptied of every defilement and cleansed for the indwelling of the Spirit. It was by the confession and forsaking of sin, by earnest prayer and consecration of themselves to God, that the early disciples prepared for the outpouring of the Holy Spirit on the Day of Pentecost. The same work, only in greater degree, must be done now. Then the human agent had only to ask for the blessing, and wait for the Lord to perfect the work concerning him. It is God who began the work, and He will finish His work, making man complete in Jesus Christ. But there must be no neglect of the grace represented by the former rain. Only those who are living up to the light they have will receive greater light. Unless we are daily advancing in the exemplification of the active Christian virtues, we shall not recognize the manifestations of the Holy Spirit in the latter rain. It may be falling on hearts all around us, but we shall not discern or receive it.” Testimonies to Ministers, 506, 507.

> „Многи у великој мери нису примили рану кишу. Нису задобили све благослове које је Бог тако обезбедио за њих. Они очекују да ће тај недостатак бити надокнађен позном кишом. Када буде даровано најбогатије изобиље благодати, намеравају да отворе своја срца да је приме. Чине страшну грешку. Дело које је Бог започео у људском срцу дајући му Своју светлост и познање мора непрестано напредовати. Сваки појединац мора увидети сопствену потребу. Срце мора бити испражњено од сваке нечистоте и очишћено за пребивање Духа. Исповедањем и остављањем греха, усрдном молитвом и посвећењем самих себе Богу, рани ученици су се припремили за изливање Светога Духа на Дан Педесетнице. Исто дело, само у већој мери, мора се учинити сада. Тада је људски чинилац требало само да тражи благослов и да чека да Господ усаврши дело у њему. Бог је Тај који је започео дело, и Он ће довршити Своје дело, чинећи човека потпуним у Исусу Христу. Али не сме бити занемаривања благодати представљене раном кишом. Само они који живе у складу са светлошћу коју имају примиће већу светлост. Ако не будемо свакодневно напредовали у испољавању делатних хришћанских врлина, нећемо препознати манифестације Светога Духа у позној киши. Она може падати на срца свуда око нас, али је ми нећемо разазнати нити примити.“ Testimonies to Ministers, 506, 507.

The latter rain is now falling and there are those who recognize it and therefore receive it, and there are those who do not recognize it, and therefore do not receive it. The latter rain must be recognized to be received. The latter rain is not just an experience only, it is an experience that is produced by a message, but the message can only be received when the correct methodology is employed to establish the message. Without recognizing the methodology which establishes the message of the latter rain, it is virtually impossible to understand the prophetic lessons that are represented in the rise and fall of kingdoms set forth in the books of Daniel and Revelation.

Позни дажд сада пада, и има оних који га препознају и стога га примају, а има и оних који га не препознају и, стога, не примају га. Позни дажд мора бити препознат да би био примљен. Позни дажд није само искуство; он је искуство које је произведено једном вешћу, али та вест може бити примљена само када се употреби исправна методологија за утврђивање те вести. Без препознавања методологије којом се утврђује вест о позном дажду, готово је немогуће разумети пророчке поуке које су представљене у уздизању и паду царстава изложених у књигама Данила и Откривења.

The ensign that is lifted up to the world is identified by Isaiah as the “root of Jesse”, and in chapter twenty-seven those who “come of Jacob” “take root.” Those that are the “root of Jesse” are also identified there as “Israel,” and they are those who first blossom and bud, and thereafter fill the world with fruit. The laws of nature do not contradict the laws of prophecy, for it is the same Law-Giver that produced both nature and prophecy. Before a plant bears fruit, it must first come out of dormancy as evidenced by the buds, and thereafter the blossoms. Spiritual Israel, who is the “root of Jesse” receives a progressive outpouring of rain. It begins with a “sprinkling” and escalates to a full outpouring when the world is filled with the fruit presented by the ensign.

Застава која се подиже свету поистовећује се код Исаије као „корен Јесејев“, а у двадесет седмом поглављу они који „долазе од Јакова“ „пуштају корен“. Они који су „корен Јесејев“ тамо се такође поистовећују као „Израиљ“, и они су ти који најпре процветавају и пупе, а потом испуњавају свет плодом. Закони природе не противрече законима пророштва, јер је исти Законодавац произвео и природу и пророштво. Пре него што биљка донесе плод, она најпре мора изаћи из стања мировања, што се показује пупољцима, а потом и цветовима. Духовни Израиљ, који је „корен Јесејев“, прима постепено изливање дажда. Оно почиње „кропљењем“ и уздиже се до пуног изливања када се свет испуни плодом који застава износи.

