Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and One

Књига пророка Данила — сто прва

The Messenger of the Covenant: From Purification to Purging

Гласник завета: од прочишћења до очишћења

Author

Jeff Pippenger

Published

February 29, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

The week that Christ confirmed the covenant represented the period from His baptism, until Christ in the heavenly sanctuary stood up at the stoning of Stephen.

Седмица у којој је Христос потврдио завет представљала је раздобље од Његовог крштења па све док Христос у небеској светињи није устао приликом Стефановог каменовања.

> But he, being full of the Holy Ghost, looked up stedfastly into heaven, and saw the glory of God, and Jesus standing on the right hand of God, And said, Behold, I see the heavens opened, and the Son of man standing on the right hand of God. Then they cried out with a loud voice, and stopped their ears, and ran upon him with one accord, And cast him out of the city, and stoned him: and the witnesses laid down their clothes at a young man’s feet, whose name was Saul. And they stoned Stephen, calling upon God, and saying, Lord Jesus, receive my spirit. And he kneeled down, and cried with a loud voice, Lord, lay not this sin to their charge. And when he had said this, he fell asleep. Acts 7:55–60.

> А он, будући испуњен Духом Светим, погледавши постојано у небо, виде славу Божју, и Исуса где стоји с десне стране Богу, И рече: Ево, видим небеса отворена, и Сина човечијега где стоји с десне стране Богу. А они, повикавши из свега гласа, зачепише уши своје, и навалише на њега једнодушно, И изведоше га изван града, и каменоваше га; и сведоци положише хаљине своје код ногу једнога младића, по имену Савле. И каменоваху Стефана, који се мољаше Богу и говораше: Господе Исусе, прими дух мој. А он клекнувши на колена, повика из свега гласа: Господе, не урачунај им овај грех. И рекавши ово, усну. Дела апостолска 7:55–60.

When Stephen was stoned and Michael stood up, the gospel went to the Gentiles, for until that time the gospel was restricted to the Jews.

Када је Стефан био каменован и Михаило устао, јеванђеље је отишло незнабошцима, јер је до тога времена јеванђеље било ограничено на Јевреје.

> “Then, said the angel, ‘He shall confirm the covenant with many for one week [seven years].’ For seven years after the Saviour entered on His ministry, the gospel was to be preached especially to the Jews; for three and a half years by Christ Himself; and afterward by the apostles. ‘In the midst of the week He shall cause the sacrifice and the oblation to cease.’ Daniel 9:27. In the spring of A. D. 31, Christ the true sacrifice was offered on Calvary. Then the veil of the temple was rent in twain, showing that the sacredness and significance of the sacrificial service had departed. The time had come for the earthly sacrifice and oblation to cease.

> „Тада, рече анђео, ‘И утврдиће завет с многима за једну седмицу [седам година].’ Током седам година након што је Спаситељ отпочео Своју службу, јеванђеље је требало да се проповеда нарочито Јеврејима: три и по године од самога Христа, а потом од апостола. ‘А усред седмице укинуће жртву и принос.’ Данило 9:27. У пролеће 31. године по Хр., Христос, истинска жртва, био је принет на Голготи. Тада се храмовна завеса раздерала надвоје, показујући да су светост и значај жртвене службе ишчезли. Дошло је време да земаљска жртва и принос престану.“

> “The one week—seven years—ended in A. D. 34. Then by the stoning of Stephen the Jews finally sealed their rejection of the gospel; the disciples who were scattered abroad by persecution ‘went everywhere preaching the word’ (Acts 8:4); and shortly after, Saul the persecutor was converted, and became Paul, the apostle to the Gentiles.” The Desire of Ages, 233.

> „Та једна седмица — седам година — завршила се 34. године по Хр. Тада су Јевреји, каменовањем Стефана, коначно запечатили своје одбацивање јеванђеља; ученици, који су услед прогонства били расејани, „иђаху свуда проповедајући реч“ (Дела 8:4); а убрзо потом Савле, прогонитељ, обратио се и постао Павле, апостол незнабожаца.“ Чежња векова, 233.

In the year 34, the sacred week (twenty-five hundred and twenty days), ended and ancient Israel was divorced from God, their probation had fully closed. At that point the retribution against ancient Israel for the rejection of the covenant, and for the crucifixion of the Son of God was subject to God’s executive judgment. God in His longsuffering mercy deferred the destruction of Jerusalem until the siege and destruction in 66 AD through to 70 AD.

