Article

# The Hidden History of Verse Forty - Number Sixteen

Скривена историја четрдесетог стиха — број шеснаест

The Second Woe - Part Three

Drugo teško — treći deo

Author

Jeff Pippenger

Published

June 18, 2026

Formats

PDF
Word
Song MP3

## Jones' Logic

Džounsova logika

Jones’ logic that the first angel of Revelation fourteen cannot be separated from the following two angels is rock-solid. His identification of the structural connection of those three angels with the trumpet angels is absolutely air-tight. His emphasis was no doubt upon the three angels of Revelation fourteen, but the logic for applying them as “inseparable,” is just as valid for all the angels that preceded them.

Џонсово расуђивање да се први анђео из Откривења четрнаест не може одвојити од наредна два анђела, потпуно је чврсто. Његово препознавање структурне повезаности та три анђела са анђелима труба апсолутно је непробојно. Његов нагласак је несумњиво био на три анђела из Откривења четрнаест, али логика за њихову примену као „нераздвојних“ подједнако је ваљана и за све анђеле који су им претходили.

Because he was focusing upon the three angels of Revelation fourteen, he did not carry out his own logic to its ultimate conclusion. Ultimately the logic he used to connect the fifth, sixth and seventh woe trumpets to the three angels of Revelation fourteen, also included taking the line of the trumpets all the way back to the first of the seven trumpet angels.

Пошто је био усредсређен на три анђела из Откривења четрнаесте главе, није спровео сопствену логику до њеног крајњег закључка. На крају, логика коју је употребио да повеже пету, шесту и седму трубну невољу са три анђела из Откривења четрнаесте главе, такође је подразумевала да се низ труба прати све до првог од седам анђела са трубама.

> And I saw the seven angels which stood before God; and to them were given seven trumpets. … And the seven angels which had the seven trumpets prepared themselves to sound. Revelation 8:2, 6.

> И видех седам анђела који стајаху пред Богом; и њима се дадоше седам труба. … И седам анђела који имаху седам труба припремише се да затрубе. Откривење 8:2, 6.

The series of angels begins with the “seven” trumpet angels, and the line of angels in Revelation begins with the first trumpet all the way through to the third angel’s warning of the mark of the beast. Jones is correct for identifying a distinction from the first four trumpets and the last three woe trumpets, for that “four and three” prophetic structure is also found in the churches and the seals. Established upon three witnesses in the book of Revelation allows those who choose to see that seven as a symbol, also contains four as a symbol and three as a symbol.

Низ анђела започиње са „седам“ анђела труба, а линија анђела у Откривењу почиње од прве трубе и простире се све до упозорења трећег анђела о жигу звери. Џонс је у праву што уочава разликовање између прве четири трубе и последње три трубе невоље, јер се та пророчка структура „четири и три“ налази и у црквама и у печатима. Утврђено на основу три сведока у књизи Откривења, то омогућава онима који изаберу да виде да седам, као симбол, у себи садржи и четири као симбол и три као симбол.

## A Divine Connection

Божанска повезаност

What we have been identifying in the recent past is that the first and second angels of Revelation fourteen are empowered by a time prophecy of Islam of the first and second woes, and that the empowerment of the third angel is accomplished by the fulfillment of the third woe on 9/11. What Jones’ application identifies, (even though he did not make my point) is that every angel from the first trumpet angel of Revelation eight to the third woe trumpet of Revelation eleven is inseparably connected with the three angels of Revelation fourteen. They are symbols within the same prophetic line. They must be recognized as such to understand the various roles that each of the angels represent. So just as the seven churches, seals and trumpets represent seven, and also the symbol of four and three within the overall symbolism of the seven (churches, seals and trumpets); the line of angels from the first of seven trumpet angels all the way through to the third angel must be considered as a whole. This identifies a line of eleven angels.

Оно што смо у скорије време уочавали јесте да су први и други анђео из Откривења четрнаест оснажени временским пророштвом о исламу, у оквиру првог и другог тешкоће, и да се оснажење трећег анђела извршава испуњењем треће тешкоће 11. септембра. Оно што Џонсово тумачење показује (иако он није изнео моју поенту) јесте да је сваки анђео, од првог анђела трубе из Откривења осам до трубе треће тешкоће из Откривења једанаест, нераскидиво повезан са три анђела из Откривења четрнаест. То су симболи унутар исте пророчке линије. Морају бити препознати као такви да би се разумеле различите улоге које сваки од тих анђела представља. Стога, као што седам цркава, печата и труба представљају број седам, а такође и симбол четири и три унутар свеукупне симболике седам (цркава, печата и труба), тако се и линија анђела, од првог од седам анђела труба па све до трећег анђела, мора посматрати као целина. То указује на линију од једанаест анђела.

The three angels of Revelation fourteen represent the warning message of the Millerites that announced the opening of the judgment and thereafter the warning message of the one hundred and forty-four thousand that is announcing the close of judgment.

Три анђела из Откривења четрнаесте главе представљају опоменску поруку милерита која је објављивала отпочињање суда, а потом опоменску поруку сто четрдесет и четири хиљаде, која објављује завршетак суда.

The seven trumpets represent powers that God employed providentially to bring judgment upon nations that enforced the worship of the sun.

Седам труба представљају силе које је Бог промислитељски употребио да изврши суд над народима који су наметали обожавање сунца.

The first four trumpets identify the progressive demise of Western Rome by the year 476.

Прве четири трубе означавају постепену пропаст Западног Рима до 476. године.

The fifth and sixth identify the demise of Eastern Rome from 1449 unto 1453.

Пети и шести означавају пропаст Источног Рима од 1449. до 1453. године.

The last three trumpets represent Islam of the three woes.

Последње три трубе представљају ислам трију невоља.

The angel in Revelation ten is Christ, who descends to empower the movement in the beginning and He descends again in Revelation eighteen, to empower the movement at the end.

Анђео из Откривења десете главе јесте Христос, који силази да оснажи покрет на почетку, и Он поново силази у Откривењу осамнаесте главе, да оснажи покрет на крају.

The seventh trumpet began to sound on October 22, 1844 at the opening of the judgment which is the antitypical Day of Atonement. The trumpet of Jubilee was to be sounded on the Day of Atonement. Two trumpets therefore are sounded at the judgment; the Jubilee trumpet and the seventh trumpet.

