Article

# Panium - Number Eighteen

Панијум — број осамнаест

Three Times 250

Три пута 250

Author

Jeff Pippenger

Published

February 25, 2026

Formats

PDF
Word
Song MP3

We will now address some of the implications of verse twelve of Daniel eleven, and thereafter, bring the three lines of “250” years into the history of verses eleven through fifteen, that was fulfilled at the battle of Panium in 200 BC. The line of “250” years that began in 457 BC ends in 207 BC in the middle of the period that begins with the battle of Raphia and ends with the battle of Panium. The “250” years in the line of Nero ends with the three-step history of Constantine, represented by the years 313, 321 and 330. The “250” years of the United States ends on July 4, 2026.

Сада ћемо се позабавити неким од импликација дванаестог стиха једанаесте главе Данила, а потом у историју стихова једанаест до петнаест, која се испунила у бици код Панијума 200. године пре Христа, увести три линије од „250“ година. Линија од „250“ година која је започела 457. године пре Христа завршава се 207. године пре Христа, усред раздобља које почиње битком код Рафије и завршава се битком код Панијума. „250“ година у Нероновој линији завршава се тростепеном историјом Константина, представљеном годинама 313, 321. и 330. „250“ година Сједињених Држава завршава се 4. јула 2026. године.

Nero’s line represents the history of the image of the beast testing time, first in the United States, and then in the world. The line of 457 BC places Trump at a midpoint militarily between two battles. The period that extends from 1776 also marks a midpoint for Trump’s final presidency. In order to place these lines in their proper place we will first address verse twelve, and the demise of Russia and Putin. Then the three lines of “250” years, then the line of the Hasmonean Dynasty. With those lines in place, we will place Peter in alignment with Panium. When those lines are in place we should be able to recognize how the message of July 18, 2020 is to be corrected and proclaimed, and that it is the message of the book of Joel.

Неронова линија представља историју времена испитивања иконе звери, најпре у Сједињеним Америчким Државама, а затим у свету. Линија из 457. године пре Христа поставља Трампа, у војном погледу, на средишњу тачку између две битке. Период који се протеже од 1776. године такође означава средишњу тачку за Трампово коначно председништво. Да бисмо ове линије поставили на њихово право место, најпре ћемо се позабавити дванаестим стихом и пропашћу Русије и Путина. Потом трима линијама од „250“ година, а затим линијом Хасмонејске династије. Када те линије буду постављене, довешћемо Петра у поравнање са Панијумом. Када те линије буду постављене, требало би да будемо у стању да препознамо како поруку од 18. јула 2020. треба исправити и објавити, и да је она порука књиге пророка Јоила.

## King Uzziah of Judah & Ptolemy King of Egypt

Краљ Озија Јудин и Птолемеј, краљ Египта

The history that fulfilled verse eleven at the battle of Raphia aligns with the history of king Uzziah. When Isaiah is purified and empowered to proclaim the message of the latter rain, his calling came in the year that Uzziah died.

Историја која је испунила једанаести стих у бици код Рафије подудара се са историјом цара Озије. Када је Исаија очишћен и оснажен да објављује поруку позног дажда, његов позив дошао је оне године када је Озија умро.

> In the year that king Uzziah died I saw also the Lord sitting upon a throne, high and lifted up, and his train filled the temple. Isaiah 6:1.

> Године кад умре цар Озија видех Господа где седи на престолу, високом и узвишеном, и скутови његове хаљине испуњаваху храм. Исаија 6:1.

Uzziah’s death was preceded by the rebellion he manifested that paralleled and aligned with the rebellion of Ptolemy just after the victory at the battle of Raphia. Uzziah and Ptolemy are symbols of a southern king whose heart has been lifted up, who rebel by seeking to combining their state authority with church authority. When Uzziah attempted to combine church and state, the leprosy on his forehead typified the mark of the beast.

Узијину смрт претходила је побуна коју је испољио, а која је била упоредна и усклађена са побуном Птолемеја непосредно после победе у бици код Рафије. Узија и Птолемеј су симболи јужнога цара коме се срце узвисило, који се буне настојећи да сједине своју државну власт са црквеном влашћу. Када је Узија покушао да сједини цркву и државу, губа на његовом челу представљала је праслику жига звери.

> And the third angel followed them, saying with a loud voice, If any man worship the beast and his image, and receive his mark in his forehead, or in his hand, The same shall drink of the wine of the wrath of God, which is poured out without mixture into the cup of his indignation; and he shall be tormented with fire and brimstone in the presence of the holy angels, and in the presence of the Lamb: And the smoke of their torment ascendeth up for ever and ever: and they have no rest day nor night, who worship the beast and his image, and whosoever receiveth the mark of his name. Revelation 14:9–11.