Године 34. завршила се света седмица (две хиљаде пет стотина и двадесет дана), и древни Израиљ био је отпуштен од Бога; њихово време милости било је потпуно окончано. У том тренутку одмазда над древним Израиљем због одбацивања завета и због распећа Сина Божјег била је подвргнута Божјем извршном суду. Бог је у свом дуготрпљивом милосрђу одложио разорење Јерусалима до опсаде и разорења од 66. године н. е. до 70. године н. е.

The verses in Daniel chapter nine, that identified the week Christ confirmed the covenant, also identifies that pagan Rome (the prince that shall come) would destroy the city and sanctuary, but God in His longsuffering mercy, allowed the children of ancient Israel time to hear the gospel and make a decision as their fathers had done during the seven year period of Christ’s and the disciples’ ministry among them.

Стихови у деветој глави Данила, који су указали на седмицу у којој је Христос потврдио завет, такође указују да ће пагански Рим (кнез који ће доћи) разорити град и светињу; али је Бог у Своме дуготрпљивом милосрђу допустио деци древног Израиља време да чују јеванђеље и донесу одлуку, као што су то учинили њихови оци током седмогодишњег раздобља Христове и ученичке службе међу њима.

> “For nearly forty years after the doom of Jerusalem had been pronounced by Christ Himself, the Lord delayed His judgments upon the city and the nation. Wonderful was the long-suffering of God toward the rejectors of His gospel and the murderers of His Son. The parable of the unfruitful tree represented God’s dealings with the Jewish nation. The command had gone forth, ‘Cut it down; why cumbereth it the ground?’ (Luke 13:7) but divine mercy had spared it yet a little longer. There were still many among the Jews who were ignorant of the character and the work of Christ. And the children had not enjoyed the opportunities or received the light which their parents had spurned. Through the preaching of the apostles and their associates, God would cause light to shine upon them; they would be permitted to see how prophecy had been fulfilled, not only in the birth and life of Christ, but in His death and resurrection. The children were not condemned for the sins of the parents; but when, with a knowledge of all the light given to their parents, the children rejected the additional light granted to themselves, they became partakers of the parents’ sins, and filled up the measure of their iniquity.

> „Скоро четрдесет година пошто је сам Христос изрекао пропаст Јерусалима, Господ је одлагао своје судове над градом и народом. Чудесно је било Божје дуготрпљење према онима који су одбацили Његово јеванђеље и убицама Његовог Сина. Прича о неродној смокви представљала је Божје поступање с јеврејским народом. Заповест је већ била изречена: ‘Посеци је; зашто да земљу заузима?’ (Лука 13:7), али ју је божанска милост поштедела још за кратко време. Још је било многих међу Јеврејима који нису познавали Христов карактер и Његово дело. И деца нису уживала прилике нити су примила светлост коју су њихови родитељи презрели. Проповедањем апостола и њихових сарадника, Бог ће учинити да им светлост засија; биће им допуштено да виде како се пророштво испунило, не само у Христовом рођењу и животу, него и у Његовој смрти и васкрсењу. Деца нису била осуђена за грехе родитеља; али када су, познајући сву светлост дату њиховим родитељима, деца одбацила додатну светлост даровану њима самима, постала су саучесници у гресима својих родитеља и навршила меру свога безакоња.“

> “The long-suffering of God toward Jerusalem only confirmed the Jews in their stubborn impenitence. In their hatred and cruelty toward the disciples of Jesus they rejected the last offer of mercy. Then God withdrew His protection from them and removed His restraining power from Satan and his angels, and the nation was left to the control of the leader she had chosen. Her children had spurned the grace of Christ, which would have enabled them to subdue their evil impulses, and now these became the conquerors. Satan aroused the fiercest and most debased passions of the soul. Men did not reason; they were beyond reason—controlled by impulse and blind rage. They became satanic in their cruelty. In the family and in the nation, among the highest and the lowest classes alike, there was suspicion, envy, hatred, strife, rebellion, murder. There was no safety anywhere. Friends and kindred betrayed one another. Parents slew their children, and children their parents. The rulers of the people had no power to rule themselves. Uncontrolled passions made them tyrants. The Jews had accepted false testimony to condemn the innocent Son of God. Now false accusations made their own lives uncertain. By their actions they had long been saying: ‘Cause the Holy One of Israel to cease from before us.’ Isaiah 30:11. Now their desire was granted. The fear of God no longer disturbed them. Satan was at the head of the nation, and the highest civil and religious authorities were under his sway.” The Great Controversy, 27, 28.