Седма труба је почела да се оглашава 22. октобра 1844. године при отварању суда, који је противобразни Дан помирења. Труба Јубилеја требало је да буде оглашена на Дан помирења. Стога се на суду оглашавају две трубе: труба Јубилеја и седма труба.

> Then shalt thou cause the trumpet of the jubilee to sound on the tenth day of the seventh month, in the day of atonement shall ye make the trumpet sound throughout all your land. And ye shall hallow the fiftieth year, and proclaim liberty throughout all the land unto all the inhabitants thereof: it shall be a jubilee unto you; and ye shall return every man unto his possession, and ye shall return every man unto his family. A jubilee shall that fiftieth year be unto you: ye shall not sow, neither reap that which groweth of itself in it, nor gather the grapes in it of thy vine undressed. Leviticus 25:9–11.

> Тада заповеди да затруби труба јубилеја десетога дана седмога месеца; на Дан помирења нека се затруби труба по свој земљи вашој. И посветите педесету годину, и огласите слободу по свој земљи свим становницима њезиним: нека вам она буде јубилеј; и сваки нека се врати на своје имање, и сваки нека се врати својој породици. Нека вам та педесета година буде јубилеј: не сејте, нити жањите оно што само од себе нарасте у њој, нити берите грожђе с необрезане лозе своје. Левитска 25:9–11.

The context that identifies the scattering of Israel for “seven times” located in the very next chapter in Leviticus, is set forth in the verses that lead to the instruction of sounding the jubilee trumpet on the Day of Atonement.

Контекст који поистовећује расејање Израела за „седам времена“, смештен у самом наредном поглављу Левитске књиге, изложен је у стиховима који воде ка упутству да се на Дан очишћења огласи јубиларна труба.

> Speak unto the children of Israel, and say unto them, When ye come into the land which I give you, then shall the land keep a sabbath unto the Lord. Six years thou shalt sow thy field, and six years thou shalt prune thy vineyard, and gather in the fruit thereof; But in the seventh year shall be a sabbath of rest unto the land, a sabbath for the Lord: thou shalt neither sow thy field, nor prune thy vineyard. That which groweth of its own accord of thy harvest thou shalt not reap, neither gather the grapes of thy vine undressed: for it is a year of rest unto the land. And the sabbath of the land shall be meat for you; for thee, and for thy servant, and for thy maid, and for thy hired servant, and for thy stranger that sojourneth with thee, And for thy cattle, and for the beast that are in thy land, shall all the increase thereof be meat. And thou shalt number seven sabbaths of years unto thee, seven times seven years; and the space of the seven sabbaths of years shall be unto thee forty and nine years. Leviticus 25:2–8.

> Говори синовима Израиљевим и кажи им: Кад дођете у земљу коју вам дајем, нека земља празнује суботу Господу. Шест година засејавај њиву своју, и шест година орезуј виноград свој, и сабирај род његов; а седме године нека буде земљи субота потпуног починка, субота Господу: немој засејавати њиву своју нити орезивати виноград свој. Оно што само од себе израсте после жетве твоје немој жети, нити сабирај грожђе с необрађене лозе своје; јер је то година починка за земљу. И суботни род земље нека вам буде за храну: теби, и слузи твојему, и слушкињи твојој, и најамнику твојему, и дошљаку твоме који борави с тобом, и стоци твојој, и зверима које су у земљи твојој — сав род њен нека буде за храну. И наброј себи седам субота година, седам пута по седам година; и време тих седам субота година нека ти буде четрдесет и девет година. Левитска 25:2–8.

When Miller recognized the judgment against Israel for breaking the sabbath rest for the land in chapter twenty-six, he applied the principle that a day represents a year and discovered that a year is three hundred and sixty days, and that seven times three hundred and sixty was twenty-five hundred and twenty years of punishment for breaking the covenant. It was the first prophetic truth he discovered. It’s the foundation of the truths that made up the foundation that Christ laid through the work of Miller. The Jubilee trumpet is an announcement of deliverance and freedom.

Када је Милер у двадесет шестом поглављу препознао суд над Израиљем због нарушавања сабатног починка за земљу, применио је начело да један дан представља једну годину и открио да година има три стотине шездесет дана, те да је седам пута три стотине шездесет износило две хиљаде пет стотина двадесет година казне за кршење завета. То је била прва пророчка истина коју је открио. Она је темељ истина које су сачињавале темељ што га је Христос поставио кроз Милерово дело. Јубиларна труба је објава избављења и слободе.

The seventh trumpet is Islam of the third woe.

Седма труба јесте ислам трећег тешко.

> But in the days of the voice of the seventh angel, when he shall begin to sound, the mystery of God should be finished, as he hath declared to his servants the prophets. Revelation 10:7.

> Него у дане гласа седмога анђела, кад почне да труби, тајна Божја ће се свршити, као што је објавио својим слугама пророцима. Откривење 10:7.

The seventh trumpet of Islam is an external prophetic truth and the Jubilee trumpet is the internal prophetic truth of justification by faith—deliverance from sin, which according to Sister White is the third angel in verity. In the period when the seventh trumpet is sounding, the mystery of Christ in you the hope of glory will be perfected as Christ combines His Divinity with the humanity of the one hundred and forty-four thousand. Those who then receive the seal of God will proclaim a trumpet message of warning represented as the third woe and also the warning of the third angel. The third woe empowers the message of the third angel when the angel who is no less a personage than Jesus Christ descends with a message in His hand.

Седма труба ислама јесте спољашња пророчка истина, а јубиларна труба унутрашња пророчка истина оправдања вером — избављења од греха, што је, према Сестри Вајт, трећи анђео у истини. У раздобљу када одјекује седма труба, тајна Христос у вама, нада славе, биће усавршена док Христос сједињује своје Божанство са човештвом сто четрдесет и четири хиљаде. Они који тада приме печат Божји објављиваће трубну вест опомене, представљену као треће тешко, а такође и опомену трећег анђела. Треће тешко оснажује вест трећег анђела када анђео, који није нико мањи до сам Исус Христос, силази са вешћу у својој руци.