> И трећи анђео пође за њима, говорећи силним гласом: Ако ко обожава звер и лик њезин, и прима жиг на чело своје или на руку своју, и он ће пити од вина гнева Божјег, које је непомешано изливено у чашу јарости Његове; и биће мучен огњем и сумпором пред светим анђелима и пред Јагњетом. И дим мучења њихова узлазиће у векове векова; и неће имати починка ни дању ни ноћу они који се клањају звери и лику њезину, и ко год прими жиг имена њезина. Откривење 14:9–11.

Uzziah then represents a progressive death from the time of his rebellious attempt to combine church and state. He then represents a lame-duck co-regency with his son for eleven years. Uzziah lived for eleven years after his rebellion. The beginning of his rebellion symbolizes the Sunday law, where church and state are combined and the mark of the beast is enforced. Eleven years later he died, representing the end of his reign as king of the southern kingdom of Judah, which was the glorious land, which is the United States.

Озија, дакле, представља постепену смрт од времена свога бунтовничког покушаја да сједини цркву и државу. Потом представља привремену савладу са својим сином током једанаест година. Озија је живео једанаест година после своје побуне. Почетак његове побуне симболизује недељни закон, где су црква и држава сједињене и где се намеће жиг звери. Једанаест година касније умро је, представљајући крај своје владавине као цара јужног царства Јуде, које је било славна земља, што су Сједињене Америчке Државе.

In prophetic relation to Ptolemy, Uzziah represents Judah, the glorious land and apostate Protestantism, whereas; Ptolemy represents Egypt, which is the dragon power, whose religion is spiritualism. When the two kings are considered as parallel lines, Uzziah ceases to be an illustration of the glorious land and together they become a symbol of two nations. Egypt and Judah are symbols of the religions of spiritualism and apostate Protestantism. They are a symbol of the state and the church. The statecraft and the churchcraft they represent when they are aligned as one symbol contain two nations, as was the Medes and Persians, as was France’s Egypt and Sodom, as is the United States Republican and Protestant horns, as were the northern and southern kingdoms of Israel and Judah, as well as pagan Rome and papal Rome. As a symbol of two kingdoms, they are prophetically tied together by the temple in Jerusalem where both Uzziah and Ptolemy sought to sacrifice at the temple in Jerusalem. Two nations who both rebel at the same sanctuary.

У пророчком односу према Птолемеју, Озија представља Јуду, славну земљу и отпали протестантизам, док Птолемеј представља Египат, који је сила аждаје, чија је религија спиритизам. Када се та два цара посматрају као паралелне линије, Озија престаје да буде илустрација славне земље и заједно постају симбол двеју нација. Египат и Јуда су симболи религија спиритизма и отпалог протестантизма. Они су симбол државе и цркве. Државничка политика и црквена политика које представљају, када су сједињене као један симбол, садрже две нације, као што су били Међани и Персијанци, као што су били француски Египат и Содом, као што су републикански и протестантски рогови Сједињених Држава, као што су била северно и јужно царство Израела и Јуде, као и пагански Рим и папски Рим. Као симбол двају царстава, они су пророчки повезани храмом у Јерусалиму, где су и Озија и Птолемеј настојали да принесу жртву у храму у Јерусалиму. Две нације које се обе буне против истог светилишта.

It is important to notice that the rebellion of both kings was in relation to the temple at Jerusalem, which is a symbol of the temple where Daniel saw Christ in chapter ten. Both these king’s histories align at the Ukrainian War, and in so doing they begin their testimony in 2014. They both were lifted up with military victories represented by the battle of Raphia in verse eleven. Raphia marks the borderland of the sixth kingdom of Bible prophecy and the threefold union of the Sunday law. It is also the border of the transition of the church militant unto the church triumphant.

Важно је приметити да је побуна оба цара била у односу на храм у Јерусалиму, који је симбол храма у коме је Данило видео Христа у десетој глави. Историје оба ова цара подударају се у Украјинском рату, и тиме започињу своје сведочанство 2014. године. Обојица су била уздигнута војним победама, представљеним битком код Рафије у једанаестом стиху. Рафија означава погранично подручје шестог царства библијског пророштва и троструки савез недељног закона. Она је такође граница прелаза војничке цркве у победоносну цркву.

After 2014, the richest king announced his intention to run for the presidency in 2015. In 2020 the richest king, representing the Republican horn received its deadly wound that would later be healed. In 2022 the Ukrainian War escalated. Trump then returned in fulfillment of verse thirteen, in the election of 2024. In July of 2023, a voice in the wilderness was sounded. December 31, 2023 the Protestant horn was resurrected, as was the Republican horn in the election of 2024, when Trump returned and then in 2025 the foundation test ended with the arrival of the temple test.