> „Dugotrpljenje Božje prema Jerusalimu samo je utvrdilo Jevreje u njihovoj tvrdokornoj nepokajanosti. Svojom mržnjom i okrutnošću prema Isusovim učenicima odbacili su poslednju ponudu milosti. Tada je Bog povukao svoju zaštitu od njih i uklonio svoju silu koja je obuzdavala Sotonu i njegove anđele, te je narod bio prepušten vlasti vođe kojega je izabrao. Njena deca prezrela su Hristovu blagodat, koja bi ih osposobila da obuzdaju svoje zle nagone, a sada su oni postali pobednici. Sotona je raspalio najžešće i najniže strasti duše. Ljudi nisu rasuđivali; bili su izvan domašaja razuma — vođeni nagonom i slepim besom. Postali su sotonski u svojoj okrutnosti. U porodici i u narodu, među najvišim i najnižim staležima podjednako, vladali su sumnja, zavist, mržnja, svađa, pobuna, ubistvo. Nigde nije bilo sigurnosti. Prijatelji i rodbina izdavali su jedni druge. Roditelji su ubijali svoju decu, a deca svoje roditelje. Narodni poglavari nisu imali vlasti da vladaju ni sobom. Neobuzdane strasti učinile su ih tiranima. Jevreji su prihvatili lažno svedočanstvo da osude nevinog Sina Božjeg. Sada su lažne optužbe činile i njihove sopstvene živote nesigurnim. Svojim delima oni su odavno govorili: ‘Uklonite od nas Sveca Izrailjevog.’ Isaija 30:11. Sada im je njihova želja bila uslišena. Strah Božji više ih nije uznemiravao. Sotona je stajao na čelu naroda, a najviše građanske i verske vlasti bile su pod njegovom vlašću.” Velika borba, 27, 28.

As the Messenger of the Covenant, Christ first dealt exclusively with the Jews. In the year 34, at the stoning of Stephen, the gospel then went to the Gentiles, and the time of God’s executive judgment arrived, though God in His mercy deferred that point in time for about forty years.

Као Весник завета, Христос се у почетку бавио искључиво Јеврејима. Године 34, приликом каменовања Стефана, јеванђеље је тада отишло незнабошцима, и настало је време Божјег извршног суда, премда је Бог у Својој милости одложио тај тренутак за око четрдесет година.

As the Messenger of the Covenant, in fulfillment of Malachi chapter three, Christ twice cleansed the temple. He did so in a period that was especially set apart for the covenant people who were then being passed by and divorced, and also for those who would then become the new chosen people. When that period of time concluded, the time of God’s executive judgment began. John the Baptist was the messenger who prepared the way for Christ’s work of raising up a new chosen people that He would enter into covenant with.

Као Гласник завета, у испуњењу треће главе Малахије, Христос је двапут очистио храм. То је учинио у раздобљу које је било нарочито издвојено за народ завета који је тада био мимоилазен и отпуштан, а и за оне који ће тада постати нови изабрани народ. Када се то временско раздобље окончало, отпочело је време Божјег извршног суда. Јован Крститељ био је гласник који је припремио пут за Христово дело подизања новог изабраног народа са којим ће Он ступити у завет.

The two temple cleansings were object lessons identifying Christ’s work of cleansing the soul temple. When the Messenger of the Covenant suddenly arrives in Malachi chapter three, He purifies and also purges the sons of Levi, for the purpose of creating an offering, as in days of old.

Два очишћења храма била су очигледне поуке које су означавале Христово дело очишћења храма душе. Када Весник завета изненада дође у трећем поглављу Малахије, Он очишћује и прочишћава синове Левијеве, ради тога да би се принела жртва као у древне дане.

> But who may abide the day of his coming? and who shall stand when he appeareth? for he is like a refiner’s fire, and like fullers’ soap: And he shall sit as a refiner and purifier of silver: and he shall purify the sons of Levi, and purge them as gold and silver, that they may offer unto the Lord an offering in righteousness. Then shall the offering of Judah and Jerusalem be pleasant unto the Lord, as in the days of old, and as in former years. Malachi 3:2–3.

> Али ко може поднети дан Његовог доласка? и ко ће опстати кад се Он јави? јер је Он као огањ топиочев и као сапун бељачки. И сешће као онај који топи и пречишћава сребро; и очистиће синове Левијеве, и пречистиће их као злато и као сребро, да би Господу приносили принос у праведности. Тада ће принос Јудин и јерусалимски бити угодан Господу као у древне дане и као у пређашње године. Малахија 3:2–3.

Malachi chapter three, and the two temple cleansings represent a perfection of the faith of the sons of Levi that is accomplished by the Messenger of the Covenant. The perfection of the faith of the sons of Levi is represented by the purification of the gold.

Треће поглавље Малахије, и два очишћења храма представљају усавршавање вере синова Левијевих, које извршава Весник завета. Усавршавање вере синова Левијевих представљено је прочишћавањем злата.