When we identify that it was a time prophecy of the first and second woe that empowered the first angel’s message, and a prophecy of the third woe that empowers the third angel’s message, we are identifying the trumpets as ‘judgments that were brought upon Rome in response to Sunday enforcement.’ Those providential judgments, particularly the last three woe trumpets, align and parallel the warning message of Revelation fourteen’s three angels. Two woes and two angels in the Millerite history and the third woe and the third angel in the history of the one hundred and forty-four thousand. In the beginning history of the first and second angels, the message of the opening of the judgment was empowered by a fulfillment of Islam of the first and second woes. In the ending history of the third angel the message announcing the close of judgment was empowered by a fulfillment of Islam of the third woe.

Када препознамо да је временско пророчанство о првом и другом тешкоћу оснажило поруку првог анђела, и да пророчанство о трећем тешкоћу оснажује поруку трећег анђела, ми препознајемо трубе као „судове који су били изливени на Рим као одговор на наметање недеље.“ Ти промислитељски судови, нарочито последње три тешкоће труба, подударају се и иду упоредо са поруком упозорења о три анђела из Откривења четрнаесте главе. Две тешкоће и два анђела у милеритској историји, и трећа тешкоћа и трећи анђео у историји сто четрдесет и четири хиљаде. У почетној историји првог и другог анђела, порука о отварању суда била је оснажена испуњењем ислама прве и друге тешкоће. У завршној историји трећег анђела, порука која објављује затварање суда била је оснажена испуњењем ислама треће тешкоће.

The empowerment at the beginning and ending was represented by the angel of Revelation ten and eighteen, “who was no less a personage than Jesus Christ.” The external message of Islam and the internal message of judgment is the external third woe trumpet and the internal message of judgment is the trumpet of the third angel. The external trumpet of Islam is the prophecy of twenty-five hundred and twenty years and the internal trumpet of the third angel is the twenty-three hundred years. Both arrived and sounded at the opening of the judgment of the dead, and both arrived again at the opening of the judgment of the living.

Оснажење на почетку и на крају било је представљено анђелом из Откривења десете и осамнаесте главе, „који није био нико мањи од Исуса Христа“. Спољашња порука ислама и унутрашња порука суда јесу спољашња труба трећег аваја, а унутрашња порука суда јесте труба трећег анђела. Спољашња труба ислама јесте пророчанство о две хиљаде пет стотина и двадесет година, а унутрашња труба трећег анђела јесте две хиљаде и три стотине година. Обе су дошле и огласиле се при отварању суда над мртвима, и обе су поново дошле при отварању суда над живима.

The angel of Revelation ten descended on August 11, 1840 in fulfillment of the prophecy of Islam and in so doing, the angel typified the descent of the angel of Revelation eighteen with a fulfillment of a prophecy of Islam. God’s judgment upon the rebellion of the Sunday law in 321, and then again in 538 is represented by the first six trumpets, and His judgment for the soon-coming Sunday law rebellion is represented by the seventh trumpet, which is the third woe and also the third angel. The warning message of the beginning of the judgment on October 22, 1844 and the warning message of the judgment of the living on 9/11 were both empowered by the seventh angel in the sequence that Jones set forth. Six trumpet angels in chapters eight and nine, then in chapter ten the angel descends who is no less a personage than Jesus Christ. He is the seventh in the sequence of angels, who is followed in chapter eleven by the third woe, which is the seventh trumpet that began to sound in 1844, but is the eighth in the series of angels that lead to the ninth, tenth and eleventh angels in Revelation fourteen.

Анђео из Откривења десет сишао је 11. августа 1840. године у испуњењу пророчанства о исламу, и тиме је тај анђео предобразио силазак анђела из Откривења осамнаест уз испуњење једног пророчанства о исламу. Божји суд над побуном недељног закона 321. године, а затим поново 538. године, представљен је првих шест труба, а Његов суд за ускоро долазећу побуну недељног закона представљен је седмом трубом, која је треће тешко и уједно трећи анђео. Порука упозорења о почетку суда 22. октобра 1844. године и порука упозорења о суду живима 11. септембра биле су обе оснажене од стране седмог анђела у низу који је изложио Џоунс. Шест анђела труба у осмој и деветој глави, затим у десетој глави силази анђео који није нико мањи до Исус Христос. Он је седми у низу анђела, за којим у једанаестој глави следи треће тешко, што је седма труба која је почела да труби 1844. године, али је осма у низу анђела који воде ка деветом, десетом и једанаестом анђелу у Откривењу четрнаест.

The third angel’s message cannot be isolated from the first and second angels’ messages, but neither can it be separated from the seven trumpets of God’s judgment upon apostasy. The first four trumpets of judgment in chapter eight of Revelation identify the progressive demise of Western Rome after Constantine’s first Sunday law in 321 and began at his division of the empire into east and west in 330.

Порука трећег анђела не може се издвојити из порука првог и другог анђела, али се исто тако не може одвојити ни од седам труба Божјег суда над отпадништвом. Прве четири трубе суда у осмом поглављу Откривења указују на постепену пропаст Западног Рима након Константиновог првог недељног закона из 321. године, а отпочеле су његовом поделом царства на исток и запад 330. године.

> “When our nation, in its legislative councils, shall enact laws to bind the consciences of men in regard to their religious privileges, enforcing Sunday observance, and bringing oppressive power to bear against those who keep the seventh-day Sabbath, the law of God will, to all intents and purposes, be made void in our land; and national apostasy will be followed by national ruin.” Review and Herald, December 18, 1888.

> „Када наш народ, у својим законодавним већима, буде донео законе да веже савест људи у погледу њихових верских права, намећући светковање недеље и примењујући угњетачку силу против оних који држе суботу седмога дана, Закон Божји ће, за све практичне сврхе, бити укинут у нашој земљи; а за националним отпадом уследиће национална пропаст.“ Review and Herald, 18. децембар 1888.

The principle of national apostasy bringing national ruin was brought upon Constantine’s nation beginning with the first four trumpets that brought Western Rome to a conclusion by 476. Eastern Rome came to its conclusion in 1453, though it had prophetically lost its national sovereignty on July 27, 1449. Unlike Babylon, who was overthrown in one night, Rome, both western and eastern was brought to their endings progressively. The demise of Western Rome under the first four trumpets by 476, represents the demise of the United States under four trumpets, which at one level represents the four generations of the United States that began in 1798 and ends at the Sunday law. Those four generations parallel the four generations of Adventism, which parallel the first four churches of Revelation two, and the four escalating abominations of Ezekiel chapter eight and the four waves of grasshoppers in the book of Joel.