После 2014. године, најбогатији цар објавио је своју намеру да се кандидује за председништво 2015. године. Године 2020, најбогатији цар, који представља републикански рог, примио је своју смртоносну рану, која ће касније бити исцељена. Године 2022, украјински рат је ескалирао. Трамп се затим вратио у испуњењу тринаестог стиха, на изборима 2024. године. У јулу 2023. године, огласио се глас у пустињи. Дана 31. децембра 2023. године, протестантски рог је васкрснут, као и републикански рог на изборима 2024. године, када се Трамп вратио, а затим је 2025. године тест темеља окончан доласком теста храма.

## 1989

1989.

The truths which were unsealed in 1989 was twofold. The prophetic parallels of the reform movements and the last six verses of Daniel eleven were unsealed at the same time. There are certain prophetic rules that were employed to establish the initial message of verse forty. Some of those very truths are now the key to the hidden history of the very same verse where those prophetic gems were discovered. I’ll give you an example.

Истине које су биле отпечаћене 1989. године биле су двоструке. Пророчке паралеле реформских покрета и последњих шест стихова једанаесте главе Данила били су отпечаћени у исто време. Постоје извесна пророчка правила која су била примењена да би се утврдила почетна порука четрдесетог стиха. Неке од тих истих истина сада су кључ за скривену историју тог истог стиха у коме су били откривени ти пророчки драгуљи. Даћу вам један пример.

In 1989, there was no unified understanding in Adventism as to what the last six verses of Daniel represented. That lack of unification was twofold. There was no consensus of the meaning of the verses. Those who professed to have understanding of the verses presented human ideas mixed the theology of apostate Protestantism and Catholicism, the birthright heritage they received from their forefathers of the rebellion of 1863, when they fulfilled the role of the disobedient prophet at Jeroboam’s foundational rebellion. Those individual ideas of what the verses were private interpretations, at best. Their ideas of the verses were either contradictory to basic prophetic application, and often contrary to the very premise they themselves identified of the verses.

Године 1989. у адвентизму није постојало јединствено разумевање о томе шта представља последњих шест стихова Данила. Тај недостатак јединства био је двострук. Није постојао сагласан став о значењу тих стихова. Они који су исповедали да имају разумевање тих стихова износили су људске идеје помешане са теологијом отпалог протестантизма и католицизма, наследство првенаштва које су примили од својих предака из побуне 1863. године, када су испунили улогу непослушног пророка у Јеровоамовој темељној побуни. Те појединачне представе о томе шта ти стихови значе биле су, у најбољем случају, приватна тумачења. Њихове представе о тим стиховима биле су или противречне основној пророчкој примени, а често и саме супротне претпоставци о тим стиховима коју су они сами истицали.

What we saw in the verses was a consistent understanding of all six verses. It was the consistency of the message we saw that encouraged me to present my understanding, even when I knew all of Adventism rejected what I understood. What we understood of those verses was published first in 1996, and the understanding there set forth has only grown stronger as time has marched out over thirty years!

Оно што смо видели у тим стиховима било је доследно разумевање свих шест стихова. Управо доследност поруке коју смо уочили охрабрила ме је да изнесем своје разумевање, чак и када сам знао да читав адвентизам одбацује оно што сам разумео. Оно што смо разумели у вези с тим стиховима први пут је објављено 1996. године, а ту изложено разумевање само је постајало све снажније како је током тридесет година време одмицало!

If you consider the very first reference in the magazine The Time of the End, you find Testimonies, volume 9, page 11. Five years before 9/11, the magazine starts with 9/11. One of those understandings that encouraged me was in understanding that at “the time of the end” in verse forty, the kings of the north and south were spiritual, not literal powers. At that time, I already knew that Sister White said that the books of Daniel and Revelation are the same book, and that the same line of prophecy that is in Daniel, is taken up by John in the Revelation. I had found that in Revelation eleven, which was fulfilled in the history surrounding the time of the end in 1798; Sister White’s commentary upon the chapter clearly teaches that France was spiritual Egypt, and she was just as clear that in Revelation seventeen, the whore upon the beast was spiritual Babylon.