> “There must be, with all who have any influence in the sanitarium, a conforming to God’s will, a humiliation of self, an opening of the heart to the precious influence of the Spirit of Christ. The gold tried in the fire represents love and faith. Many are nearly destitute of love. Self-sufficiency blinds their eyes to their great need. There is a positive necessity for a daily conversion to God, a new, deep, and daily experience in the religious life.” Testimonies, volume 4, 558.

> „Мора постојати, код свих који имају икакав утицај у санаторијуму, саображавање Божјој вољи, понижење сопственог ја, отварање срца драгоценом утицају Духа Христовог. Злато окушано у огњу представља љубав и веру. Многи су готово лишени љубави. Самодовољност заслепљује њихове очи за њихову велику потребу. Постоји стварна неопходност свакодневног обраћења Богу, новог, дубоког и свакодневног искуства у верском животу.“ Testimonies, volume 4, 558.

Malachi chapter three, and the two temple cleansings represent a perfection of the understanding of the increase of knowledge within the wise, who are the sons of Levi, that is accomplished by the Messenger of the Covenant. The perfection of the sons of Levi’s represented by the purification of the silver.

Треће поглавље Малахије и два чишћења храма представљају усавршавање разумевања умножавања знања међу мудрима, који су синови Левијеви, што извршава Гласник Завета. Савршенство синова Левијевих представљено је пречишћавањем сребра.

> The words of the Lord are pure words: as silver tried in a furnace of earth, purified seven times. Psalm 12:6.

> Речи Господње су речи чисте; сребро пречишћено у земаљској пећи, седам пута очишћено. Псалам 12:6.

The Messenger of the Covenant was to purify the sons of Levi as silver and gold. The Word of God is what purifies, for to be purified is to be justified and sanctified.

Гласник Савеза требало је да очисти синове Левијеве као сребро и злато. Реч Божја је оно што очишћује, јер бити очишћен значи бити оправдан и посвећен.

> Sanctify them through thy truth: thy word is truth. John 17:17.

> Посвети их истином својом: реч је твоја истина. Јован 17:17.

John the Baptist was the messenger that prepared the way for the Messenger of the Covenant in the first fulfillment of Malachi chapter three, and his message in that regard was fourfold in nature. His work included the identification of the work of purification that was to be accomplished by the Messenger of the Covenant, and that the work of purification accomplished was represented as an act of sweeping a threshing-floor. He identified that the former chosen people were then in the process of being passed by. He also presented the Laodicean message to God’s people, thus showing them their sins and the sins of their fathers. He placed all these realities in the context of the “wrath to come.” The work of the messenger who prepared the way, represented a work by one who had never received an education in the educational system of the people who were being passed by.

Јован Крститељ био је весник који је припремио пут Веснику завета у првом испуњењу трећег поглавља Малахије, и његова порука у том погледу била је по својој природи четворострука. Његово дело обухватало је препознавање дела очишћења које је требало да изврши Весник завета, и да је извршено дело очишћења било представљено као чин чишћења гумна. Он је указао да је некадашњи изабрани народ тада био у процесу мимоилажења. Такође је Божјем народу изнео лаодикијску поруку, показујући им тиме њихове грехе и грехе њихових отаца. Све те стварности ставио је у оквир „гнева који долази“. Дело весника који је припремао пут представљало је дело онога који никада није стекао образовање у образовном систему народа који је био мимоилажен.

> “In John the Baptist the Lord raised up for Himself a messenger to prepare the way of the Lord. He was to bear to the world an unflinching testimony in reproving and denouncing sin. Luke, in announcing his mission and work, says, ‘And he shall go before Him in the spirit and power of Elias, to turn the hearts of the fathers to the children, and the disobedient to the wisdom of the just; to make ready a people prepared for the Lord’ (Luke 1:17).

> „У Јовану Крститељу Господ је за Себе подигао гласника да приправи пут Господњи. Он је требало да свету понесе непоколебљиво сведочанство у укоревању и осуђивању греха. Лука, објављујући његову мисију и дело, каже: ‘И он ће ићи пред Њим у духу и сили Илијиној, да обрати срца отаца к деци, и непокорне ка мудрости праведних; да приправи Господу народ спреман’ (Лука 1:17).”