Начело националног отпадништва које доноси националну пропаст дошло је на Константинов народ почевши с прве четири трубе, које су до 476. године привеле Западни Рим његовом крају. Источни Рим дошао је своме крају 1453. године, премда је пророчки изгубио свој национални суверенитет 27. јула 1449. За разлику од Вавилона, који је био оборен у једној ноћи, Рим, и западни и источни, био је доведен до свога краја поступно. Пропаст Западног Рима под прве четири трубе до 476. године представља пропаст Сједињених Држава под четири трубе, што на једном нивоу представља четири генерације Сједињених Држава које почињу 1798. године и завршавају се недељним законом. Те четири генерације стоје у паралели са четири генерације адвентизма, које стоје у паралели с прве четири цркве из Откривења 2, и са четири све теже гадости из осме главе Језекиља и са четири таласа скакаваца у књизи пророка Јоила.

> For thus saith the Lord God; How much more when I send my four sore judgments upon Jerusalem, the sword, and the famine, and the noisome beast, and the pestilence, to cut off from it man and beast? Ezekiel 14:21.

> Јер овако говори Господ Бог: колико више када пошаљем на Јерусалим своја четири љута суда — мач, и глад, и љуту звер, и помор — да из њега истребим и човека и животињу? Језекиљ 14:21.

The fifth and sixth trumpets brought down Eastern Rome, and eastern Rome in prophetic relation to western Rome, represents the state. Western Rome represents the church. Western Rome also represents the United States, who is conquered first, as was western Rome.

Пета и шеста труба обориле су Источни Рим, а Источни Рим, у пророчком односу према Западном Риму, представља државу. Западни Рим представља цркву. Западни Рим такође представља Сједињене Државе, које су прве освојене, као што је био и Западни Рим.

> “As America, the land of religious liberty, shall unite with the Papacy in forcing the conscience and compelling men to honor the false sabbath, the people of every country on the globe will be led to follow her example.” Testimonies, volume 6, 18.

> „Када се Америка, земља верске слободе, уједини с папством у принуђивању савести и приморавању људи да поштују лажну суботу, народи сваке земље на земаљској кугли биће наведени да следе њен пример.“ Testimonies, том 6, 18.

The first four trumpets represent the four generations of American history, and when the United States falls, the glorious land of verse forty-one of Daniel eleven has just fallen, and the next obstacle is Egypt, a symbol of the rest of the nations of the world. The United Nations, who are the ten kings, then agree to give their seventh kingdom to the papacy, for ‘a short space—one hour,’ in Revelation seventeen. This occurs at Herod’s birthday party, when he pledges half his kingdom. At Herod’s birthday party, in that hour the handwriting appears upon the plaster of the walls, and Belshazzar is slain. That hour arrives at the Sunday law and continues until the close of human probation. The seventh kingdom is conquered as typified by the destruction of the walls of Constantinople that came down in 1453. From the Sunday law in the United States, as typified by 1449; unto the fall of Constantinople in 1453 is four symbolic years. The papacy received its deadly wound in 1798.

Прве четири трубе представљају четири нараштаја америчке историје, и када Сједињене Државе падну, славна земља из четрдесет првог стиха једанаесте главе Данила управо је пала, а следећа препрека је Египат, символ осталих народа света. Уједињене нације, које су десет царева, тада се саглашавају да предају своје седмо царство папству, за „кратко време — један час“, у Откривењу седамнаест. То се збива на Иродовом рођенданском пиру, када он обећава половину свога царства. На Иродовом рођенданском пиру, у том часу појављује се рукопис на кречу зидова, и Валтазар бива погубљен. Тај час настаје при недељном закону и траје до завршетка људског времена милости. Седмо царство бива освојено, као што је предсказано разорењем зидина Цариграда, које су пале 1453. године. Од недељног закона у Сједињеним Државама, као што је предсказано 1449. годином, до пада Цариграда 1453. године, има четири символичке године. Папство је задобило своју смртоносну рану 1798. године.

In Daniel eleven verse forty the papacy fell in 1798, at the time of the end. Then the king of the south fell in 1989, at the time of the end. The United States falls in verse forty-one and Egypt falls in verse forty-two and the papacy comes to its second and final fall in verse forty-five.

У једанаестом поглављу Данила, у четрдесетом стиху, папство је пало 1798. године, у време краја. Затим је цар југа пао 1989. године, у време краја. Сједињене Америчке Државе падају у четрдесет првом стиху, а Египат пада у четрдесет другом стиху, а папство долази до свог другог и коначног пада у четрдесет петом стиху.

> “From the rise and fall of nations as made plain in the books of Daniel and the Revelation, we need to learn how worthless is mere outward and worldly glory. Babylon, with all its power and magnificence, the like of which our world has never since beheld,—power and magnificence which to the people of that day seemed so stable and enduring,—how completely has it passed away! As ‘the flower of the grass,’ it has perished. James 1:10. So perished the Medo-Persian kingdom, and the kingdoms of Grecia and Rome. And so perishes all that has not God for its foundation. Only that which is bound up with His purpose, and expresses His character, can endure. His principles are the only steadfast things our world knows.” Prophets and Kings, 548.

> „Из успона и пада народа, као што је јасно изложено у књигама Данила и Откривења, треба да научимо колико је безвредна пука спољашња и световна слава. Вавилон, са свом својом моћи и величанством, какво наш свет од тада више никада није видео, — моћи и величанством које су људима онога доба изгледале тако постојане и трајне, — како је потпуно ишчезао! Као „цвет травни“, пропао је. Јаков 1:10. Тако је пропало Мидо-Персијско царство, и царства Грчке и Рима. И тако пропада све што нема Бога за свој темељ. Само оно што је везано за Његову намеру и што изражава Његов карактер може опстати. Његова начела су једино постојане ствари које наш свет познаје.“ Пророци и цареви, 548.

The fall of the United States (the false prophet) in verse forty-one was typified by 1449, and the fall of Egypt (the dragon) in verse forty-two was typified by 1453 and the papacy (the beast) comes to its end with none to help as typified by 1798. The false prophet and the dragon are brought down by trumpet powers, and the beast is brought down by a dragon power.

Пад Сједињених Држава (лажног пророка) у четрдесет и првом стиху предочен је 1449. годином, а пад Египта (аждаје) у четрдесет и другом стиху предочен је 1453. годином, док папство (звер) долази своме крају, и нико му не помаже, као што је предочено 1798. годином. Лажни пророк и аждаја бивају оборени силама трубе, а звер бива оборена силом аждаје.

