Article

# The Book of Joel and The Laodicean Seventh-day Adventist Church - Number Five

Књига пророка Јоила и лаодикијска Црква адвентиста седмог дана — број пет

How Long? The Fifth Seal

Докле? Пети печат

Author

Jeff Pippenger

Published

December 7, 2025

Formats

PDF
Word
Song MP3

When “the light for that time is given” it is either “received” or “rejected.” The separation that is accomplished when the light is introduced is the work of the everlasting gospel, which includes not only the sealing of God’s people, but the separation of the wheat and the tares. The final testing and separation process began at 9/11, when the prophetic question asks, “how long?” and the prophetic answer is, “until the Sunday law.” The last mention of the symbol of “how long” is found in the fifth seal in the book of Revelation.

Када се „светлост за то време да“ она се или „прима“ или „одбацује“. Раздвајање које се извршава када се светлост уведе дело је вечног јеванђеља, које обухвата не само запечаћење Божјег народа, него и одвајање пшенице од кукоља. Завршни процес испитивања и раздвајања започео је 11. септембра, када пророчко питање гласи: „докле?“, а пророчки одговор је: „до недељног закона“. Последње помињање симбола „докле“ налази се у петом печату у књизи Откривења.

> And when he had opened the fifth seal, I saw under the altar the souls of them that were slain for the word of God, and for the testimony which they held: And they cried with a loud voice, saying, How long, O Lord, holy and true, dost thou not judge and avenge our blood on them that dwell on the earth?

> И када отвори пети печат, видех под жртвеником душе оних који беху побијени за реч Божију и за сведочанство које држаху; и повикаше јаким гласом говорећи: Докле, Господе, свети и истинити, не судиш и не освећујеш крв нашу на онима што живе на земљи?

> And white robes were given unto every one of them; and it was said unto them, that they should rest yet for a little season, until their fellowservants also and their brethren, that should be killed as they were, should be fulfilled. Revelation 6:9–11.

> И свакоме од њих дадоше се беле хаљине; и би им речено да отпочину још мало времена, док се не наврше и њихови саслужитељи и њихова браћа, који имају бити побијени као и они. Откривење 6:9–11.

Inspiration places the answer to the question of “how long” asked by the “souls of them that were slain” in future, when a second group of papal martyrs is made up. That begins at the Sunday law, and for this reason Sister White identifies Revelation chapter eighteen as the fulfilment of the second group of martyrs. There are two “voices” in the first five verses; the first voice marks 9/11 and the second voice calls men and women out of Babylon at the Sunday law. Sister White identifies the symbol of “how long” in the fifth seal with the first five verses of Revelation eighteen to outline 9/11 to the Sunday law. The focus is not on separation and sealing God’s people, but on the judgment of the papacy for murdering the martyrs of past history and those martyrs during the Sunday law crisis that make up the second group of papal martyrs.

Надахнуће ставља одговор на питање „докле“, које постављају „душе побијених“, у будућност, када се употпуни друга група папских мученика. То започиње при недељном закону, и из тог разлога сестра Вајт поистовећује осамнаесто поглавље Откривења са испуњењем друге групе мученика. У првих пет стихова постоје два „гласа“; први глас означава 11. септембар, а други глас позива људе и жене да изађу из Вавилона при недељном закону. Сестра Вајт поистовећује симбол „докле“ у петом печату са првих пет стихова осамнаестог поглавља Откривења како би оцртала раздобље од 11. септембра до недељног закона. Тежиште није на одвајању и печаћењу Божјег народа, већ на суду над папством због убијања мученика из раније историје и оних мученика током кризе недељног закона који чине другу групу папских мученика.

> “When the fifth seal was opened, John the Revelator in vision saw beneath the altar the company that were slain for the Word of God and the testimony of Jesus Christ. After this came the scenes described in the eighteenth of Revelation, when those who are faithful and true are called out from Babylon. [Revelation 18:1–5, quoted.]” Manuscript Releases, volume 20, 14.

> „Када је отворен пети печат, Јован Откривалац је у виђењу видео под олтаром мноштво оних који су били погубљени због Речи Божје и сведочанства Исуса Христа. После овога уследили су призори описани у осамнаестој глави Откривења, када су они који су верни и истинити позвани да изађу из Вавилона. [Откривење 18:1–5, наведено.]“ Manuscript Releases, volume 20, 14.

In the other passage where she identifies the martyrs of the fifth seal and the future and second group of martyrs who are made up in the Sunday law crisis, she says those scenes “would be in a period of time in the future.” The two voices of Revelation eighteen represent the “period of time in the future.” The first voice in the beginning at 9/11 and the second voice at the Sunday law

U drugom odlomku, gde ona poistovećuje mučenike petog pečata i buduću, drugu skupinu mučenika koja se upotpunjuje u krizi zakona o nedelji, ona kaže da bi se ti prizori „nalazili u jednom razdoblju vremena u budućnosti“. Dva glasa iz Otkrivenja osamnaest predstavljaju „razdoblje vremena u budućnosti“. Prvi glas na početku, 11. septembra, a drugi glas kod zakona o nedelji.

> “‘And when he had opened the fifth seal, I saw under the altar the souls of them that were slain for the word of God, and for the testimony which they held: and they cried with a loud voice, saying, How long, O Lord, Holy and true, doest Thou not judge and avenge our blood on them that dwell on the earth? And white robes were given unto every one of them [They were pronounced pure and holy]; and it was said unto them, that they should rest yet for a little season, until their fellowservants also and their brethren, that should be killed as they were, should be fulfilled’ [Revelation 6:9–11]. Here were scenes presented to John that were not in reality but that which would be in a period of time in the future.

> „И када отвори пети печат, видех под жртвеником душе оних који беху побијени за реч Божју и за сведочанство које држаху; и повикаше гласом великим говорећи: Докле, Господару свети и истинити, не судиш и не светиш крви наше на онима што живе на земљи? И свакоме од њих беху дате беле хаљине [Они беху проглашени чистима и светима]; и би им речено да почину још мало времена, док се не наврше и сатрудници њихови и браћа њихова, који има да буду побијени као и они” [Откривење 6:9–11]. Овде су Јовану били приказани призори који нису били стварност у том тренутку, него оно што ће бити у једном будућем временском раздобљу.

> “Revelation 8:1–4 quoted.” Manuscript Releases, volume 20, 197.

> „Откривење 8:1–4, наведено.“ Manuscript Releases, том 20, 197.

Sister White associates the fulfillment of the formation of the second group of martyrs in the future and in the other passage she quotes Revelation 18:1–5, which identifies a voice in the first three verses and another voice in verses four and five. The first voice marks 9/11 when the great buildings of New York came down and the second voice is the Sunday law when God’s other flock is called out of Babylon. In the second passage she refers to Revelation chapter eight and the first four verses which identify the opening of the seventh seal, when coals from off the altar are cast to the earth which aligns with Pentecost, when fire came from heaven and illuminated the disciples, just as Elijah’s twelve stones were illuminated and as represented by tongues of fire upon the disciples.