Ако размотрите саму прву референцу у часопису The Time of the End, наћи ћете Testimonies, volume 9, page 11. Пет година пре 9/11, часопис почиње са 9/11. Једно од оних разумевања које ме је охрабрило било је схватање да су у „време свршетка“ у четрдесетом стиху цареви севера и југа били духовне, а не дословне силе. У то време сам већ знао да је Сестра Вајт рекла да су књиге Данила и Откривења иста књига, и да исту линију пророштва која се налази у Данилу Јован преузима у Откривењу. Утврдио сам да у Откривењу једанаест, које се испунило у историји повезаној са временом свршетка 1798. године, коментар Сестре Вајт на то поглавље јасно учи да је Француска била духовни Египат, а она је била подједнако јасна да је у Откривењу седамнаест блудница на звери била духовни Вавилон.

Sister White’s identification of those two powers is in The Great Controversy, and those comments tie together John and Daniel’s testimony. The definition of the king of the south in Daniel chapter eleven is the power that controls Egypt, and the king of the north is the power who controls Babylon. When the Bible and Spirit of Prophecy worked in tandem to establish a truth by bringing Daniel and Revelation together to prove the point, was something I could never surrender to any misguided theologian, or misguided self-appointed leader of a self-supporting ministry.

Идентификација те две силе код сестре Вајт налази се у Великој борби, и ти коментари повезују сведочанство Јована и Данила. Дефиниција цара јужнога у једанаестој глави Данила јесте да је то сила која влада Египтом, а цар северни је сила која влада Вавилоном. Оно што никада нисам могао препустити било каквом заблуделом теологу, нити заблуделом самопостављеном вођи неке самостално издржаване службе, јесте чињеница да су Библија и Дух пророштва деловали упоредо да утврде једну истину, доводећи Данила и Откривење заједно да би доказали ту поенту.

To understand Ptolemy and Uzziah as symbols of the battle of Raphia and the fallout that occurs after their hearts are lifted up, is to be governed by the fact that Ptolemy represents the dragon power who defeats the proxy power of Rome, only to lose to the proxy power who had defeated Ptolemy in verse ten and in 1989. The historical distinctions are purposeful and important.

Разумети Птолемеја и Озију као симболе битке код Рафије и последица које настају пошто им се срца уздигну, значи бити управљан чињеницом да Птолемеј представља силу аждаје која побеђује заступничку силу Рима, само да би потом била поражена од заступничке силе која је поразила Птолемеја у десетом стиху и 1989. године. Историјска разликовања су сврсисходна и важна.

Uzziah receives the mark of the beast when he attempts to bring church and state together, Uzziah is the glorious land, and the glorious land was a major argument in the beginning of the message in 1989. Is the glorious land the United States, or is it the Seventh-day Adventist church? Those who then held to the erroneous idea that the glorious land is the Adventist church, along with any who still do—would argue that the glorious holy mountain of verse forty-five was clearly God’s church, so that meant to them, that a mountain and a land were the same symbol. Standard human reasoning, I suppose.

Озија прима жиг звери када покушава да уједини цркву и државу; Озија је славна земља, а славна земља била је главни аргумент на почетку поруке 1989. године. Да ли је славна земља Сједињене Америчке Државе, или је то Црква адвентиста седмог дана? Они који су тада заступали погрешну мисао да је славна земља Адвентистичка црква, заједно са свима који то још увек чине, тврдили би да је славна света гора из четрдесет петог стиха очигледно Божја црква, те им је то значило да су гора и земља исти симбол. Уобичајено људско расуђивање, претпостављам.

Uzziah is the glorious land, and Ptolemy is Egypt. Uzziah, as the glorious land has the two horns of Protestantism and Republicanism. The political manifestation of Ptolemy is communism and its varied forms, and the religious manifestation of Ptolemy is spiritualism and its varied forms. A characteristic of the dragon power is that it is a confederacy, but the false prophet, who is the glorious land is a single nation with two horns.

Озија је славна земља, а Птоломеј је Египат. Озија, као славна земља, има два рога протестантизма и републиканизма. Политичко испољавање Птоломеја јесте комунизам и његови разноврсни облици, а религиозно испољавање Птоломеја јесте спиритизам и његови разноврсни облици. Обележје змајевске силе јесте то да је она конфедерација, али лажни пророк, који је славна земља, јесте један народ са два рога.

Daniel eleven verse forty established that the United States was the proxy power of the papacy when the Soviet Union was swept away in 1989. This truth aligns with the role of the two-horned earth beast of Revelation thirteen, for the two books are the same.

Данило 11:40 утврдио је да су Сједињене Америчке Државе биле посредничка сила папства када је Совјетски Савез био одуван 1989. године. Ова истина сагласна је с улогом дворогe звери из земље из Откривења 13, јер су те две књиге исте.

> And I beheld another beast coming up out of the earth; and he had two horns like a lamb, and he spake as a dragon. And he exerciseth all the power of the first beast before him, and causeth the earth and them which dwell therein to worship the first beast, whose deadly wound was healed. Revelation 13:11, 12.