The number four is a symbol of the dissolution of a kingdom. Alexander’s kingdom disintegrated into four kingdoms, and Egypt came down in the Red Sea in the fourth generation, and Israel is bowing to the sun in the fourth abomination of Ezekiel eight. The four generations of Protestantism and Republicans in the earth beast began in 1798 and ends at the soon-coming Sunday law for both horns. Ezekiel’s four sore judgments upon Jerusalem illustrate four judgments upon the United States, and those four judgments upon the sixth kingdom of Bible prophecy typify the four years from 1449 unto 1453 when the seventh kingdom of Bible prophecy agrees to give half their kingdom unto the papacy in a church and state relationship that the whore of Tyre reigns over.

Број четири је симбол распада једног царства. Александрово царство се распало на четири царства, и Египат је потонуо у Црвеном мору у четвртом нараштају, а Израиљ се клања сунцу у четвртој гадости из осме главе Језекиљеве. Четири нараштаја протестантизма и републиканаца у звери из земље започели су 1798. године и окончавају се ускоро долазећим недељним законом за оба рога. Језекиљева четири тешка суда над Јерусалимом приказују четири суда над Сједињеним Америчким Државама, а та четири суда над шестим царством библијског пророштва представљају четири године од 1449. до 1453, када се седмо царство библијског пророштва саглашава да да половину свога царства папству у односу цркве и државе над којим царује блудница из Тира.

The four years of 1449 unto 1453 represent the demise of the seventh kingdom at the Sunday law, and they also represent the period of the demise of the eighth kingdom from the Sunday law unto the close of probation. The conquering of Egypt, who is the world and also the dragon that is given to the papacy, is a fractal at the beginning of the period symbolized by the four years of 1449 unto 1453. This identifies the fall of Constantinople at the Sunday law, and then again when Michael stands up. When Michael stands up the four angels are fully released according to inspiration.

Четири године од 1449. до 1453. представљају пропаст седмог царства при недељном закону, а такође представљају и раздобље пропасти осмог царства од недељног закона до завршетка времена милости. Освајање Египта, који је свет, а такође и аждаја која је дата папству, фрактал је на почетку раздобља симболизованог четирима годинама од 1449. до 1453. Ово указује на пад Цариграда при недељном закону, а затим поново када Михаило устане. Када Михаило устане, четири анђела су, према надахнућу, у потпуности пуштена.

> “I saw that the four angels would hold the four winds until Jesus’ work was done in the sanctuary, and then will come the seven last plagues.” Early Writings, 36.

> „Видела сам да ће четири анђела задржавати четири ветра док Исусово дело не буде довршено у светињи, а потом ће доћи седам последњих зала.” Early Writings, 36.

Four divisions of Alexander’s kingdom, four trumpets upon Western Rome, four winds released on Eastern Rome, four sore judgments upon Jerusalem, four winds released when the papacy comes to its end with none to help. With these prophetic symbols set forth we will consider the second woe in the context of applying it at the soon coming Sunday law.

Четири поделе Александровог царства, четири трубе над Западним Римом, четири ветра пуштена на Источни Рим, четири тешка суда над Јерусалимом, четири ветра пуштена када папство дође своме крају и не буде никога да му помогне. Са овим пророчким симболима изложеним, размотрићемо друго тешко зло у контексту његове примене на ускоро долазећи закон о недељи.

## The Council of Florence

Фирентински сабор

In 1439, at the Council of Florence (also called the Union of Florence), representatives of the Eastern Orthodox Church (led by the Byzantine Emperor John VIII Palaiologos and the Patriarch of Constantinople) signed a formal decree of union with the Roman Catholic Church. They agreed to identify the Pope of Rome as the head (supreme authority) of the entire Church.

Године 1439, на Фирентинском сабору (који се назива и Фирентинска унија), представници Источне православне цркве (предвођени византијским царем Јованом VIII Палеологом и цариградским патријархом) потписали су формални декрет о унији са Римокатоличком црквом. Сагласили су се да признају папу римског као поглавара (врховни ауторитет) целокупне Цркве.

> For the husband is the head of the wife, even as Christ is the head of the church: and he is the saviour of the body. Ephesians 5:23.

> Јер је муж глава жени, као што је и Христос глава Цркви; и Он је Спаситељ тела. Ефесцима 5:23.

## The Nicene Creed

Никејски Символ вере

The Emperor and Patriarch accepted the “Filioque clause” in the Nicene Creed, which was an addition to the Nicene Creed, claiming that the Holy Spirit proceeds from the Father and the Son. The Nicene Creed is one of the most important and widely used statements within the history of the Catholic faith. The Nicene Creed is a formal summary of core Catholic beliefs. It was originally written to defend the truth about who Jesus Christ is. In 325, a major controversy arose because a priest named Arius taught that Jesus was created by God the Father and was not fully God.

Цар и патријарх прихватили су „Filioque клаузулу“ у Никејском Символу вере, која је представљала додатак Никејском Символу вере, тврдећи да Дух Свети исходи од Оца и Сина. Никејски Символ вере једно је од најважнијих и најшире употребљаваних исповедања у историји католичке вере. Никејски Символ вере је формални сажетак основних католичких веровања. Првобитно је био састављен ради одбране истине о томе ко је Исус Христос. Године 325. настала је велика расправа јер је један свештеник по имену Арије учио да је Исуса створио Бог Отац и да Он није у потпуности Бог.

Emperor Constantine called the First Council of Nicaea to settle the issue. The council strongly affirmed that Jesus is fully God, “of the same substance” as the Father. The Creed was later expanded at the Council of Constantinople in 381. It is to be noted at this point; that the Nicene Creed was established in the history of Constantine the first, and it would be an issue for the last Constantine, who was Constantine the eleventh, who was the last Emperor of the eastern Byzantine Empire. Constantine the Great, who was the first is repeatedly set forth as a subject in Bible prophecy. He is the ruler at the beginning of the empire of the east and therefore typifies the ruler at the ending of the empire of the east. The fact that the Nicene Creed is an element of both the beginning and ending histories must be noted by a student of prophecy, if they understand the principle of alpha and omega.