Sestra Vajt povezuje ispunjenje obrazujućeg nastanka druge grupe mučenika sa budućnošću, a u drugom odlomku ona navodi Otkrivenje 18:1–5, koje prepoznaje jedan glas u prva tri stiha i drugi glas u stihovima četiri i pet. Prvi glas označava 9/11, kada su se srušile velike zgrade Njujorka, a drugi glas je nedeljni zakon, kada se drugo Božje stado poziva da izađe iz Vavilona. U drugom odlomku ona upućuje na osmo poglavlje Otkrivenja i prva četiri stiha, koji prepoznaju otvaranje sedmog pečata, kada se žeravica sa oltara baca na zemlju, što je u skladu sa Pedesetnicom, kada je oganj sišao s neba i obasjao učenike, kao što je bilo obasjano Ilijino dvanaest kamenova i kao što je predstavljeno ognjenim jezicima nad učenicima.

## How Long? Zechariah & John

Докле? Захарија и Јован

How long is a prophetic symbol of the period of time from 9/11 unto the Sunday law which has been typified in the story of Mount Carmel, the history of the Millerites from 1840 to 1844, the history of Moses’ from the eighth to tenth plague, the witness of the martyrs of the fifth seal and in Zechariah the question is asked “how long” would it be until God had mercy upon Jerusalem that had been in Babylon for seventy years.

Колико дуго јесте пророчки симбол временског раздобља од 11. септембра до недељног закона, које је било предочено у причи о гори Кармил, у историји милерита од 1840. до 1844. године, у Мојсијевој историји од осме до десете пошасти, у сведочанству мученика под петим печатом; а у Захарији се поставља питање: „Докле?“ — док се Бог не смилује Јерусалиму, који је био у Вавилону седамдесет година.

> Then the angel of the Lord answered and said, O Lord of hosts, how long wilt thou not have mercy on Jerusalem and on the cities of Judah, against which thou hast had indignation these threescore and ten years?

> Тада одговори анђео Господњи и рече: Господе над војскама, докле нећеш имати милости према Јерусалиму и према градовима Јудиним, на које си се гневио ових седамдесет година?

> And the Lord answered the angel that talked with me with good words and comfortable words.

> И Господ одговори анђелу који говораше са мном речима добрим и речима утешним.

> So the angel that communed with me said unto me, Cry thou, saying, Thus saith the Lord of hosts; I am jealous for Jerusalem and for Zion with a great jealousy. And I am very sore displeased with the heathen that are at ease: for I was but a little displeased, and they helped forward the affliction. Therefore thus saith the Lord; I am returned to Jerusalem with mercies: my house shall be built in it, saith the Lord of hosts, and a line shall be stretched forth upon Jerusalem. Cry yet, saying, Thus saith the Lord of hosts; My cities through prosperity shall yet be spread abroad; and the Lord shall yet comfort Zion, and shall yet choose Jerusalem. Zechariah 1:12–17.

> И анђео који говораше са мном рече ми: Вичи, говорећи: Овако вели Господ над војскама: ревнујем за Јерусалим и за Сион великом ревношћу. И веома сам разгневљен на незнабошце који безбрижно почивају; јер се ја бејах мало разгневио, а они потпомогоше невољу. Зато овако вели Господ: вратио сам се Јерусалиму с милошћу; дом мој биће сазидан у њему, говори Господ над војскама, и уже ће се разапети над Јерусалимом. Још вичи, говорећи: Овако вели Господ над војскама: градови моји још ће се изобиљем раширити; и Господ ће још тешити Сион, и још ће изабрати Јерусалим. Захарија 1:12–17.

Sister White directly aligns Zechariah’s “threescore and ten years” (seventy years) that literal ancient Israel was in bondage to literal Babylon with the twelve hundred and sixty years from 538 unto 1798 that spiritual Israel (Christians) were in bondage to spiritual Babylon (Roman Catholicism).

Сестра Вајт непосредно доводи у склад Захаријиних „седамдесет година“ у којима је дословни древни Израел био у ропству дословном Вавилону са хиљаду двеста шездесет година, од 538. до 1798, током којих је духовни Израел (хришћани) био у ропству духовном Вавилону (римокатолицизму).

> “God’s church on earth was as verily in captivity during this long period of relentless persecution as were the children of Israel held captive in Babylon during the period of the exile.” Prophets and Kings, 714.

> „Божја црква на земљи била је заиста у ропству током овог дугог раздобља немилосрдног прогонства, као што су и синови Израиљеви били држани у вавилонском ропству за време изгнанства.“ Prophets and Kings, 714.

In 1798, at the end of the twelve hundred and sixty years the first of three messages represented as angels in Revelation fourteen arrived. The second arrived on April 19, 1844 and the third on October 22, 1844. The history symbolized by the question, “how long” is from 9/11 unto the Sunday law, and that period of time was typified in the beginning of Adventism in the Millerite movement of August 11, 1840 unto October 22, 1844. That period is symbolically illustrated by John the Revelator in chapter ten when John eats the little book that was sweet in his mouth, but became bitter in his stomach.

Године 1798, на крају хиљаду двеста и шездесет година, стигла је прва од три поруке представљене као анђели у четрнаестој глави Откривења. Друга је стигла 19. априла 1844, а трећа 22. октобра 1844. Историја симболизована питањем „докле“ протеже се од 9/11 до недељног закона, а тај временски период био је предображен на почетку адвентизма у милеритском покрету од 11. августа 1840. до 22. октобра 1844. Тај период је симболички приказан код Јована Богослова у десетој глави, када Јован поједе књижицу која му је у устима била слатка, али му је у утроби постала горка.

> And the voice which I heard from heaven spake unto me again, and said, Go and take the little book which is open in the hand of the angel which standeth upon the sea and upon the earth. And I went unto the angel, and said unto him, Give me the little book. And he said unto me, Take it, and eat it up; and it shall make thy belly bitter, but it shall be in thy mouth sweet as honey. And I took the little book out of the angel’s hand, and ate it up; and it was in my mouth sweet as honey: and as soon as I had eaten it, my belly was bitter.

> И глас који чух с неба опет проговори са мном и рече: Иди, узми књижицу која је отворена у руци анђела који стоји на мору и на земљи. И отидох анђелу, и рекох му: Дај ми књижицу. И рече ми: Узми је и поједи је; и загорчаће ти утробу, али ће ти у устима бити слатка као мед. И узех књижицу из руке анђелове, и поједох је; и беше у мојим устима слатка као мед; и чим је поједох, утроба ми поста горка.

> And he said unto me, Thou must prophesy again before many peoples, and nations, and tongues, and kings. Revelation 10:8–11.

> И рече ми: Ваља ти опет пророковати пред многим народима, и племенима, и језицима, и царевима. Откривење 10:8–11.