> “Many of the Pharisees and Sadducees came to the baptism of John, and addressing these, he said, ‘O generation of vipers, who hath warned you to flee from the wrath to come? Bring forth therefore fruits meet for repentance: and think not to say within yourselves, We have Abraham to our father: for I say unto you, that God is able of these stones to raise up children unto Abraham. And now also the ax is laid unto the root of the trees: therefore every tree which bringeth not forth good fruit is hewn down, and cast into the fire. I indeed baptize you with water unto repentance: but He that cometh after me is mightier than I, whose shoes I am not worthy to bear: He shall baptize you with the Holy Ghost, and with fire: whose fan is in His hand, and He will throughly purge His floor, and gather His wheat into the garner; but He will burn up the chaff with unquenchable fire’ (Matthew 3:7–12).

> „Многи од фарисеја и садукеја дођоше на Јованово крштење, а он им, обраћајући се, рече: „Породе аспидин, ко вам каза да бежите од гнева који долази? Родите, дакле, род достојан покајања; и не помишљајте да у себи говорите: Имамо Авраама за оца; јер вам кажем да Бог може и од овога камења подигнути децу Аврааму. А већ и секира код корена дрвећу стоји: свако, дакле, дрво које не рађа добра рода, сече се и у огањ баца. Ја вас, дакле, крштавам водом за покајање; али Онај који за мном долази јачи је од мене, коме ја нисам достојан ни обућу понети; Он ће вас крстити Духом Светим и огњем. Њему је лопата у руци, и добро ће очистити гумно своје, и сабраће пшеницу своју у житницу, а плеву ће сажећи огњем неугасивим“ (Матеј 3:7–12).

> “The voice of John was lifted up like a trumpet. His commission was, ‘Shew My people their transgression, and the house of Jacob their sins’ (Isaiah 58:1). He had obtained no human scholarship. God and nature had been his teachers. But one was needed to prepare the way before Christ who was bold enough to make his voice heard like the prophets of old, summoning the degenerate nation to repentance.” Selected Messages, book 2, 147, 148.

> „Јованов глас се подигао као труба. Његов налог је био: ‘Објави народу моме безакоње њихово, и дому Јаковљеву грехе њихове’ (Исаија 58:1). Он није стекао никакво људско образовање. Бог и природа били су његови учитељи. Али био је потребан неко да припреми пут пред Христом ко је био довољно смео да се његов глас чује као глас пророка из давнине, позивајући изопачени народ на покајање.” Selected Messages, књига 2, 147, 148.

William Miller was the second messenger that prepared the way for the Messenger of the Covenant, and Miller’s person and work had been typified by John the Baptist.

Вилијам Милер био је други весник који је припремио пут за Весника завета, а Милерова личност и дело били су предобличени Јованом Крститељем.

> “Thousands were led to embrace the truth preached by William Miller, and servants of God were raised up in the spirit and power of Elijah to proclaim the message. Like John, the forerunner of Jesus, those who preached this solemn message felt compelled to lay the ax at the root of the tree, and call upon men to bring forth fruits meet for repentance.” Early Writings, 233.

> „Хиљаде су биле наведене да прихвате истину коју је проповедао Вилијам Милер, и слуге Божје беху подигнуте у духу и сили Илијиној да објављују ту поруку. Као и Јован, претеча Исусов, они који су проповедали ову свечану поруку осећали су се принуђеним да положе секиру на корен дрвету и позову људе да доносе родове достојне покајања.“ Early Writings, 233.

The quibbling Jews in the time of Christ had been led to trust in a false message of the Messiah. “Messiah” is the Hebrew word for the Greek word “Christ” which means “anointed”.

Ситничави Јевреји у време Христа били су наведени да полажу поверење у лажну вест о Месији. „Месија“ је јеврејска реч за грчку реч „Христос“, која значи „помазаник“.

> The word which God sent unto the children of Israel, preaching peace by Jesus Christ: (he is Lord of all:) That word, I say, ye know, which was published throughout all Judaea, and began from Galilee, after the baptism which John preached; How God anointed Jesus of Nazareth with the Holy Ghost and with power: who went about doing good, and healing all that were oppressed of the devil; for God was with him. Acts 10:36–38.

> Реч коју Бог посла синовима Израиљевим, проповедајући мир кроз Исуса Христа: (Он је Господ свих:) Ту реч, кажем, ви знате, која се разгласи по свој Јудеји, и поче од Галилеје, после крштења које Јован проповедаше; Како Бог помаза Исуса из Назарета Духом Светим и силом: који је пролазио чинећи добро, и исцељујући све које беше ђаво надвладао; јер Бог беше с Њим. Дела 10:36–38.

Both “messiah” and “Christ” mean “the anointed one”. Christ was anointed at His baptism, so technically He was not the Messiah or the Christ until His baptism. His baptism prophetically aligns with the descent of the angel in Revelation chapter ten, that descended on August 11, 1840, and it also aligns with the descent of the mighty angel of Revelation chapter eighteen, who descended on September 11, 2001. The three prophetic waymarks identify the manifestation of the Holy Spirit in the latter rain.