In Isaiah chapter twenty-seven, the starting point of the sprinkling of the rain is represented as taking place when the buds “shooteth forth.” When they first “shooteth forth,” the rain is identified as being poured out “in measure.” “In measure, when it shooteth forth.” On September 11, 2001 the sprinkling of the latter rain began to be poured out “in measure,” for at that time the wheat and tares, or the wise and the foolish were still mixed together.

У двадесет и седмом поглављу Исаије, почетна тачка кропљења дажда представљена је као да се догађа када пупољци „избијају“. Када први пут „избијају“, дажд се означава као да се излива „по мери“. „По мери, када избија.“ Дана 11. септембра 2001. године кропљење позног дажда почело је да се излива „по мери“, јер су у то време пшеница и кукољ, или мудре и луде, још увек били помешани заједно.

> “The great outpouring of the Spirit of God, which lightens the whole earth with his glory, will not come until we have an enlightened people, that know by experience what it means to be laborers together with God. When we have entire, whole-hearted consecration to the service of Christ, God will recognize the fact by an outpouring of his Spirit without measure; but this will not be while the largest portion of the church are not laborers together with God. God cannot pour out his Spirit when selfishness and self-indulgence are so manifest; when a spirit prevails that, if put into words, would express that answer of Cain,—‘Am I my brother’s keeper?’ If the truth for this time, if the signs that are thickening on every hand, that testify that the end of all things is at hand, are not-sufficient to arouse the sleeping energy of those who profess to know the truth, then darkness proportionate to the light which has been shining will overtake these souls. There is not the semblance of an excuse for their indifference that they will be able to present to God in the great day of final reckoning. There will be no reason to offer as to why they did not live and walk and work in the light of the sacred truth of the word of God, and thus reveal to a sin-darkened world, through their conduct, their sympathy, and their zeal, that the power and reality of the gospel could not be controverted.” Review and Herald, July 21, 1896.

> „Велико изливање Духа Божјег, које обасјава сву земљу Његовом славом, неће доћи док не будемо имали просвећен народ, који из искуства зна шта значи бити сарадник Богу. Када будемо имали потпуно, целим срцем посвећење служби Христовој, Бог ће ту чињеницу признати изливањем Свога Духа без мере; али то се неће догодити док највећи део цркве не буду сарадници Богу. Бог не може излити Свога Духа када су себичност и угађање себи тако очигледни; када влада такав дух који би, када би био преточен у речи, изразио Каинов одговор: — „Зар сам ја чувар брата свога?“ Ако истина за ово време, ако знаци који се умножавају на свим странама, а који сведоче да је крај свему близу, нису довољни да пробуде успавану снагу оних који тврде да познају истину, тада ће тама, сразмерна светлости која је сијала, сустићи ове душе. Не постоји ни привид изговора за њихову равнодушност који ће моћи да изнесу пред Богом у велики дан коначног обрачуна. Неће имати никакав разлог да наведу зашто нису живели, ходили и радили у светлости свете истине Речи Божје, и тако својим владањем, својим саосећањем и својом ревношћу открили свету помраченом грехом да се сила и стварност јеванђеља не могу оспорити.“ Review and Herald, July 21, 1896.

Isaiah twenty-seven identifies the history of the beginning of the outpouring of the latter rain, when the root buds out of a dry ground, and then all the way through until the earth is filled with fruit. The chapter identifies that “in measure, when it shooteth forth, thou wilt debate with it.” When the latter rain is being measured as a “sprinkling”, Sister White states that the latter rain, “may be falling on hearts all around us, but we shall not discern or receive it.”

Исаија двадесет седма глава приказује историју почетка изливања позног дажда, када корен избија из суве земље, па затим све до часа када се земља испуни родом. Ово поглавље показује да ће се „с мером, кад она избије, парбити с њом“. Када се позни дажд одмерава као „кропљење“, сестра Вајт каже да позни дажд „може падати на срца свуда око нас, али га ми нећемо распознати нити примити“.

In so doing she identifies a church that is mixed with those that recognize and others who do not recognize the falling of the rain. In the previous passage she identifies that when God pours the latter rain out without measure it marks when there is no longer a mixture of wise and foolish virgins by stating, “When we have entire, whole-hearted consecration to the service of Christ, God will recognize the fact by an outpouring of his Spirit without measure; but this will not be while the largest portion of the church are not laborers together with God.”