The history John is illustrating is represented by the book that was eaten, for the eating represented the Millerites coming to understand the message and their experience in proclaiming that message. So, when John is told immediately after that history is set forth that John must prophesy again, the prophesying that is being identified is the history of 1840 to 1844. John is told that the Millerite history from 1840 to 1844 is repeated in the history of the end of Adventism. As soon as John is told that he must prophesy again he is told to measure the temple.

Историја коју Јован приказује представљена је књигом која је била поједена, јер је то једење представљало како су милерити дошли до разумевања поруке и њихово искуство у објављивању те поруке. Стога, када је Јовану, одмах пошто је та историја изложена, речено да он мора опет пророковати, пророковање које се тиме означава јесте историја од 1840. до 1844. године. Јовану је речено да се милеритска историја од 1840. до 1844. године понавља у историји краја адвентизма. Чим је Јовану речено да он мора опет пророковати, речено му је и да измери храм.

> And there was given me a reed like unto a rod: and the angel stood, saying, Rise, and measure the temple of God, and the altar, and them that worship therein. But the court which is without the temple leave out, and measure it not; for it is given unto the Gentiles: and the holy city shall they tread under foot forty and two months. Revelation 11:1, 2.

> И даде ми се трска налик на штап; и анђео стаде, говорећи: Устани и измери храм Божји, и олтар, и оне који се у њему клањају. Али двор који је изван храма остави напољу, и не мери га; јер је дат незнабошцима; и свети град газиће ногама четрдесет и два месеца. Откривење 11:1, 2.

The work given to Adventism post-October 22, 1844 was represented by John as measuring or building the temple, in agreement with the promise set forth in Zechariah that “a line would be stretched forth upon Jerusalem” again—for the Lord would “yet choose Jerusalem.” The history represented at the beginning of Adventism with the Philadelphian movement of Millerite Adventism is repeated at the ending of Adventism with the Philadelphian movement of the one hundred and forty-four thousand. At the great disappointment of October 22, 1844, a period of time, represented as “the days of the voice of the seventh angel” began.

Дело које је Адвентизму поверено после 22. октобра 1844. Јован је представио као мерење или грађење храма, у сагласности са обећањем изложеним у Захарији да ће „опет уже бити растегнуто преко Јерусалима“ — јер ће Господ „још изабрати Јерусалим“. Историја представљена на почетку Адвентизма филаделфијским покретом милеритског адвентизма понавља се на завршетку Адвентизма филаделфијским покретом сто четрдесет и четири хиљаде. При великом разочарању 22. октобра 1844. отпочео је временски период, представљен као „дани гласа седмога анђела“.

> But in the days of the voice of the seventh angel, when he shall begin to sound, the mystery of God should be finished, as he hath declared to his servants the prophets. Revelation 10:7.

> Него у дане гласа седмога анђела, кад стане трубити, свршиће се тајна Божја, као што је објавио својим слугама пророцима. Откривење 10:7.

The message was sweet to the Millerites when the Islamic time prophecy of the second woe was fulfilled just as the Millerites had predicted in advance of August 11, 1840. The message turned bitter in the stomach at the great disappointment of October 22, 1844. As soon as John finishes illustrating the history of 1840 to 1844, he is informed that he must do the very same thing (prophesy) again. Then he is told to measure Jerusalem, and when he does so he is aligning with Zechariah’s prophecy of the Lord choosing Jerusalem. From October 22, 1844 onward prophetic history is represented as the “days of the voice of the seventh angel.” The “days” of the message (voice) of the seventh angel (third woe) represent a period of time when the divinity of Christ would be permanently combined with humanity who were to be the one hundred and forty-four thousand. That work was delayed by the rebellion of 1863, and on 9/11 the sounding of the seventh angel (third woe) once again began to sound.

Порука је била слатка милеритима када се исламско временско пророштво о другом тешком суду испунило управо онако како су милерити унапред предсказали пре 11. августа 1840. Порука је постала горка у утроби приликом великог разочарања 22. октобра 1844. Чим Јован заврши са приказивањем историје од 1840. до 1844, бива обавештен да мора поново учинити управо то исто (пророковати). Потом му је речено да измери Јерусалим, и када то учини, он се усклађује са Захаријиним пророштвом о Господњем изабирању Јерусалима. Од 22. октобра 1844. па надаље, пророчка историја је представљена као „дани гласа седмог анђела“. „Дани“ поруке (гласа) седмог анђела (трећег тешког суда) представљају временско раздобље у којем ће Христово божанство бити трајно сједињено са људима који је требало да буду сто четрдесет и четири хиљаде. То дело је било одложено побуном из 1863, а 11. септембра оглашавање седмог анђела (трећег тешког суда) поново је почело да одјекује.

In sacred history the Lord chose Jerusalem to place His name there, and his “name” is His character. Jerusalem and Zion are referenced by Zechariah when he states, “I am jealous for Jerusalem and for Zion with a great jealousy” and thereafter with, “the Lord shall yet comfort Zion, and shall yet choose Jerusalem.” Zion is comforted when it receives the Holy Spirit who is the “Comforter.” The comforting of the Holy Spirit began at 9/11 in agreement with Christ breathing on the disciples after His descent from meeting with the Father after His resurrection. The manifestation of the Holy Spirit was greatly increased at Pentecost. That season began with the first fruit offering being resurrected and it ended with the first fruit offering of Pentecost, when the entire world then heard the message.

У светој историји Господ је изабрао Јерусалим да тамо постави име Своје, а Његово „име“ јесте Његов карактер. На Јерусалим и Сион указује Захарија када каже: „Ревнујем за Јерусалим и за Сион великом ревношћу“, а потом: „Господ ће још тешити Сион, и још ће изабрати Јерусалим.“ Сион се теши када прими Светога Духа, који је „Утешитељ“. Утешавање Светим Духом отпочело је 9/11, у складу с тим што је Христос дунуо на ученике после Свога силаска са сусрета са Оцем након Свога васкрсења. Пројављивање Светога Духа знатно се умножило на Педесетницу. Тај период отпочео је васкрсењем приноса првина, а завршио се приносом првина на Педесетницу, када је потом сав свет чуо поруку.

> Comfort ye, comfort ye my people, saith your God. Speak ye comfortably to Jerusalem, and cry unto her, that her warfare is accomplished, that her iniquity is pardoned: for she hath received of the Lord’s hand double for all her sins. Isaiah 41:1, 2.

> Тешите, тешите народ мој, говори Бог ваш. Говорите срцу Јерусалима, и вичите му да се навршила војска његова, да му је безакоње опроштено; јер је из руке Господње примио двоструко за све своје грехе. Исаија 41:1, 2.