И „Месија“ и „Христос“ значе „Помазаник“. Христос је био помазан при свом крштењу, тако да, строго говорећи, Он није био Месија, нити Христос, све до свога крштења. Његово крштење се пророчки подудара са силаском анђела у десетој глави Откривења, који је сишао 11. августа 1840. године, а такође се подудара и са силаском моћнога анђела из осамнаесте главе Откривења, који је сишао 11. септембра 2001. године. Те три пророчке прекретнице поистовећују пројављивање Светога Духа у позном дажду.

The quibbling Jews held to a misconception, a false prophetic message that the Messiah would bring about a literal earthly kingdom where the nation of Israel would govern the world. It was a false message that promised “peace and prosperity”.

Препирљиви Јевреји држали су се једног погрешног схватања, лажне пророчке поруке, да ће Месија успоставити дословно земаљско царство у којем ће народ Израиља владати светом. Била је то лажна порука која је обећавала „мир и благостање“.

William Miller’s message had two major elements. The first was the application of the time prophecies that identified the cleansing of the sanctuary, and the second was his rejection of the Catholic interpretation of the thousand-year millennium that the Protestants were prone to believe. That false view of the millennium identified as a thousand years of peace and prosperity, had been represented by the false view of the Messiah’s kingdom that was held by the quibbling Jews.

Порука Вилијама Милера имала је два главна елемента. Први је био примена временских пророчанстава која су указивала на очишћење Светиње, а други његово одбацивање католичког тумачења хиљадугодишњег миленијума, у које су протестанти били склони да верују. То лажно гледиште о миленијуму, схваћеном као хиљаду година мира и благостања, било је представљено лажним схватањем Месијиног царства које су заступали ситничави Јевреји.

Those two witnesses identify a counterfeit latter rain message promising “peace and prosperity” in the third and final fulfillment of the history of the messenger who prepares for the Messenger of the Covenant to suddenly come to His temple. That false latter rain message is identified as a “peace and safety” message, in contrast to the message of John the Baptist who identified that “every tree which bringeth not forth good fruit is hewn down, and cast into the fire,” when “the wrath to come” arrives. It was also represented by Miller’s identification that there would be no thousand years of peace, as Catholicism teaches, for when the Lord returns, He will destroy the earth with the brightness of His coming.

Та два сведока препознају кривотворену поруку позне кише која обећава „мир и благостање“ у трећем и последњем испуњењу историје весника који припрема пут да Весник Завета изненада дође у Свој храм. Та лажна порука позне кише препозната је као порука о „миру и сигурности“, насупрот поруци Јована Крститеља, који је објавио да се „свако, дакле, дрво које не рађа добра рода, сијече и у огањ баца“ онда када дође „гнев који иде“. То је такође било представљено Милеровим препознавањем да неће бити хиљаду година мира, како учи католицизам, јер када се Господ врати, уништиће земљу светлошћу Свога доласка.

> And to you who are troubled rest with us, when the Lord Jesus shall be revealed from heaven with his mighty angels, In flaming fire taking vengeance on them that know not God, and that obey not the gospel of our Lord Jesus Christ: Who shall be punished with everlasting destruction from the presence of the Lord, and from the glory of his power. 2 Thessalonians 1:7–9.

> А вама који сте невољни — покој с нама, када се с неба јави Господ Исус са анђелима силе своје, У пламеном огњу, светећи се онима који не познају Бога и који се не покоравају јеванђељу Господа нашега Исуса Христа; Који ће бити кажњени вечном пропашћу од лица Господњега и од славе силе његове. 2. Солуњанима 1:7–9.

The first two messengers who prepared for the Messenger of the Covenant to enter into covenant with a new chosen people, demonstrate that a false “peace and safety” latter rain message, which was formulated in the third generation of Laodicean Adventism, has been designed by Satan to prevent Laodicean Adventism in the fourth generation from recognizing the role of Islam, as represented in the third Woe.

Прва два весника која су припремила пут да Весник Завета ступи у завет са новим изабраним народом показују да је лажна порука позне кише о „миру и сигурности“, која је формулисана у трећем нараштају лаодикијског адвентизма, осмишљена од стране Сатане да спречи лаодикијски адвентизам у четвртом нараштају да препозна улогу ислама, представљену у трећем Тешко.

In the purification process that is accomplished for those represented by the sons of Levi, the one who comes after John the Baptist was to thoroughly sweep and “purge” His floor, with the fan that is in His hand. That work is accomplished by His Word.