Цар Константин је сазвао Први никејски сабор да реши то питање. Сабор је снажно потврдио да је Исус у потпуности Бог, „једносуштан“ Оцу. Символ вере је касније проширен на Цариградском сабору 381. године. На овом месту треба запазити да је Никејски символ вере установљен у историји првог Константина, и да ће он бити питање за последњег Константина, који је био Константин једанаести, последњи цар источног Византијског царства. Константин Велики, који је био први, изнова се износи као предмет у библијском пророчанству. Он је владар на почетку царства истока и стога представља праслику владара на завршетку царства истока. Чињеница да је Никејски символ вере чинилац и у почетној и у завршној историји мора бити запажена од стране студента пророчанства, ако разуме начело алфе и омеге.

In 381, the Nicene Creed was updated with the doctrine of Purgatory, the doctrine of the Eucharist, with the acceptance of the use of unleavened bread for the Eucharist, which was a Latin practice. The Creed of 381 also accepted the Catholic understanding of original sin and the afterlife. It ended with this key line: “We also define that the holy apostolic see and the Roman Pontiff holds the primacy over the whole world and is the true vicar of Christ.”

Године 381. Никејски Символ вере је допуњен учењем о Чистилишту, учењем о Евхаристији, уз прихватање употребе бесквасног хлеба за Евхаристију, што је била латинска пракса. Символ вере из 381. године такође је прихватио католичко разумевање првородног греха и загробног живота. Завршавао се овом кључном реченицом: „Такође одређујемо да света апостолска столица и римски понтифекс држе првенство над целим светом и да је он истински намесник Христов.“

At the Council of Florence another updated version was signed on July 6, 1439, 14 years before Constantinople fell to the Ottoman Turks in 1453. The union was signed under heavy political pressure. The Byzantine Empire was desperate for military help from the West against the advancing Ottomans. When the Greek delegates returned home, the agreement was strongly rejected by the majority of the clergy, monks, and ordinary people in the East. Most of the bishops who signed it later withdrew their support. The union was never fully implemented and was formally repudiated by the Eastern Orthodox Church in the following years. By the time Constantinople fell in 1453, the union had already effectively collapsed. It is often described by historians as a political union that failed due to deep theological, cultural, and popular resistance.

На Сабору у Фиренци потписана је још једна ажурирана верзија 6. јула 1439. године, 14 година пре него што је Цариград пао под Османске Турке 1453. године. Унија је потписана под снажним политичким притиском. Византијско царство је очајнички тражило војну помоћ са Запада против Османлија који су напредовали. Када су се грчки делегати вратили кући, споразум је био снажно одбачен од стране већине свештенства, монаха и обичног народа на Истоку. Већина епископа који су га потписали касније је повукла своју подршку. Унија никада није била у потпуности спроведена и наредних година ју је Источна православна црква званично одбацила. До времена пада Цариграда 1453. године, унија је већ била фактички пропала. Историчари је често описују као политичку унију која је доживела неуспех услед дубоког богословског, културног и народног отпора.

At the First Council of Nicaea of 325 the Nicene Creed was adopted. It is marked five years before the year 330, when the 360 years of Daniel eleven, verse twenty-four, represented as a “time” concluded.

На Првом никејском сабору 325. године усвојен је Никејски Символ вере. То је означено пет година пре 330. године, када се навршило 360 година из Данила једанаест, стих двадесет четврти, представљених као „време“.

> He shall enter peaceably even upon the fattest places of the province; and he shall do that which his fathers have not done, nor his fathers’ fathers; he shall scatter among them the prey, and spoil, and riches: yea, and he shall forecast his devices against the strong holds, even for a time. Daniel 11:24.

> Он ће ући мирно чак и у најплоднија места покрајине; и учиниће оно што нису чинили његови оци, нити оци његових отаца; разасуће међу њима плен, и грабеж, и богатство; да, и смишљаће своје намере против утврђења, али само за време. Данило 11:24.

The year 31 BC and 330 both mark the “time appointed” of verses twenty-seven and twenty-nine of Daniel eleven.

Године 31. пре Христа и 330. обе означавају „одређено време“ из двадесет седмог и двадесет деветог стиха једанаестог поглавља Данила.

> And both these kings’ hearts shall be to do mischief, and they shall speak lies at one table; but it shall not prosper: for yet the end shall be at the time appointed. … At the time appointed he shall return, and come toward the south; but it shall not be as the former, or as the latter. Daniel 11:27, 29.

> И срца оба ова цара биће наклоњена злу, и за једним столом говориће лажи; али неће успети, јер ће крај доћи у одређено време. … У одређено време вратиће се и поћи према југу; али неће бити као пређашње, ни као потоње. Данило 11:27, 29.

The beginning (330) and ending (1449–1453) of the prophetic line of eastern Rome is represented by the first and last emperor Constantine. The alpha and omega of the prophetic line of eastern Rome, called the Byzantine Empire is connected to the ending of the three hundred and sixty-years Imperial Rome ruled supremely from the battle of Actium in 31 BC unto the year 330, and then onward to 1453. Before the battle of Actium in 31 BC Mark Antony and Augustus Ceasar spoke lies at one table that did not prosper. Before the year 330, in 325 the Nicene Creed was adopted. Before the year 1453 the updated version of the very same Nicene Creed was adopted. Before 31 BC two political figures told lies at one table. In 325 the spiritual lies were told at one table. Those two witnesses identify the political and spiritual lies that were adopted in 1439 at the Council of Florence. That updated Nicene Creed was called the Decree of Union.

Почетак (330) и завршетак (1449–1453) пророчке линије источног Рима представљени су првим и последњим царем Константином. Алфа и омега пророчке линије источног Рима, названог Византијско царство, повезани су са завршетком триста шездесет година царског Рима, који је врховно владао од битке код Акција 31. године пре Христа до 330. године, а затим даље до 1453. године. Пре битке код Акција 31. године пре Христа, Марко Антоније и Август Цезар говорили су лажи за једним столом, што није успело. Пре 330. године, 325. године, усвојен је Никејски символ вере. Пре 1453. године усвојена је ажурирана верзија тог истог Никејског символа вере. Пре 31. године пре Христа двојица политичких личности говорила су лажи за једним столом. Године 325. духовне лажи биле су изговорене за једним столом. Та два сведока идентификују политичке и духовне лажи које су усвојене 1439. године на Фирентинском сабору. Та ажурирана верзија Никејског символа вере називала се Декрет о унији.