The one hundred and forty-four thousand are sealed when “their iniquity is pardoned.” This occurs just before the Sunday law as they are lifted up as the Pentecostal first fruit offering while receiving the outpouring of the Holy Spirit without measure as the disciples typified at Pentecost. The sprinkling of rain that began at 9/11 becomes a full outpouring at the Sunday law. In the history the first fruit offering of 9/11 unto the first fruit offering at the Sunday law when the one hundred and forty-four thousand are sealed and prepared as an offering to be lifted up as an ensign from the Sunday law until the close of probation. That history is represented by the first three verses of Revelation eighteen announcing the fall of Babylon, which is the biblical symbol that represents a ‘doubling.’

Сто четрдесет и четири хиљаде бивају запечаћени када им је „безакоње опроштено“. То се збива непосредно пре закона о недељи, док су уздигнути као пентекостна жртва првина, примајући изливање Светога Духа без мере, као што су ученици били праслика на Педесетницу. Шкропљење дажда које је отпочело 11. септембра постаје пуно изливање у време закона о недељи. У тој историји, од приноса првина 11. септембра до приноса првина у време закона о недељи, када су сто четрдесет и четири хиљаде запечаћени и припремљени као принос да буду подигнути као застава од закона о недељи до завршетка времена милости. Та историја представљена је у прва три стиха Осамнаесте главе Откривења, који објављују пад Вавилона, што је библијски симбол који представља „удвајање“.

> And after these things I saw another angel come down from heaven, having great power; and the earth was lightened with his glory. And he cried mightily with a strong voice, saying, Babylon the great is fallen, is fallen, and is become the habitation of devils, and the hold of every foul spirit, and a cage of every unclean and hateful bird. For all nations have drunk of the wine of the wrath of her fornication, and the kings of the earth have committed fornication with her, and the merchants of the earth are waxed rich through the abundance of her delicacies. Revelation 18:1–3.

> И после овога видех другога анђела где силази с неба, који имаше велику власт; и земља се осветли од славе његове. И повика силно јаким гласом говорећи: Паде, паде Вавилон велики, и постаде станиште демонима, и пребивалиште свакоме нечистоме духу, и кавез свакој нечистој и мрској птици. Јер се вином гнева блуда њезина напојиše сви народи, и цареви земаљски с њом блуд чинише, и трговци земаљски обогатише се од силе раскоши њезине. Откривење 18:1–3.

Throughout the Scriptures a doubling of phrases or words represents the perfect fulfillment of the fall of Babylon in the last days. It is the signature of Alpha and Omega who always illustrates the end of a thing with the beginning of a thing. Babylon’s two falls are represented as Nimrod and Belshazzar. Nimrod was the beginning of Babylon, when it was simply Babel. Nimrod’s fall represented Belshazzar’s fall and the message of the second angel and the angel of Revelation eighteen is that the fall of Nimrod at the beginning of Babylon represented the fall of Belshazzar at the end, for Alpha and Omega always illustrates the end of a thing with the beginning of a thing

Кроз цело Писмо, удвајање израза или речи представља савршено испуњење пада Вавилона у последњим данима. То је обележје Алфе и Омеге, који увек крај једне ствари приказује почетком једне ствари. Два пада Вавилона представљена су као Нимрод и Валтазар. Нимрод је био почетак Вавилона, када је он био једноставно Вавел. Пад Нимрода представљао је пад Валтазара, а порука другог анђела и анђела из Откривења осамнаест јесте да је пад Нимрода на почетку Вавилона представљао пад Валтазара на крају, јер Алфа и Омега увек крај једне ствари приказује почетком једне ствари.

Nimrod’s tower was brought down as a symbol of his fall and he typified the fall of the Twin Towers on 9/11. Belshazzar’s fall was the writing on the wall, marking the end of Babylon’s seventy-year reign as the first kingdom of Bible prophecy, and thus typifying the fall of the United States at the end of Isaiah twenty-three’s symbolic “seventy years, according to the days of one king” representing the history of the United States from 1798 unto the Sunday law. Belshazzar’s writing on the wall, represents when the wall of separation of church and state falls at the Sunday law, which is the very point where the sixth kingdom of Bible prophecy ends, just as Belshazzar was slain on that very night. The handwriting on the wall is the law that is written that overturns the wall of separation of church and state in the Constitution.

Нимродова кула беше оборена као симбол његовог пада, и он је предочавао пад Кула близнакиња 11. септембра. Валтазарев пад био је натпис на зиду, који је означио крај седамдесетогодишње владавине Вавилона као првог царства библијског пророштва, те тако предочава пад Сједињених Држава на крају симболичних „седамдесет година“ из Исаије двадесет и три, „према данима једнога цара“, које представљају историју Сједињених Држава од 1798. до недељног закона. Валтазарев натпис на зиду представља тренутак када зид раздвајања цркве и државе пада при недељном закону, што је управо тачка на којој се завршава шесто царство библијског пророштва, као што је и Валтазар био убијен те исте ноћи. Рукопис на зиду јесте закон који је написан да обори зид раздвајања цркве и државе у Уставу.

The ‘history’ represented from 9/11 unto the Sunday law and thereafter to the close of human probation and the seven last plagues is the historical period that is symbolized within God’s word by a doubling of phrases or words. In that period the Holy Spirit is poured out, beginning with a sprinkling from 9/11 unto the Sunday law and thereafter the full outpouring. The Holy Spirit has been represented by Christ as the “Comforter” who, when he came would show God’s people all things.

„Историја“ представљена од 11. септембра до закона о недељи, а потом до затварања времена милости за човечанство и седам последњих зала, јесте историјски период који је у Божјој речи симболизован удвајањем израза или речи. У том периоду Свети Дух се излива, почев од шкропљења од 11. септембра до закона о недељи, а потом пуним изливањем. Христос је Светога Духа представио као „Утешитеља“, који ће, када дође, Божјем народу показати све.

> But the Comforter, which is the Holy Ghost, whom the Father will send in my name, he shall teach you all things, and bring all things to your remembrance, whatsoever I have said unto you. John 14:26.

> А Утешитељ, Дух Свети, кога ће Отац послати у моје име, Он ће вас научити свему и подсетиће вас на све што вам рекох. Јован 14:26.

The Holy Spirit is conveyed to the one hundred and forty-four thousand through the “golden oil,” which is also the “rain,” and is also the “Comforter.” When represented as the “Comforter” the Holy Spirit is identifying a special manifestation of the Holy Spirit.

Свети Дух се преноси на сто четрдесет и четири хиљаде посредством „златног уља“, које је уједно и „дажд“, а такође и „Утешитељ“. Када је представљен као „Утешитељ“, Свети Дух указује на посебно испољавање Светога Духа.

God’s people have always possessed the Holy Spirit when they have met the requirements of the gospel, but the times of genuine sacred revival, “as in former years,” when a special manifestation of the Holy Spirit for a corporate body, the Holy Spirit is represented as the Comforter. More importantly the corporate body are having their memories’ exercised by the Comforter as he “brings all things to their “remembrance.” This confirms that those people participating in the manifestation have the genuine experience, for the Holy Spirit is participating in the activities of their minds, for he is influencing the thinking process as he brings “all things to your remembrance.”