У процесу очишћења који се извршава за оне које представљају синови Левијеви, Онај који долази после Јована Крститеља требало је темељно да очисти и „прочисти“ Своје гумно, лопатом која је у Његовој руци. То дело се извршава Његовом Речју.

> “‘Whose fan is in His hand, and He will throughly purge His floor, and gather His wheat into the garner.’ Matthew 3:12. This was one of the times of purging. By the words of truth, the chaff was being separated from the wheat. Because they were too vain and self-righteous to receive reproof, too world-loving to accept a life of humility, many turned away from Jesus. Many are still doing the same thing. Souls are tested today as were those disciples in the synagogue at Capernaum. When truth is brought home to the heart, they see that their lives are not in accordance with the will of God. They see the need of an entire change in themselves; but they are not willing to take up the self-denying work. Therefore they are angry when their sins are discovered. They go away offended, even as the disciples left Jesus, murmuring, ‘This is an hard saying; who can hear it?’” The Desire of Ages, 392.

> „Његова лопата је у руци Његовој, и Он ће добро очистити гумно своје, и сабраће пшеницу своју у житницу.“ Матеј 3:12. Ово је било једно од времена очишћења. Речима истине, кукољ се одвајао од пшенице. Пошто су били сувише ташти и самоправедни да би примили укор, сувише привржени свету да би прихватили живот понизности, многи су се одвратили од Исуса. Многи и данас чине исто. Душе се данас испитују као што су били испитивани они ученици у синагоги у Капернауму. Када се истина приближи срцу, они увиђају да њихов живот није у складу са вољом Божјом. Они увиђају потребу за потпуном променом у себи; али нису вољни да се прихвате дела самоодрицања. Зато се гневе када се открију њихови греси. Они одлазе увређени, као што су ученици оставили Исуса, мрмљајући: „Ово је тврда беседа; ко је може слушати?“ — Чежња векова, 392.

The message of the latter rain is the “debate” of Habakkuk chapter two, and it is the words of truth, that separate the chaff from the wheat. That separation is the purging accomplished by the Messenger of the Covenant. In Millerite history, the message of Daniel chapter eight, verse fourteen, produced a purging when it first failed and brought about the tarrying time of Habakkuk chapter two and the parable of the ten virgins in Matthew chapter twenty-five. When the message of the Midnight Cry was ultimately fulfilled on October 22, 1844, it produced an even greater purging. Then it was that the Messenger of the Covenant suddenly arrived and began the final purging and purification. The movement that had passed through the first two of three purifications and purging’s, failed the third and was sent to the wilderness of Laodicea in 1863.

Порука позног дажда јесте „расправа“ из друге главе Авакума, и то су речи истине које одвајају кукољ од пшенице. То раздвајање јесте очишћење које извршава Весник завета. У милеритској историји, порука осме главе Данила, четрнаести стих, произвела је очишћење када је најпре доживела неуспех и довела до времена закашњења из друге главе Авакума и приче о десет девојака у двадесет петој глави Матеја. Када се порука Поноћног поклича коначно испунила 22. октобра 1844. године, произвела је још веће очишћење. Тада је Весник завета изненада дошао и започео коначно очишћење и прочишћење. Покрет који је прошао кроз прва два од три прочишћења и очишћења, пао је на трећем и био послат у пустињу Лаодикије 1863. године.

In the Millerite history the Protestants were first purged by the words of truth, thereafter the movement of the first angel was purged at the arrival of the third testing message. But those who had been the builders of the Millerite temple during the forty-six years from 1798 unto 1844, failed the third test, which arrived on October 22, 1844, though they perfectly fulfilled the parable of the ten virgins.

У милеритској историји протестанти су најпре били очишћени речима истине; потом је покрет првог анђела био очишћен при доласку треће поруке кушње. Али они који су били градитељи милеритског храма током четрдесет и шест година, од 1798. до 1844, нису положили трећу пробу, која је дошла 22. октобра 1844, премда су савршено испунили причу о десет девојака.

> “Many who went forth to meet the Bridegroom under the messages of the first and second angels, refused the third, the last testing message to be given to the world, and a similar position will be taken when the last call is made.

> „Многи који су, под вестима првог и другог анђела, изишли у сусрет Женику, одбацили су трећу, последњу вест кушње која треба да буде дата свету, и сличан став биће заузет када буде упућен последњи позив.“

> “Every specification of this parable should be carefully studied. We are represented either by the wise or by the foolish virgins.” Review and Herald, October 31, 1899.