> И видех другу звер како излази из земље; и имаше два рога као у јагњета, и говораше као аждаха. И чињаше сву власт прве звери пред њом, и учини да се земља и они који живе на њој поклоне првој звери, чија смртна рана беше исцељена. Откривење 13:11, 12.

Revelation thirteen identifies the United States as the proxy power of the Papacy, for the earth beast “exerciseth al the power of the” beast out of the sea that came “before him.” In verse two the dragon of pagan Rome had given the Papacy its power, seat and great authority. The word translated as “power” means power, but in verse twelve it is a different word that is translated as “power,” meaning “delegated authority.”

Откривење тринаест идентификује Сједињене Државе као заступничку силу папства, јер звер из земље „чињаше сву власт“ звери из мора која дође „пред њим“. У другом стиху аждаја паганског Рима дала је папству његову силу, престо и велику власт. Реч преведена као „сила“ значи сила, али у дванаестом стиху то је друга реч која је преведена као „власт“, са значењем „делегирана власт“.

The United States is the proxy power of the papacy, who has been typified by pagan Rome, who gave its military and economic support to the papacy as set forth in verse two. In doing so pagan Rome typified the United States who would also give its “chariots, ships and horsemen” to do the dirty-work of the papal power.

Сједињене Државе су посредничка сила папства, које је било предображено паганским Римом, који је папству пружио своју војну и економску подршку, као што је изложено у другом стиху. Чинећи то, пагански Рим је предображавао Сједињене Државе, које ће такође дати своја „кола, лађе и коњанике“ да обаве прљави посао папске власти.

When the three battles of verse ten, eleven and fifteen were fulfilled in history, Antiochus Magnus was at each battle. This fact identifies that the power represented in the three battles is a proxy power of the beast, for it is always Antiochus, and Antiochus in 1989 was the proxy power of the United States.

Када су се три битке из десетог, једанаестог и петнаестог стиха испуниле у историји, Антиох Велики је био присутан у свакој бици. Ова чињеница показује да је сила представљена у те три битке посредничка сила звери, јер је увек у питању Антиох, а Антиох је 1989. године био посредничка сила Сједињених Држава.

The three battles that lead to the Sunday law of verse sixteen bear the signature of Alpha and Omega, and also the structure of truth. It is the United States in the first battle and the third battle, identifying an alpha and omega in the first and last battle. The three battles that lead to the Sunday law of verse sixteen also bear the signature of truth. The proxy power of Nazi Ukraine is the battle in the middle that represents the rebellion of the middle waymark in the framework of the Hebrew word truth. The three battles represent 1989 unto the Sunday law, which means they represent the “hidden history” of verse forty.

Три битке које воде ка закону о недељи из шеснаестог стиха носе потпис Алфе и Омеге, а такође и структуру истине. У првој и трећој битки то су Сједињене Државе, што препознаје алфу и омегу у првој и последњој битки. Три битке које воде ка закону о недељи из шеснаестог стиха такође носе потпис истине. Посредничка сила нацистичке Украјине јесте битка у средини која представља побуну средњег оријентира у оквиру јеврејске речи истина. Те три битке представљају период од 1989. до закона о недељи, што значи да оне представљају „скривену историју“ четрдесетог стиха.

Verse eleven of Revelation eleven identifies 2023, as the point where both horns are resurrected. Daniel eleven, verse eleven identifies the very same period of history. The internal line of prophecy and the external line of prophecy align in 2023. The internal line is the “thing” Daniel understood and the external line is the “vision” he understood.

Једанаести стих једанаесте главе Откривења означава 2023. годину као тренутак у којем оба рога бивају васкрснута. Једанаести стих једанаесте главе Данила означава управо исти период историје. Унутрашња пророчка линија и спољашња пророчка линија усклађују се 2023. године. Унутрашња линија је „ствар“ коју је Данило разумео, а спољашња линија је „виђење“ које је разумео.

The temple test that Daniel illustrates began at the twenty-second day, and twenty-two years after 9/11, which is the point that Isaiah entered the temple brings you to 2023. Isaiah identifies the death of Uzziah after living with leprosy for eleven years at 9/11. The work of erecting the temple consists of first laying the foundation, and thereafter erecting the temple and placing the cap stone which then leads to the third litmus test, represented by the feast of trumpets in the line of Leviticus twenty-three. The internal work of the everlasting gospel is accomplished during the history of the external line. In verse eleven Putin has been typified by Ptolemy, and king Uzziah provides a second witness to the illustration of the king of the south who is lifted up through military success, who thereafter attempts to insert themselves into the realm of religion.