Божји народ је одувек поседовао Светога Духа када је испуњавао захтеве јеванђеља, али у временима истинског светог пробуђења, „као у пређашњим годинама“, када постоји посебно пројављивање Светога Духа за једно заједничко тело, Свети Дух је представљен као Утешитељ. Још важније, том заједничком телу Утешитељ покреће сећање, јер он „све дозива у њихов спомен“. Ово потврђује да они људи који учествују у том пројављивању имају стварно искуство, јер Свети Дух учествује у делатностима њиховог ума, пошто утиче на сам процес мишљења док „све дозива у ваш спомен“.

Human memory combines to make up the higher nature of man with the other components such as judgment, intelligence, reason and conscience, which the apostle Paul labels as “the mind.” The higher nature is either the carnal mind or it’s the mind of Christ.

Људско памћење, заједно са другим саставним елементима као што су расуђивање, интелигенција, разум и савест, сачињава вишу природу човека, коју апостол Павле назива „умом“. Та виша природа је или телесни ум или ум Христов.

> Because the carnal mind is enmity against God: for it is not subject to the law of God, neither indeed can be. Romans 8:7.

> Јер је телесно мудровање непријатељство према Богу; јер се не покорава закону Божјем, нити, пак, може. Римљанима 8:7.

> For who hath known the mind of the Lord, that he may instruct him? But we have the mind of Christ. 1 Corinthians 2:16.

> Јер ко је познао ум Господњи да би га поучио? А ми имамо ум Христов. 1. Коринћанима 2:16.

The lower nature, or flesh is made up of the nervous, emotional, and hormonal systems associated with the senses which are the “avenues of the soul.” The higher nature is designed to rule over the lower and as such is represented as the fortress, and the fortress is constantly under attack from the senses (the lower nature), and the attacks are made against the fortress through the avenues that lead into the fortress. Within the fortress of the higher nature there is a command center, or what Sister White calls the citadel. The citadel is the Most Holy Place in the sanctuary, which is divided into two basic divisions. The courtyard is the flesh, or lower nature, and to come into the courtyard or also to transfer the blood into the holy place required passing through a curtain or veil. The courtyard is bookended by the veils.

Нижа природа, или тело, састоји се од нервног, емоционалног и хормонског система повезаних са чулима, која су „путеви душе“. Виша природа је замишљена да влада над нижом и као таква је представљена као тврђава; а тврђава је непрестано под нападом чула (ниже природе), и ти се напади изводе против тврђаве кроз путеве који воде у тврђаву. Унутар тврђаве више природе налази се командни центар, или оно што Sister White назива цитаделом. Цитадела је Светиња над светињама у светилишту, које је подељено на два основна дела. Трг је тело, или нижа природа, а да би се ушло у трг, или такође пренела крв у Светињу, било је потребно проћи кроз завесу или вео. Трг је оивичен велима.

> By a new and living way, which he hath consecrated for us, through the veil, that is to say, his flesh. Hebrews 10:20.

> Новим и живим путем, који нам је посветио кроз завесу, то јест, кроз тело своје. Јеврејима 10:20.

The sanctuary is divided into two parts; the courtyard and sanctuary. The sanctuary in turn is divided into two parts as is the higher nature. The higher nature breaks down into two areas. One of those areas is represented as the holy place and the other the Most Holy Place. The holy place represents the mental activities necessary for humanity to function, but the Most Holy Place is the area where God and Man meet. The Most Holy Place is the throne room of God, and those who are converted are seated in heavenly places with Christ.

Светилиште је подељено на два дела: двориште и светилиште. Светилиште је, са своје стране, подељено на два дела, као што је и виша природа. Виша природа се разлаже на две области. Једну од тих области представља Свето место, а другу Светиња над светињама. Свето место представља мисаоне делатности неопходне да би човечанство функционисало, али Светиња над светињама јесте област у којој се сусрећу Бог и човек. Светиња над светињама је престона дворана Божја, а они који су обраћени седе на небеским местима са Христом.

> And hath raised us up together, and made us sit together in heavenly places in Christ Jesus. Ephesians 2:6.

> И васкрсе нас заједно и посади нас заједно на небесима у Христу Исусу. Ефесцима 2:6.

The verse is taken from a passage where several verses prior, but absolutely in the same flow of thought, Jesus is seated in heavenly places, just as are His people.

Стих је узет из одломка у коме је, неколико стихова раније, али сасвим у истом току мисли, Исус засео на небеским местима, као што су и Његов народ.

> Which he wrought in Christ, when he raised him from the dead, and set him at his own right hand in the heavenly places. Ephesians 1:20.

> Коју је показао у Христу, када га је васкрсао из мртвих и посадио с десне стране себи на небесима. Ефесцима 1:20.

Christ and His people are seated together in the Most Holy Place. Christ was resurrected and then sat down in heavenly places and His people are raised up and seated in the throne room of the Most Holy Place. Paul identifies that those who are raised in verse six have been resurrected from sin in the previous verse.

Христос и Његов народ седе заједно у Светињи над светињама. Христос је васкрснут, а затим је сео на небесима, и Његов народ је подигнут и посађен у престону дворану Светиње над светињама. Павле указује да су они који су подигнути у шестом стиху васкрснути из греха у претходном стиху.

> Even when we were dead in sins, hath quickened us together with Christ, (by grace ye are saved) And hath raised us up together, and made us sit together in heavenly places in Christ Jesus. Ephesians 1:5, 6.

> И кад бејасмо мртви у гресима, оживе нас заједно с Христом — благодаћу сте спасени — и с Њим нас заједно подиже, и заједно посади на небесима у Христу Исусу. Ефесцима 1:5, 6.

The perfect fulfillment of the passage from Ephesians are the two witnesses of Revelation eleven, eleven who are resurrected and then taken up into heaven as an ensign—but also to be seated in heavenly places. In the Most Holy Place the two witnesses are representing humanity in the very presence of God, and their justification for being seated there is the badge which they each possess. That badge is the seal of God, and the seal of God represents that the human has become one with the divine, and that seal is represented by the fact that the Comforter, who is the Holy Spirit is abiding within the Most Holy Place of ‘their’ higher nature. The Most Holy Place is the throne room of God where divine and human are combined, and it represents the human temple whose higher nature includes a Most Holy Place where both divinity and humanity are seated together.