The first waymark of lies at one table came before 31 BC, and was between two political factions of pagan Rome. The time appointed for those lies was 31 BC, and it consisted of Augustus, a symbol of Rome against a confederacy of a man and woman representing Egypt. The second set of lies was 325, and the time appointed was 330. The third set of lies was in 1439, and the time appointed was 1449–1453. Those at the table in 1439 represented western and eastern Rome, with eastern Rome seeking a political goal, by agreeing to a religious argument. 31 BC, followed by 330 and then 1453 represent a triple application of the line of Rome.

Прва прекретница лажи за једним столом наступила је пре 31. године пре н. е., и била је између две политичке фракције паганског Рима. Време одређено за те лажи било је 31. године пре н. е., и састојало се од Августа, симбола Рима, насупрот конфедерацији мушкарца и жене који су представљали Египат. Други скуп лажи био је 325. године, а одређено време било је 330. године. Трећи скуп лажи био је 1439. године, а одређено време било је 1449–1453. Они за столом 1439. године представљали су западни и источни Рим, при чему је источни Рим тежио политичком циљу, пристајањем на верски аргумент. 31. година пре н. е., затим 330, а потом 1453. представљају троструку примену линије Рима.

The political threat of the alliance of Marc Antony and Cleopatra, typified the spiritual threat of the heresy of Arianism in 325, which in turn typified the political and religious threat of the Islamic Turks in 1439.

Политичка претња савеза Марка Антонија и Клеопатре представљала је праслику духовне претње аријанске јереси 325. године, која је заузврат представљала праслику политичке и верске претње исламских Турака 1439. године.

The doctrines of the Nicene Creed are lies and there is no truth in them. The document signed on July 6, 1439, at the Council of Florence was called the Decree of Union and represented the same lies and more. When the delegates returned to Constantinople in 1439, they were met with anger and accusations of betrayal. The saying went around: “Better the Turkish turban than the Pope’s mitre.”

Доктрине Никејског Символа вере су лажи и у њима нема истине. Документ потписан 6. јула 1439. године, на Фирентинском сабору, назван је Декрет о унији и представљао је исте те лажи, и још више од тога. Када су се изасланици 1439. године вратили у Цариград, дочекани су са гневом и оптужбама за издају. Кружила је изрека: „Боље турски турбан него папска митра.“

The union was signed mainly because the Byzantine Emperor desperately needed Western military help against the Ottomans. Once it became clear that very little (or no) military aid was coming, support for the union evaporated. In 1450–1451, several Eastern synods rejected the union, and after Constantinople fell in 1453, the union was completely abandoned. The ultimate outcome of the Decree of Union of Florence is considered by the Eastern Orthodox Church as a failed and rejected council. It is not recognized as valid. The Roman Catholic Church, however, still considers it a valid ecumenical council.

Унија је била потписана углавном зато што је византијском цару очајнички била потребна западна војна помоћ против Османлија. Када је постало јасно да стиже врло мало војне помоћи (или да је уопште неће бити), подршка унији је ишчезла. У годинама 1450–1451, неколико источних синода одбацило је унију, а након пада Цариграда 1453. године, унија је у потпуности напуштена. Источна православна црква коначни исход Фирентинског декрета о унији сматра неуспелим и одбаченим сабором. Она га не признаје као ваљан. Римокатоличка црква га, међутим, и даље сматра ваљаним васељенским сабором.

We are setting the logic to understand how the prophetic characteristics of the second woe are repeated in the history of the third woe. The one-hundred-and-fifty-year prophecy of the first woe began on July 27, 1299 and ended on July 27, 1449.

Постављамо логички оквир да бисмо разумели како се пророчке одлике другог јао понављају у историји трећег јао. Пророчанство од сто педесет година о првом јао започело је 27. јула 1299. и завршило се 27. јула 1449.

## 1449

1449

Constantine XI Palaiologos was born in 1404 and reigned from January, 1449 unto May 29, 1453. He was the final emperor of the Eastern Roman (Byzantine) Empire, which had lasted over 1,100 years. He bravely led the defense of Constantinople during the Ottoman siege in 1453 with only about 7,000 to 8,000 defenders against Mehmed II’s army of 80,000 plus. He died fighting on the city walls on May 29, 1453 when Constantinople finally fell. His body was never conclusively identified. His death marked the end of the Roman Empire (the last direct continuation of the empire founded by Augustus in 27 BC).

Konstantin XI Paleolog rođen je 1404. godine i vladao je od januara 1449. do 29. maja 1453. Bio je poslednji car Istočnog rimskog (Vizantijskog) carstva, koje je trajalo više od 1.100 godina. Hrabro je predvodio odbranu Konstantinopolja tokom osmanske opsade 1453. godine sa svega oko 7.000 do 8.000 branilaca nasuprot vojsci Mehmeda II od više od 80.000 ljudi. Poginuo je boreći se na gradskim zidinama 29. maja 1453. godine, kada je Konstantinopolj konačno pao. Njegovo telo nikada nije bilo sa sigurnošću identifikovano. Njegova smrt označila je kraj Rimskog carstva (poslednjeg neposrednog nastavka carstva koje je osnovao Avgust 27. godine pre Hrista).

He is remembered in Greek history and Orthodox tradition as a heroic figure — often called “the Marble Emperor” in legend (the belief that he will one day return to save Constantinople).

У грчкој историји и православном предању памти се као херојска личност — у предању често називан „Мермерни цар“ (веровање да ће се једнога дана вратити да спасе Цариград).

John VIII Palaiologos (1392–1448) was the second-to-last Byzantine Emperor who reigned from 1425–1448. He was the eldest son of Emperor Manuel II Palaiologos and the older brother of Constantine XI. John VIII spent most of his reign desperately trying to save the dying Byzantine Empire from the Ottomans. In 1439, he personally traveled to Italy and presided over the Council of Florence, where he and the Eastern Orthodox delegation temporarily agreed to reunite with the Roman Catholic Church and accept the Pope as head of the Church. Constantine the Great had also presided over the Council of Nicaea. John VIII hoped this union with the papacy would bring Western military help against the Turks, but the union was deeply unpopular back in Constantinople and ultimately failed. John VIII died in 1448 (of natural causes), just five years before Constantinople fell in 1453. His brother Constantine XI then became emperor and died defending the city.