Проба храма коју Данило илуструје започела је двадесет другог дана, а двадесет и две године након 11. септембра, што је тачка у којој је Исаија ушао у храм, доводи вас до 2023. године. Исаија поистовећује смрт Озије, након што је једанаест година живео с губом, са 11. септембром. Дело подизања храма састоји се најпре у полагању темеља, а потом у подизању храма и постављању угаоног камена, што затим води ка трећем лакмус-тесту, представљеном Празником труба у линији Левитске двадесет треће главе. Унутрашње дело вечног јеванђеља извршава се током историје спољашње линије. У једанаестом стиху Путин је типолошки представљен Птолемејем, а цар Озија пружа друго сведочанство за приказ цара југа који се уздиже кроз војни успех, а који потом покушава да се увуче у област религије.

> And the king of the south shall be moved with choler, and shall come forth and fight with him, even with the king of the north: and he shall set forth a great multitude; but the multitude shall be given into his hand. And when he hath taken away the multitude, his heart shall be lifted up; and he shall cast down many ten thousands: but he shall not be strengthened by it. Daniel 11:11, 12.

> И цар јужни разгневиће се, и изићи ће и заратиће с њим, с царем северним; и он ће подићи велико мноштво; али ће мноштво бити предано у његову руку. И кад уклони мноштво, срце ће му се узвисити; и обориће много десетина хиљада; али се тиме неће оснажити. Данило 11:11, 12.

Uriah Smith addresses Ptolemy Philopator’s history and his attempt to offer sacrifices in Jerusalem’s temple.

Урија Смит се бави историјом Птолемеја Филопатора и његовим покушајем да принесе жртве у јерусалимском храму.

> “Ptolemy lacked the prudence to make a good use of his victory. Had he followed up his success, he would probably have become master of the whole kingdom of Antiochus; but content with making only a few menaces and a few threats, he made peace that he might be able to give himself up to the uninterrupted and uncontrolled indulgence of his brutish passions. Thus, having conquered his enemies, he was overcome by his vices, and, forgetful of the great name which he might have established, he spent his time in feasting and lewdness.

> „Птолемеју је недостајала разборитост да своју победу добро искористи. Да је искористио свој успех, вероватно би постао господар целога царства Антиоховог; али, задовољивши се тиме да упути само неколико опомена и неколико претњи, склопио је мир да би могао да се преда несметаном и необузданом удовољавању својим зверским страстима. Тако је, пошто је победио своје непријатеље, био побеђен својим пороцима и, заборављајући велико име које је могао стећи, проводио своје време у гозбама и разврату.“

> “His heart was lifted up by his success, but he was far from being strengthened by it; for the inglorious use he made of it caused his own subjects to rebel against him. But the lifting up of his heart was more especially manifested in his transactions with the Jews. Coming to Jerusalem, he there offered sacrifices, and was very desirous of entering into the most holy place of the temple, contrary to the law and religion of that place; but being, though with great difficulty, restrained, he left the place burning with anger against the whole nation of the Jews, and immediately commenced against them a terrible and relentless persecution. In Alexandria, where the Jews had resided since the days of Alexander, and enjoyed the privileges of the most favored citizens, forty thousand according to Eusebius, sixty thousand according to Jerome, were slain in this persecution. The rebellion of the Egyptians, and the massacre of the Jews, certainly were not calculated to strengthen him in his kingdom, but were sufficient rather almost totally to ruin it.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 254.

> „Његово срце се узвисило због његовог успеха, али он тиме ни издалека није био ојачан; јер је неславна употреба коју је од њега начинио навела његове сопствене поданике да се побуне против њега. Али уздизање његовог срца још се нарочитије испољило у његовим поступцима према Јеврејима. Дошавши у Јерусалим, он је тамо приносио жртве и веома је жудео да уђе у светињу над светињама храма, противно закону и вери тога места; али, иако с великом муком задржан, напустио је то место пламтећи од гнева против целога народа Јевреја, и одмах отпочео против њих страшно и немилосрдно гоњење. У Александрији, где су Јевреји боравили још од дана Александра и уживали повластице најповлашћенијих грађана, у овом гоњењу побијено је четрдесет хиљада, према Јевсевију, шездесет хиљада, према Јерониму. Побуна Египћана и покољ Јевреја, свакако, нису били такви да га учврсте у његовом царству, него су, напротив, били довољни да га готово потпуно упропасте.“ Урија Смит, Данило и Откривење, 254.

Ptolemy Philopator’s military victory at Raphia in 217 BC, did not strengthen Ptolemy, but it caused “his heart to be lifted up.” Victory in the Ukrainian War will not strengthen Putin, but it will “lift up his heart,” as did military success cause king Uzziah to lift up his heart.