Савршено испуњење одломка из Ефесцима јесу два сведока из Откривења једанаест, једанаест, који васкрсавају, а затим бивају узнети на небо као знамење — али и да би били посађени на небеским местима. У Светињи над светињама два сведока представљају човечанство у самој Божјој присутности, а њихово оправдање за то што су тамо посађени јесте знак који сваки од њих поседује. Тај знак јесте печат Божји, а печат Божји представља да је човек постао једно с божанским, и тај печат је представљен чињеницом да Утешитељ, који је Свети Дух, обитава у Светињи над светињама њихове више природе. Светиња над светињама јесте престоно одаја Божја, где су божанско и људско сједињени, и она представља људски храм чија виша природа укључује Светињу над светињама, где и божанство и човечанство седе заједно.

The outpouring of the “Comforter” is the sealing of the one hundred and forty-four thousand and it marks a change in salvational history, for at that time, the church changes from the church militant to the church triumphant. At that time, it changes from the Laodicean movement of the one hundred and forty-four thousand unto the Philadelphian movement of the one hundred and forty-four thousand. At that time, it changes from the experience of the seventh church unto the experience of the sixth church and the sixth church was the Millerites. A prophetic characteristic of the sixth church of Philadelphia as it was fulfilled by the Millerite movement, is that it was never a church. It was only a movement all the way to 1856 when both of the Whites identified the movement as Laodicean. Seven years later the legal church was formed.

Изливање „Утешитеља“ представља запечаћење сто четрдесет и четири хиљаде и означава промену у историји спасења, јер у то време црква прелази из војујуће цркве у победоносну цркву. У то време она прелази из лаодикијског покрета сто четрдесет и четири хиљаде у филаделфијски покрет сто четрдесет и четири хиљаде. У то време она прелази из искуства седме цркве у искуство шесте цркве, а шеста црква били су милерити. Једна пророчка одлика шесте цркве Филаделфије, онако како се испунила у милеритском покрету, јесте то да она никада није била црква. Била је само покрет све до 1856. године, када су обоје Вајтових тај покрет означили као лаодикијски. Седам година касније основана је законска црква.

The salvational change at the Sunday law was typified by the salvational change at Pentecost which marked the inauguration of Christ as High Priest.

Спасоносна промена при недељном закону била је предочена спасоносном променом на Педесетницу, која је означила устоличење Христа као Првосвештеника.

> “The Pentecostal outpouring was Heaven’s communication that the Redeemer’s inauguration was accomplished. According to His promise He had sent the Holy Spirit from heaven to His followers as a token that He had, as priest and king, received all authority in heaven and on earth, and was the Anointed One over His people.” Acts of the Apostles, 38.

> „Педесетничко изливање било је небеска објава да је устоличење Откупитеља извршено. Према Свом обећању, Он је са неба послао Светога Духа Својим следбеницима као знак да је, као свештеник и цар, примио сву власт на небу и на земљи и да је Помазаник над Својим народом.“ Делa апостолскa, 38.

When the latter rain is poured out without measure upon the one hundred and forty-four thousand at the Sunday law it will be “Heaven’s communication” that the church militant has ended and the church triumphant has arrived. The inauguration of Christ at Pentecost in the sanctuary above, typifies the anointing of the one hundred and forty-four thousand at the Sunday law.

Када се позни дажд излије без мере на сто четрдесет и четири хиљаде у време недељног закона, то ће бити „небеска објава“ да је војујућа црква окончана и да је победоносна црква стигла. Христово устоличење на Педесетницу у небеској светињи представља праслику помазања сто четрдесет и четири хиљаде у време недељног закона.

The “Pentecostal” outpouring identifying that Christ was the Anointed One represented His anointing in the inaugural ceremony in heaven, but He had also been anointed at His baptism. His baptism (9/11) unto Pentecost (the Sunday law) is also represented again three and a half years after His baptism by His actual death, burial and resurrection (feast of first fruits). 9/11 is therefore represented at His baptism and also at His resurrection. His symbolic resurrection and his literal resurrection mark the beginning of two prophetic lines that each end at Pentecost. Both histories begin with the resurrection of the first fruit offering.

„Педесетничко“ изливање, које је потврдило да је Христос био Помазаник, представљало је Његово помазање у свечаности устоличења на небу; али Он је такође био помазан и приликом свога крштења. Његово крштење (9/11) до Педесетнице (недељни закон) такође је поново представљено три и по године после Његовог крштења Његовом стварном смрћу, погребењем и васкрсењем (празник првина). Према томе, 9/11 је представљен и при Његовом крштењу и при Његовом васкрсењу. Његово симболично васкрсење и Његово дословно васкрсење означавају почетак двеју пророчких линија, од којих се свака завршава на Педесетницу. Обе историје почињу васкрсењем приноса првина.

> But now is Christ risen from the dead, and become the firstfruits of them that slept. For since by man came death, by man came also the resurrection of the dead. For as in Adam all die, even so in Christ shall all be made alive. But every man in his own order: Christ the firstfruits; afterward they that are Christ’s at his coming. 1 Corinthians 15:20–23.

> Али сада је Христос васкрсао из мртвих, и постао првина оних који уснуше. Јер пошто кроз човека дође смрт, кроз човека дође и васкрсење мртвих. Јер као што у Адаму сви умиру, тако ће и у Христу сви оживети. Али сваки у свом реду: Христос првина; потом они који су Христови, о Његовом доласку. 1. Коринћанима 15:20–23.

Christ is the first fruit offering at His resurrection marking the beginning of the “Pentecostal season” which ends with the first fruit offering of Pentecost. Christ’s resurrection is barley and the wheat are those who “afterward” “are Christ’s at his coming.” Those who are “afterward” of Christ’s resurrection are “they that are Christ’s at his coming,” thus representing the final ingathering of faithful souls at the end of the world, as represented by those three thousand souls that were gathered at Pentecost.

Христос је принос првине при Своме васкрсењу, означавајући почетак „педесетничког периода“, који се окончава приносом првине на Педесетницу. Христово васкрсење јесте јечам, а пшеница су они који „потом“ „припадају Христу о Његовом доласку“. Они који су „потом“ после Христовог васкрсења јесу „они који припадају Христу о Његовом доласку“, те тако представљају коначно сабирање верних душа на крају света, као што је представљено оним трима хиљадама душа које су биле сабране на Педесетницу.

The verse also addresses the resurrection in terms of death. Death began with Adam and passes upon all men, but it does so “in” “order.” In the book of Acts Peter records that when the book of Joel was then being fulfilled, men were to send their sins beforehand to judgment that they might be blotted out, when the times of refreshing came from the presence of the Comforter. Christ was not looking at the books of judgment to blot out sin at that time, for judgment was over eighteen hundred years in the future.

Овај стих се такође бави васкрсењем у односу на смрт. Смрт је почела с Адамом и прелази на све људе, али то чини „по“ „реду“. У књизи Дела апостолских Петар бележи да, када се тада испуњавала књига пророка Јоила, људи су требало унапред да пошаљу своје грехе на суд, да би били избрисани, када дођу времена освежавања од присуства Утешитеља. Христос у то време није гледао у књиге суда да избрише грех, јер је суд био више од осамнаест стотина година у будућности.