Тиме она указује на цркву која је помешана са онима који препознају и онима који не препознају падање дажда. У претходном одломку она указује да, када Бог излије позни дажд без мере, то означава време када више нема мешавине мудрих и лудих девојака, изјављујући: „Када будемо имали потпуно, целосрдно посвећење служби Христу, Бог ће ту чињеницу признати изливањем свога Духа без мере; али то неће бити док највећи део цркве не буду сарадници с Богом.“

The larger portion of the church, or the majority of the church, are represented in Matthew twenty-five as foolish virgins, for biblically “many” are called but “few” are chosen. The wise and the foolish are providentially separated at the crisis at midnight, that precedes the soon-coming Sunday law. The separation creates a people who can then receive the full outpouring of the Spirit in the latter rain and become the “nation that is born in a day”. Then the root of Jesse will be lifted up as an ensign and fill the world with fruit.

Већи део цркве, односно већина цркве, представљен је у Матеју двадесет петој глави као луде девојке, јер библијски „многи“ су позвани, али је „мало“ изабраних. Мудре и луде се промислитељски раздвајају у кризи у поноћ, која претходи ускоро долазећем недељном закону. То раздвајање ствара народ који потом може примити пуно изливање Духа у позном дажду и постати „народ који се рађа у један дан“. Тада ће корен Јесејев бити подигнут као застава и испунити свет плодом.

Isaiah twenty-seven identifies that when the latter rain began to be poured out “in measure”, on September 11, 2001, “thou will debate with it.” “In measure, when it shooteth forth, thou wilt debate with it.” The event of September 11, 2001 became an immediate debate in the world and the church. To this very day–over twenty years later–there are still arguments against assigning those events to an act of Islam, as opposed to some form of a globalist conspiracy. The debate associated with the arrival of the sprinkling of the latter rain began on September 11, 2001, but the debates that are carried on in the world, are not the “debate” that is identified in God’s prophetic Word. The debate is about predictions such as the one that follows.

Исаија двадесет седма указује да је, када је позни дажд почео да се излива „по мери“, 11. септембра 2001. године, „ти ћеш се препирати с њим“. „По мери, кад проклија, ти ћеш се препирати с њим.“ Догађај од 11. септембра 2001. године одмах је постао предмет расправе у свету и у цркви. До самога данас — више од двадесет година касније — још увек постоје оспоравања приписивања тих догађаја делу ислама, насупрот неком облику глобалистичке завере. Расправа повезана с доласком кропљења позног дажда започела је 11. септембра 2001. године, али расправе које се воде у свету нису она „расправа“ која је означена у Божјој пророчкој Речи. Расправа је о предсказањима као што је оно које следи.

> “On one occasion, when in New York City, I was in the night season called upon to behold buildings rising story after story toward heaven. These buildings were warranted to be fireproof, and they were erected to glorify their owners and builders. Higher and still higher these buildings rose, and in them the most costly material was used. Those to whom these buildings belonged were not asking themselves: ‘How can we best glorify God?’ The Lord was not in their thoughts.

> „Једном приликом, док сам била у Њујорку, у ноћном виђењу била сам позвана да посматрам зграде како се, спрат за спратом, уздижу ка небу. За те зграде се јемчило да су ватроотпорне, и биле су подигнуте да прославе своје власнике и градитеље. Све више и више, те зграде су се уздизале, а у њима је употребљаван најскупоценији материјал. Они којима су те зграде припадале нису се питали: ‘Како можемо најбоље прославити Бога?’ Господ није био у њиховим мислима.״

> “I thought: ‘Oh, that those who are thus investing their means could see their course as God sees it! They are piling up magnificent buildings, but how foolish in the sight of the Ruler of the universe is their planning and devising. They are not studying with all the powers of heart and mind how they may glorify God. They have lost sight of this, the first duty of man.’

> „Помислих: ‘О, када би они који тако улажу своја средства могли да виде свој поступак онако како га Бог види! Они гомилају величанствене грађевине, али колико је њихово планирање и смишљање безумно у очима Владара свемира. Они не настоје свим силама срца и ума да проуче како могу прославити Бога. Изгубили су из вида ово, прву дужност човека.’“

> “As these lofty buildings went up, the owners rejoiced with ambitious pride that they had money to use in gratifying self and provoking the envy of their neighbors. Much of the money that they thus invested had been obtained through exaction, through grinding down the poor. They forgot that in heaven an account of every business transaction is kept; every unjust deal, every fraudulent act, is there recorded. The time is coming when in their fraud and insolence men will reach a point that the Lord will not permit them to pass, and they will learn that there is a limit to the forbearance of Jehovah.