Војна победа Птолемеја Филопатора код Рафије 217. године пре Христа није ојачала Птолемеја, него је учинила да се „узвиси срце његово“. Победа у украјинском рату неће ојачати Путина, него ће „узвисити срце његово“, као што је и војни успех навео цара Озију да узвиси своје срце.

> And Uzziah prepared for them throughout all the host shields, and spears, and helmets, and habergeons, and bows, and slings to cast stones. And he made in Jerusalem engines, invented by cunning men, to be on the towers and upon the bulwarks, to shoot arrows and great stones withal. And his name spread far abroad; for he was marvellously helped, till he was strong. But when he was strong, his heart was lifted up to his destruction: for he transgressed against the Lord his God, and went into the temple of the Lord to burn incense upon the altar of incense. 2 Chronicles 26:14–16.

> И Озија припреми за сву војску штитове, и копља, и шлемове, и оклопе, и лукове, и праћке за бацање камења. И начини у Јерусалиму справе, које измислише вешти људи, да буду на кулама и на бедемима, да њима бацају стреле и велико камење. И име се његово рашири надалеко; јер беше чудесно потпомогнут, докле не ојача. Али кад ојача, срце му се узвиси на његову пропаст; јер сагреши Господу Богу својему, и уђе у храм Господњи да кади на кадионом олтару. 2 Дневника 26:14–16.

Two southern kings whose hearts were lifted up from military victories, attempted to enter the same temple and offer and offering, which only a priest was allowed to do. In both cases, the priests resisted the proud kings attempts to do so. One king then initiated a retaliation upon the Jews, and the other was struck in the forehead with leprosy.

Два јужна цара, чија су се срца узвисила због војних победа, покушала су да уђу у исти храм и принесу принос, што је било допуштено само свештенику. У оба случаја, свештеници су се успротивили покушајима охолих царева да то учине. Један цар је потом покренуо одмазду против Јевреја, а други је био погођен губом у чело.

> And Azariah the priest went in after him, and with him fourscore priests of the Lord, that were valiant men: And they withstood Uzziah the king, and said unto him, It appertaineth not unto thee, Uzziah, to burn incense unto the Lord, but to the priests the sons of Aaron, that are consecrated to burn incense: go out of the sanctuary; for thou hast trespassed; neither shall it be for thine honour from the Lord God. Then Uzziah was wroth, and had a censer in his hand to burn incense: and while he was wroth with the priests, the leprosy even rose up in his forehead before the priests in the house of the Lord, from beside the incense altar. And Azariah the chief priest, and all the priests, looked upon him, and, behold, he was leprous in his forehead, and they thrust him out from thence; yea, himself hasted also to go out, because the Lord had smitten him. And Uzziah the king was a leper unto the day of his death, and dwelt in a several house, being a leper; for he was cut off from the house of the Lord: and Jotham his son was over the king’s house, judging the people of the land. Now the rest of the acts of Uzziah, first and last, did Isaiah the prophet, the son of Amoz, write. 2 Chronicles 26:17–22.

> И за њим уђе Азарија свештеник, и с њим осамдесет свештеника Господњих, храбрих људи. И они се успротивише цару Озији и рекоше му: Није твоје, Озија, да кадиш Господу, него свештеника, синова Аронових, који су посвећени да каде. Изиђи из светиње, јер си преступио; и то ти неће бити на част од Господа Бога. Тада се Озија разгневи, а у руци му беше кадионица да кади; и док се гневио на свештенике, губа му изби на челу пред свештеницима у дому Господњем, код кадионог олтара. И Азарија, првосвештеник, и сви свештеници погледаше га, и гле, беше губав на челу; и истераше га оданде; а и сам пожури да изађе, јер га Господ беше ударио. И цар Озија беше губав до дана своје смрти, и живљаше у издвојеној кући, јер беше губав; пошто беше одлучен од дома Господњега. А Јотам, син његов, беше над царским домом, и судио је народу земаљском. А остала дела Озијина, прва и последња, написа Исаија пророк, син Амосов. 2. Дневника 26:17–22.

In 2014, the globalists of Europe and the Obama regime initiated a color revolution upon the nation of the Ukraine. In 2022 Russia began an invasion that will ultimately lead to a victory for Putin and Russia; represented by Ptolemy and Uzziah, the kings of the south. Verse twelve says that after the victory of Putin, “his heart shall be lifted up; and he shall cast down many ten thousands: but he shall not be strengthened by it.” History then records a progressive demise of his kingdom.