The reference to “every man in his order” begins with Adam, and thus identifies the judgment of the dead from Adam onward until the times of refreshing arrive. When the latter rain arrives, the judgment passes from the dead unto the living. In the period of time represented by the verse (from Christ’s resurrection unto Pentecost), from the barley first fruits until the first fruits of the wheat, the rain is falling during the judgment of the living and as the rain falls, the message represented by the rain is separating the wheat from the tares. At the Sunday law, which is Pentecost, the wheat no longer is mixed with tares and the first fruit wheat offering of two wave loaves is lifted up. The purification process from 9/11 unto the Sunday law is also represented in Malachi three when the Messenger of the Covenant purifies and also purges the Levites and He does so by “fire.” “Fire” is a symbol of a message as represented by tongues of fire at Pentecost. In the history under consideration the separation of the two classes which produces the one hundred and forty-four thousand who are the two wave loaves represented by the first fruits of Pentecost were to be thoroughly baked, for they were the only offering that included an emblem of sin.

Упут на „свакога човека по његовом реду“ почиње од Адама и тиме означава суд над мртвима од Адама па надаље, све док не дођу времена освежења. Када дође позни дажд, суд прелази са мртвих на живе. У временском раздобљу представљеном тим стихом (од Христовог васкрсења до Педесетнице), од првина јечма до првина пшенице, дажд пада током суда над живима, и док дажд пада, вест представљена даждом раздваја пшеницу од кукоља. У време закона о недељи, што је Педесетница, пшеница више није помешана с кукољем и принос првине пшенице у виду два махана хлеба бива уздигнут. Процес очишћења од 11. септембра до закона о недељи такође је представљен у Малахији три, када Гласник завета чисти и такође прочишћава Левите, и то чини „огњем“. „Огањ“ је симбол вести, као што је представљено језицима огњеним на Педесетницу. У историји која се разматра, раздвајање двеју класа, које производи сто четрдесет и четири хиљаде, а које су два махана хлеба представљена првинама Педесетнице, требало је да буде темељно испечено, јер су они били једини принос који је укључивао обележје греха.

Those two wave loaves were leavened, and leaven is a symbol of sin. That leaven was destroyed in the fire of the oven, as represented by the refiner’s fire of the Messenger of the Covenant. Isaiah in chapter twenty-seven identifies a debate that begins at 9/11, which he calls “the day of the east wind.” The passage teaches that it is through the debate that the sins of Israel are atoned for. The “debate” is between the true latter rain message and all the other false latter rain messages that exist. A message is “fire,” and “fire” is what the Messenger of the Covenant employs to purify and purge. The debate over the latter rain message removes the leaven from the Pentecostal first fruit wheat offering that is lifted up at the Sunday law. The one hundred and forty-four thousand are the Pentecostal first fruit wheat offering, who overcome by the justification of His blood and the sanctification of their testimony for even though it is the Word that sanctifies it only does so when the word is conveyed as a message. The presentation of the message allows the one hundred and forty-four thousand to live and the presentation of a false latter rain message produces death.

Та два таласна хлеба беху са квасцем, а квасац је симбол греха. Тај квасац беше уништен у огњу пећи, како је представљено огњем топионичара Гласника Завета. Исаија у двадесет седмом поглављу указује на расправу која почиње 11. септембра, коју он назива „дан источнога ветра“. Тај одломак учи да се управо кроз ту расправу окајавају греси Израиља. „Расправа“ је између праве поруке позне кише и свих других лажних порука позне кише које постоје. Порука је „огањ“, и „огањ“ је оно чиме се Гласник Завета служи да очисти и прочисти. Расправа о поруци позне кише уклања квасац из пшениčног приноса првина Педесетнице који се подиже у време недељног закона. Сто четрдесет и четири хиљаде јесу пшенични принос првина Педесетнице, који побеђују оправдањем Његове крви и посвећењем свога сведочанства, јер иако је Реч та која посвећује, она то чини само онда када се реч преноси као порука. Излагање поруке омогућава да сто четрдесет и четири хиљаде живе, а излагање лажне поруке позне кише производи смрт.

> And they overcame him by the blood of the Lamb, and by the word of their testimony; and they loved not their lives unto the death. Revelation 12:11.

> И они га победише крвљу Јагњетовом и речју свога сведочанства; и не марише за свој живот до саме смрти. Откривење 12:11.

The one hundred and forty-four thousand follow Christ in overcoming as He overcame, for prophetically they follow Christ.

Сто четрдесет и четири хиљаде следе Христа у побеђивању као што је и Он победио, јер пророчки следе Христа.

> These are they which were not defiled with women; for they are virgins. These are they which follow the Lamb whithersoever he goeth. These were redeemed from among men, being the firstfruits unto God and to the Lamb. Revelation 14:4.

> Ово су они који се не оскврнише са женама; јер су девственици. Ово су они који иду за Јагњетом куда год оно пође. Ови су откупљени између људи, као првенци Богу и Јагњету. Откривење 14:4.

Here in verse four of Revelation fourteen the one hundred and forty-four thousand are identified as “first fruits.” They are also identified as “virgins” and inspiration has informed us that the parable of the ten virgins of Matthew twenty-five illustrates the experience of the Adventist people. Not only are they “virgins” they are not “defiled with woman,” for the testing and separation process that produced the one hundred and forty-four thousand produced a distinction between the one hundred and forty-four thousand and “all” the false religions. “These” follow the Lamb whithersoever he goeth, and as first fruit offerings they must follow Christ in His death, burial and resurrection.

Овде се у четвртом стиху четрнаесте главе Откривења сто четрдесет и четири хиљаде означавају као „првине“. Они су такође означени као „девице“, а надахнуће нас је обавестило да прича о десет девица из Матеја двадесет пет приказује искуство адвентистичког народа. Они не само да су „девице“, него нису ни „оскврњени женама“, јер је процес кушања и одвајања, који је произвео сто четрдесет и четири хиљаде, начинио разлику између сто четрдесет и четири хиљаде и „свих“ лажних религија. „Ови“ иду за Јагњетом куда год оно пође, а као приноси првина они морају следити Христа у Његовој смрти, погребењу и васкрсењу.

In Revelation chapter eleven, verse eleven the two witnesses that are to be lifted up as an ensign are first killed, then in three and a half days they are resurrected as a first fruit offering, as was Christ. The first fruit offering that was and is Christ, included the blood of the covenant being shed in order to redeem those who had been bankrupt with a Laodicean experience. In one verse, (verse four) all this brief summary of the various lines of prophetic light associated with the one hundred and forty-four thousand is set forth. And it is set forth in Revelation 144 by the hand of Palmoni, the wonderful numberer. A doubling in Scripture represents the history of the latter rain and the latter rain is where and when the Comforter is poured out upon God’s people.