> „Док су се ове узвишене грађевине уздизале, њихови власници су се радовали с амбициозним поносом што имају новца да га употребе за угађање себи и за изазивање зависти својих суседа. Велики део новца који су тако уложили био је стечен изнуђивањем, тлачењем сиромашних. Заборавили су да се на небу води рачун о сваком пословном поступку; свака неправедна погодба, свако преварно дело, тамо је забележено. Долази време када ће људи у својој превари и дрскости достићи тачку преко које им Господ неће допустити да пређу, и научиће да постоји граница Јеховином дуготрпљењу.“

> “The scene that next passed before me was an alarm of fire. Men looked at the lofty and supposedly fire-proof buildings and said: “They are perfectly safe.” But these buildings were consumed as if made of pitch. The fire engines could do nothing to stay the destruction. The firemen were unable to operate the engines.” Testimonies, volume 9, 12, 13.

> „Призор који је потом прошао преда мном био је узбуна због пожара. Људи су гледали високе и наводно ватроотпорне зграде и говорили: ‘Оне су потпуно сигурне.’ Али те зграде биле су прогутане као да су сачињене од смоле. Ватрогасне справе нису могле ништа учинити да зауставе разарање. Ватрогасци нису били у стању да управљају справама.” Testimonies, volume 9, 12, 13.

The Adventist church immediately after September 11, 2001 sought to hide passages such as this from the world. How could this not be about New York City, and the enormously high buildings which the fire engines could not stop the ensuing fires? How could a passage such as this from the writings that the Adventist church professes to be written by a prophetess not be proclaimed from the rooftops after such a fulfillment as that?

Адвентистичка црква је непосредно након 11. септембра 2001. настојала да сакрије овакве одломке од света. Како се ово не би могло односити на Њујорк Сити и на изузетно високе зграде у којима ватрогасна возила нису могла да зауставе пожаре који су уследили? Како један овакав одломак из списа за које Адвентистичка црква исповеда да су написани од стране пророчице не би био објављиван са кровова после таквог испуњења?

The arrival of the sprinkling of the latter rain, that marks the arrival of the prophetic “debate,” also identifies the final rebellion of Adventism, for it is there that they fully reject the clear and simple words of the one they identify as the prophetess to the remnant.

Долазак кропљења позне кише, који означава долазак пророчке „расправе“, такође означава и коначну побуну адвентизма, јер управо ту они у потпуности одбацују јасне и једноставне речи оне коју препознају као пророчицу Остатку.

> “Satan is . . . constantly pressing in the spurious—to lead away from the truth. The very last deception of Satan will be to make of none effect the testimony of the Spirit of God. ‘Where there is no vision, the people perish’ (Proverbs 29:18). Satan will work ingeniously, in different ways and through different agencies, to unsettle the confidence of God’s remnant people in the true testimony.

> „Сотона непрестано намеће лажно — да би одвео од истине. Сасвим последња Сотонина обмана биће да учини без дејства сведочанство Духа Божјега. ‘Где нема утваре, народ пропада’ (Приче 29:18). Сотона ће домишљато деловати, на различите начине и посредством различитих оруђа, да пољуља поверење Божјег народа остатка у истинито сведочанство.

> “There will be a hatred kindled against the Testimonies which is satanic. The workings of Satan will be to unsettle the faith of the churches in them, for this reason: Satan cannot have so clear a track to bring in his deceptions and bind up souls in his delusions if the warnings and reproofs and counsels of the Spirit of God are heeded.” Selected Messages, book 1, 48.

> „Разгореће се мржња против Сведочанстава која је сатанска. Сатанина настојања биће усмерена на то да поколебају веру цркава у њих, из овог разлога: Сатана не може имати тако јасан пут да уведе своје обмане и свеже душе у својим заблудама ако се услише опомене, укори и савети Духа Божјег.“ Selected Messages, књига 1, 48.

The prophetic binding of both the wheat and the tares began on September 11, 2001, with the rebellion against the Spirit of Prophecy, which marked the conclusion of a progressive rebellion that began against the Bible in 1863.

Пророчко повезивање и пшенице и кукоља отпочело је 11. септембра 2001. године побуном против Духа пророштва, која је означила закључак једне постепене побуне што је започела против Библије 1863. године.

> “We as a people profess to have truth in advance of every other people upon the earth. Then our life and character should be in harmony with such a faith. The day is just upon us when the righteous shall be bound like precious grain in bundles for the heavenly garner, while the wicked are, like the tares, gathered for the fires of the last great day. But the wheat and tares ‘grow together until the harvest.’” Testimonies, volume 5, 100.