> „Свака појединост ове приче треба пажљиво да се проучи. Ми смо представљени или мудрим или лудим девојкама.“ Review and Herald, 31. октобар 1899.

The prophetic history that began at the arrival of the third angel on October 22, 1844, was a failure, and it ended with the rebellion of 1863. By 1850 Sister White penned the following message.

Пророчка историја која је започела доласком трећег анђела 22. октобра 1844. била је неуспех, и завршила се побуном 1863. године. До 1850. сестра Вајт је записала следећу поруку.

> “The Lord gave me a view, January 26, which I will relate. I saw that some of the people of God were stupid and dormant; and were but half awake, and did not realize the time we were now living in; and that the ‘man’ with the ‘dirt-brush’ had entered, and that some were in danger of being swept away. I begged of Jesus to save them, to spare them a little longer, and let them see their awful danger, that they might get ready before it should be forever too late. The angel said, ‘Destruction is coming like a mighty whirlwind.’ I begged of the angel to pity and to save those who loved this world, and were attached to their possessions, and were not willing to cut loose from them, and sacrifice them to speed the messengers on their way to feed the hungry sheep, who were perishing for want of spiritual food.

> „Господ ми је 26. јануара дао виђење, које ћу изнети. Видела сам да су неки од Божјег народа били отупели и успавани; били су тек допола будни и нису схватали време у коме сада живимо; и да је „човек“ са „четком за прашину“ ушао, те да су неки били у опасности да буду пометени. Молила сам Исуса да их спасе, да их поштеди још мало, и да им допусти да увиде своју страшну опасност, како би се припремили пре него што заувек буде прекасно. Анђео рече: „Пропаст долази као силан вихор.“ Преклињала сам анђела да се смилује и да спасе оне који су волели овај свет, који су били привезани за своја имања, и нису били вољни да се одвоје од њих и да их жртвују како би убрзали гласнике на њиховом путу да нахране гладне овце, које су пропадале због недостатка духовне хране.“

> “As I viewed poor souls dying for want of the present truth, and some who professed to believe the truth were letting them die, by withholding the necessary means to carry forward the work of God, the sight was too painful, and I begged of the angel to remove it from me. I saw that when the cause of God called for some of their property, like the young man who came to Jesus, [Matthew 19:16–22.] they went away sorrowful; and that soon the overflowing scourge would pass over and sweep their possessions all away, and then it would be too late to sacrifice earthly goods, and lay up a treasure in heaven.” Review and Herald, April 1, 1850.

> „Док сам посматрала јадне душе како умиру због недостатка садашње истине, а неки који су тврдили да верују истини пуштали су их да умру, ускраћујући неопходна средства за напредовање дела Божјег, тај призор био је сувише болан, и молила сам анђела да га уклони од мене. Видела сам да, када је дело Божје захтевало део њихове имовине, као код младића који је дошао Исусу, [Matthew 19:16–22.] они су отишли жалосни; и да ће ускоро преплављујућа казна прећи преко њих и однети сву њихову имовину, и тада ће бити прекасно да жртвују земаљска добра и саберу себи благо на небу.“ Review and Herald, April 1, 1850.

In 1850, the dirt-brush man had already arrived. On October 22, 1844, the Messenger of the Covenant had suddenly come to His temple, and He began the work of purging and purifying the sons of Levi.

Године 1850. човек са четком за прашину већ је био стигао. Двадесет другог октобра 1844. године, Весник завета изненада је дошао у свој храм, и отпочео је дело чишћења и очишћења синова Левијевих.

We will continue this study in the next article.

Наставићемо ово проучавање у следећем чланку.

> “Today souls are being tested and tried, and many are passing over the same ground trodden by those who forsook Christ. When tested by the Word, they reject the divine Teacher. When rebuked because their lives are not in harmony with truth and righteousness, they turn from the Saviour; and their decision, like that of the offended disciples, is never reversed. They walk no more with Christ. Thus are the words fulfilled, ‘Whose fan is in His hand, and He will throughly purge His floor, and gather His wheat into the garner.’” Signs of the Times, May 15, 1901.

> „Данас се душе испитују и кушају, и многи прелазе исто тле којим су ходили они који су напустили Христа. Када се испитују Речју, они одбацују божанског Учитеља. Када бивају укорени зато што њихов живот није у складу с истином и правдом, одвраћају се од Спаситеља; и њихова одлука, као и одлука увређених ученика, никада се не опозива. Они више не ходе с Христом. Тако се испуњавају речи: ‘Коме је лопата у руци, и Он ће добро очистити гумно своје, и скупиће пшеницу своју у житницу.’” Signs of the Times, May 15, 1901.

Back to Articles