У Откривењу, у једанаестој глави, једанаестом стиху, два сведока који треба да буду подигнути као застава најпре бивају убијени, а затим после три и по дана васкрсавају као принос првина, као што је био и Христос. Принос првина који је био и јесте Христос укључивао је проливање крви завета да би били откупљени они који су били банкротирали искуством Лаодикеје. У једном стиху (стиху четвртом) изложен је сав овај кратак сажетак различитих линија пророчке светлости повезаних са сто четрдесет и четири хиљаде. И то је изложено у Откривењу 144 руком Палмонија, чудесног бројача. Удвостручење у Светом писму представља историју позног дажда, а позни дажд је оно где и када се Утешитељ излива на Божји народ.

> How beautiful upon the mountains are the feet of him that bringeth good tidings, that publisheth peace; that bringeth good tidings of good, that publisheth salvation; that saith unto Zion, Thy God reigneth! Thy watchmen shall lift up the voice; with the voice together shall they sing: for they shall see eye to eye, when the Lord shall bring again Zion. Break forth into joy, sing together, ye waste places of Jerusalem: for the Lord hath comforted his people, he hath redeemed Jerusalem. The Lord hath made bare his holy arm in the eyes of all the nations; and all the ends of the earth shall see the salvation of our God. Depart ye, depart ye, go ye out from thence, touch no unclean thing; go ye out of the midst of her; be ye clean, that bear the vessels of the Lord. Isaiah 52:7–11.

> Како су красне по горама ноге онога који доноси добре гласе, који објављује мир; који доноси добре гласе о добру, који објављује спасење; који говори Сиону: Бог твој царује! Стражари твоји подићи ће глас, заједно ће певати; јер ће гледати очи у очи, кад Господ опет доведе Сион. Провалите у радост, певајте заједно, пустолине јерусалимске; јер Господ утеши народ свој, откупи Јерусалим. Господ оголи свету мишицу своју пред очима свих народа; и сви крајеви земаљски видеће спасење Бога нашега. Идите, идите, изађите одатле, не дохватајте се нечистога; изађите из њене средине; будите чисти ви који носите судове Господње. Исаија 52:7–11.

Zion H6726 is the same as H6725 which means “the sense of conspicuousness; a monumental or guiding pillar: – sign, title, waymark.” Zion is a symbol of the ensign of the one hundred and forty-four thousand and in the passage they have already received the latter rain for they have already published and presented the good tidings of peace. Just as specific to that fact is that they see “eye to eye” which represents the disciples at Pentecost, for the ten days prior to Pentecost represents a period of unification. The Lord “hath,” (representing past tense) has already accomplished three things for those who bring good tidings. He hath “comforted his people,” “redeemed Jerusalem” and “made bare his holy arm in the eyes of all the nations.”

Sion H6726 isto je što i H6725, što znači „osećaj upadljivosti; spomen-stub ili stub vodilja: – znak, naslov, putokaz.” Sion je simbol zastave sto četrdeset i četiri hiljade, i u tom odlomku oni su već primili pozni dažd, jer su već objavili i izneli radosne vesti mira. Isto tako određeno za tu činjenicu jeste to što oni vide „oko k oku”, što predstavlja učenike na Pedesetnicu, jer deset dana pre Pedesetnice predstavljaju period ujedinjenja. Gospod je „utešio” (što predstavlja prošlo vreme), već izvršio tri stvari za one koji donose radosne vesti. On je „utešio svoj narod”, „iskupio Jerusalim” i „ogolio svoju svetu mišicu pred očima svih naroda.”

He “comforted” His people at 9/11, marking the beginning of a testing process of Malachi chapter three that concludes at the Sunday law when He lifts up the ensign of the first fruit offerings as represented by making “bare his holy arm in the eyes of all the nations.” He comforts, redeems and lifts up the one hundred and forty-four thousand. At 9/11 He comforts and begins the purification process where He redeems His people and then lifts them up as an ensign, or as Malachi says “the offering of Judah and Jerusalem be pleasant” “as in days of old.”

On je „utešio“ svoj narod 11. septembra, označivši početak procesa ispitivanja iz trećeg poglavlja proroka Malahije, koji se završava u vreme zakona o nedelji, kada podiže zastavu prvina, prikazanu time što „otkriva svoju svetu mišicu pred očima svih naroda“. On teši, iskupljuje i uzdiže sto četrdeset i četiri hiljade. Dana 11. septembra On teši i započinje proces očišćenja u kojem iskupljuje svoj narod, a zatim ga uzdiže kao zastavu, ili, kako Malahija kaže, „da prinos Judin i jerusalimski bude mio“ „kao u dane stare.“

> And he shall sit as a refiner and purifier of silver: and he shall purify the sons of Levi, and purge them as gold and silver, that they may offer unto the Lord an offering in righteousness. Then shall the offering of Judah and Jerusalem be pleasant unto the Lord, as in the days of old, and as in former years. Malachi 3:3, 4.

> И седеће као топионичар и прочиститељ сребра; и очистиће синове Левијеве, и пречистиће их као злато и сребро, да би приносили Господу принос у праведности. Тада ће принос Јудин и Јерусалимов бити мио Господу, као у старе дане и као у пређашње године. Малахија 3:3, 4.

We will bring our considerations of “how long” to a conclusion in the next article.

У наредном чланку привешћемо крају наша разматрања о питању „докле“.

> “‘Whose fan is in His hand, and He will throughly purge His floor, and gather His wheat into the garner.’ Matthew 3:12. This was one of the times of purging. By the words of truth, the chaff was being separated from the wheat. Because they were too vain and self-righteous to receive reproof, too world-loving to accept a life of humility, many turned away from Jesus. Many are still doing the same thing. Souls are tested today as were those disciples in the synagogue at Capernaum. When truth is brought home to the heart, they see that their lives are not in accordance with the will of God. They see the need of an entire change in themselves; but they are not willing to take up the self-denying work. Therefore they are angry when their sins are discovered. They go away offended, even as the disciples left Jesus, murmuring, ‘This is an hard saying; who can hear it?’” The Desire of Ages, 392.

> „Коме је лопата у руци Његовој, и он ће добро очистити гумно своје, и сабраће пшеницу своју у житницу.“ Матеј 3:12. То је било једно од времена очишћења. Речима истине кукољ се одвајао од пшенице. Пошто су били сувише сујетни и самоправедни да би примили укор, сувише привржени свету да би прихватили живот понизности, многи су се одвратили од Исуса. Многи и данас чине исто. Душе се данас испитују као што су били испитивани они ученици у синагоги у Капернауму. Када се истина непосредно обрати срцу, они увиђају да њихов живот није у складу са Божјом вољом. Увиђају потребу за потпуном променом у себи; али нису вољни да се прихвате дела самоодрицања. Зато се гневе када се открију њихови греси. Одлазе увређени, као што су и ученици оставили Исуса, мрмљајући: „Ово је тврда беседа; ко је може слушати?““ Чежња векова, 392.

Back to Articles