> „Ми као народ исповедамо да имамо истину пре сваког другог народа на земљи. Стога би наш живот и карактер требало да буду у складу са таквом вером. Непосредно је пред нама дан када ће праведни бити повезани као драгоцено жито у снопове за небеску житницу, док се безбожни, као кукољ, сабирају за огњеве последњег великог дана. Али пшеница и кукољ ‘расту заједно до жетве.’“ Testimonies, volume 5, 100.

How could Adventism ignore the following passage that states directly that when these buildings came down Revelation eighteen, verse one through three would be fulfilled?

Како је адвентизам могао да занемари следећи одломак, који непосредно каже да ће, када ове зграде буду пале, бити испуњено Откривење осамнаест, стихови један до три?

> “Now comes the word that I have declared that New York is to be swept away by a tidal wave? This I have never said. I have said, as I looked at the great buildings going up there, story after story, ‘What terrible scenes will take place when the Lord shall arise to shake terribly the earth! Then the words of Revelation 18:1–3 will be fulfilled.’ The whole of the eighteenth chapter of Revelation is a warning of what is coming on the earth. But I have no light in particular in regard to what is coming on New York, only that I know that one day the great buildings there will be thrown down by the turning and overturning of God’s power. From the light given me, I know that destruction is in the world. One word from the Lord, one touch of his mighty power, and these massive structures will fall. Scenes will take place the fearfulness of which we cannot imagine.” Review and Herald, July 5, 1906.

> „Одакле долази тврдња да сам објавила како Њујорк треба да буде збрисан плимним таласом? То никада нисам рекла. Рекла сам, док сам посматрала како се тамо подижу велике зграде, спрат за спратом: ‘Какви ће се страшни призори одиграти када Господ устане да страховито потресе земљу! Тада ће се испунити речи из Откривења 18:1–3.’ Читаво осамнаесто поглавље Откривења представља упозорење о ономе што долази на земљу. Али немам посебну светлост у погледу онога што долази на Њујорк, осим што знам да ће једнога дана тамошње велике зграде бити оборене окретањем и превртањем Божје силе. Из светлости која ми је дата, знам да је разорење у свету. Једна реч од Господа, један додир Његове силне моћи, и ове масивне грађевине ће пасти. Одиграће се призори чију страхоту не можемо ни замислити.” Review and Herald, July 5, 1906.

The issue we are addressing here is not whether these passages were fulfilled on September 11, 2001, for they absolutely were, but the issue we are seeking to address is the “debate” that would begin at that time. The debate was over correct or incorrect methodology. The Adventist church began its rejection of the fourteen rules of prophetic interpretation of William Miller in 1863, and they have progressed to the point now where you cannot purchase a book of biblical study written by Adventist theologians that isn’t repeatedly endorsed by the theologians of apostate Protestantism and Roman Catholicism. From 1863 to 2001, and still today, the methodology that was originally represented by William Miller’s rules of prophetic interpretation were set aside for the methodology of Roman Catholicism and apostate Protestantism. The prophetic “debate” that began when Revelation eighteen, verses one through three were fulfilled was over true or false methodology.

Питање којим се овде бавимо није да ли су ови одломци били испуњени 11. септембра 2001, јер јесу без икакве сумње, него је питање које настојимо да размотримо „расправа“ која је у то време отпочела. Расправа се водила о исправној или неисправној методологији. Адвентистичка црква је своје одбацивање четрнаест правила пророчке интерпретације Вилијама Милера започела 1863. године, и напредовала је до те тачке да сада не можете купити ниједну књигу библијског проучавања коју су написали адвентистички теолози, а да она није изнова потврђивана од стране теолога отпалог протестантизма и римокатолицизма. Од 1863. до 2001, па и до данас, методологија која је првобитно била представљена Милеровим правилима пророчке интерпретације била је остављена по страни ради методологије римокатолицизма и отпалог протестантизма. Пророчка „расправа“ која је започела када је било испуњено Откривење осамнаест, стихови један до три, водила се о истинитој или лажној методологији.

We will continue our consideration of the “debate” of chapter twenty-seven of Isaiah in the next article.

Наставићемо наше разматрање „расправе“ из двадесет седмог поглавља Исаије у наредном чланку.

> “We should know for ourselves what constitutes Christianity, what is truth, what is the faith that we have received, what are the Bible rules—the rules given us from the highest authority.” The 1888 Materials, 403.

> „Треба сами за себе да знамо шта сачињава хришћанство, шта је истина, шта је вера коју смо примили, која су библијска правила — правила која су нам дата од највишег ауторитета.“ The 1888 Materials, 403.

Back to Articles