Јован VIII Палеолог (1392–1448) био је претпоследњи византијски цар, који је владао од 1425. до 1448. године. Био је најстарији син цара Манојла II Палеолога и старији брат Константина XI. Јован VIII је већи део своје владавине провео очајнички настојећи да спасе умируће Византијско царство од Османлија. Године 1439. лично је отпутовао у Италију и председавао Фирентинском сабору, где су се он и источно-православна делегација привремено сагласили да се поново уједине са Римокатоличком црквом и прихвате папу као поглавара Цркве. И Константин Велики је такође председавао Никејском сабору. Јован VIII се надао да ће ово сједињење са папством донети војну помоћ Запада против Турака, али је та унија у Цариграду била дубоко непопуларна и на крају је пропала. Јован VIII је умро 1448. године (природном смрћу), само пет година пре него што је Цариград пао 1453. године. Његов брат Константин XI потом је постао цар и погинуо бранећи град.

When John VIII died in 1448, his brother Constantine XI was chosen as successor. By 1448 the Byzantine Empire was a tiny vassal state, and the Ottomans had significant influence over who sat on the throne in Constantinople. On July 27, 1449, a very significant political event occurred in the final years of the Byzantine Empire. The Byzantine Emperor John VIII Palaiologos had died earlier in 1448. His brother, Constantine XI Palaiologos (the last emperor), was proclaimed emperor in Constantinople. However, before Constantine XI officially ascended the throne, he sent ambassadors to the Ottoman Sultan (Murad II) and requested permission to reign. The Sultan granted that permission, and only then was Constantine XI formally crowned and recognized as emperor. This act was seen as the voluntary surrender of Byzantine independence. For the first time, a Byzantine emperor openly acknowledged that he ruled only by permission of the Ottoman Turks. Just four years later, in 1453, Constantinople fell to the Ottomans.

Када је Јован VIII умро 1448. године, његов брат Константин XI био је изабран за наследника. До 1448. године Византијско царство било је сићушна вазална држава, а Османлије су имале значајан утицај на то ко ће седети на престолу у Цариграду. Дана 27. јула 1449. године догодио се веома значајан политички догађај у последњим годинама Византијског царства. Византијски цар Јован VIII Палеолог умро је раније, 1448. године. Његов брат, Константин XI Палеолог (последњи цар), био је проглашен за цара у Цариграду. Међутим, пре него што је Константин XI званично ступио на престо, послао је изасланике османском султану (Мурату II) и затражио дозволу да влада. Султан је дао ту дозволу, и тек тада је Константин XI свечано крунисан и признат за цара. Овај чин био је сматран добровољном предајом византијске независности. По први пут један византијски цар отворено је признао да влада само по допуштењу османских Турака. Само четири године касније, 1453. године, Цариград је пао под власт Османлија.

Three hundred and ninety-one years and fifteen days after July 27, 1449, on August 11, 1840, the Turks sought protection from Egypt by submitting to the four great European powers, thus fulfilling the prophecy of an hour, day, month and year. We have now set the logic in place to apply the first and second woe at the soon coming Sunday law. Peter as a symbol of the one hundred and forty-four thousand represents the movement of the third angel and William Miller represents the movement in the first and second angels. Both movements are associated with “keys.”

Триста деведесет и једна година и петнаест дана после 27. јула 1449, 11. августа 1840, Турци су затражили заштиту од Египта потчињавајући се четирима великим европским силама, испуњавајући тако пророчанство о часу, дану, месецу и години. Сада смо поставили логику за примену првог и другог тешкоће при ускоро долазећем недељном закону. Петар као симбол сто четрдесет и четири хиљаде представља покрет трећег анђела, а Вилијам Милер представља покрет у првом и другом анђелу. Оба покрета су повезана са „кључевима“.

> And the key of the house of David will I lay upon his shoulder; so he shall open, and none shall shut; and he shall shut, and none shall open. Isaiah 22:22.

> И кључ дома Давидовог метнућу на његово раме; те ће он отварати, и нико неће затворити; и затвараће, и нико неће отворити. Исаија 22:22.

> And I say also unto thee, That thou art Peter, and upon this rock I will build my church; and the gates of hell shall not prevail against it. And I will give unto thee the keys of the kingdom of heaven: and whatsoever thou shalt bind on earth shall be bound in heaven: and whatsoever thou shalt loose on earth shall be loosed in heaven. Matthew 16:18, 19.

> А и Ја теби кажем: ти си Петар, и на овом камену сазидаћу Цркву Своју, и врата пакла неће је надвладати. И даћу ти кључеве Царства небескога; и што год свежеш на земљи биће свезано на небесима; и што год раздрешиш на земљи биће раздрешено на небесима. Матеј 16:18, 19.

We will approach the battle of Nineveh in the next article as the “key” that not only opens the bottomless pit, but as the prophetic key that aligns the entire testimony of Daniel eleven into perfect order. In Miller’s dream the “key” attached to the casket was Miller’s method of Bible study. Proof texting of the Millerite history combined with “line upon line” in the history of the third angel is the key that allows the key of Revelation nine to unlock and align the hidden history of verse forty’s external message into order.

Битци о Ниниви приступићемо у следећем чланку као „кључу“ који не само да отвара бездани јам, него и као пророчком кључу који доводи у савршен поредак целокупно сведочанство једанаестог поглавља Данила. У Милеровом сну, „кључ“ причвршћен за ковчежић био је Милеров метод проучавања Библије. Доказивање текстовима историје милерита, сједињено с начелом „ред по ред“ у историји трећег анђела, јесте кључ који допушта да кључ деветог поглавља Откривења откључа и доведе у поредак скривену историју спољашње поруке четрдесетог стиха.

We will continue our considerations in the next article.

Наставићемо наша разматрања у следећем чланку.

> “To the prophet the wheel within a wheel, the appearances of living creatures connected with them, all seemed intricate and unexplainable. But the hand of Infinite Wisdom is seen among the wheels, and perfect order is the result of its work. Every wheel works in perfect harmony with every other.” Testimonies to Ministers, 214.

> „Пророку су точак унутар точка и појаве живих створења повезаних с њима све изгледали замршено и необјашњиво. Али се међу точковима види рука Бескрајне Мудрости, и савршени поредак је исход њеног дела. Сваки точак делује у савршеној сагласности са сваким другим.“ Testimonies to Ministers, 214.

Back to Articles