Године 2014, европски глобалисти и Обамин режим покренули су обојену револуцију против народа Украјине. Године 2022. Русија је започела инвазију која ће на крају довести до победе Путина и Русије; представљених Птолемејем и Озијом, царевима југа. Дванаести стих каже да ће, након Путинове победе, „срце његово се узнети; и обориће многе десетине хиљада: али се неће оснажити тиме.” Историја затим бележи постепену пропаст његовог царства.

The progressive demise led to his death, and by the time Antiochus the Great retaliates for his loss at Raphia, Antiochus was no longer engaged with Ptolemy Philopator, Antiochus was then addressing a young child who was then Egypt’s ruler. A child is a symbol of the last generation, so at one level the child king that Antiochus defeats at Panium is the final generation of the kingdom of the south. At the practical level the child king represents weakness in relation to Antiochus’s strength.

Постепено пропадање довело је до његове смрти, и до времена када Антиох Велики узвраћа за свој губитак код Рафије, Антиох више није био у сукобу са Птолемејем Филопатором; тада се Антиох суочавао са малим дететом које је у то време владало Египтом. Дете је симбол последњег нараштаја, тако да је, на једном нивоу, дете-цар којег Антиох поражава код Панија последњи нараштај царства југа. На практичном нивоу, дете-цар представља слабост у односу на Антиохову снагу.

> “The peace concluded between Ptolemy Philopater and Antiochus lasted fourteen years. Meanwhile Ptolemy died from intemperance and debauchery, and was succeeded by his son, Ptolemy Epiphanes, a child then four or five years old. Antiochus, during the same time, having suppressed rebellion in his kingdom, and reduced and settled the eastern parts in their obedience, was at leisure for any enterprise when young Epiphanes came to the throne of Egypt; and thinking this too good an opportunity for enlarging his dominion to be let slip, he raised an immense army “greater than the former” (for he had collected many forces and acquired great riches in his eastern expedition), and set out against Egypt, expecting to have an easy victory over the infant king. How he succeeded we shall presently see; for here new complications enter into the affairs of these kingdoms, and new actors are introduced upon the stage of history.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 255.

> „Мир склопљен између Птолемеја Филопатора и Антиоха трајао је четрнаест година. У међувремену је Птолемеј умро од неуздржања и разврата, а наследио га је његов син, Птолемеј Епифан, дете од четири или пет година. Антиох је, у исто време, пошто је угушио побуну у своме царству и источне области покорио и утврдио у послушности, био слободан за сваки подухват када је млади Епифан ступио на египатски престо; и сматрајући да је то сувише добра прилика за проширење своје власти да би је пропустио, подигао је огромну војску „већу од пређашње“ (јер је у свом источном походу био сакупио многе снаге и стекао велико богатство), и кренуо на Египат, очекујући лаку победу над малолетним царем. Како је у томе успео, ускоро ћемо видети; јер овде нове заплете улазе у послове ових царстава, и нови учесници уводе се на позорницу историје.“ Uriah Smith, Daniel i Otkrivenje, 255.

## The King of the South

Цар Југа

To outline the final steps of Russia, is to outline the final steps of the prophetic king of the south. A prophetic characteristic of the spiritual king of the south that arrived in prophetic history at the time of the end in 1798—is how it comes to its end. It is also a prophetic characteristic of the king of the north, and the false prophet. Each of the three powers that lead the world to Armageddon have endings that are specifically identified in God’s Word. Whatever happens to Putin and Russia will have been typified with past lines of the king of the south.

Изложити завршне кораке Русије значи изложити завршне кораке пророчког цара југа. Пророчка одлика духовног цара југа, који је ступио у пророчку историју у време краја, 1798. године, јесте начин на који долази своме крају. То је такође пророчка одлика цара севера и лажног пророка. Свака од те три силе које воде свет ка Армагедону има завршетак који је нарочито одређен у Божјој Речи. Шта год да се догоди Путину и Русији, биће претходно типолошки приказано у ранијим линијама цара југа.

The examples of the spiritual king of the south’s demise were typified by the demise of the first spiritual king of the south, who was atheistic France during the period of the Revolution. The demise of the southern kingdom includes the demise of the southern king. Napoleon’s demise corresponds to the demise of France, and aligns with the demise of the next kingdom of the south, who was Russia. Russia as the modern king of the south began in revolution, just as France, as the king of the south, began with revolution.

Примери пропасти духовног цара југа били су предобличени пропашћу првог духовног цара југа, који је била атеистичка Француска у време Револуције. Пропаст јужног царства обухвата пропаст јужног цара. Наполеонова пропаст одговара пропасти Француске и подудара се са пропашћу следећег царства југа, а то је била Русија. Русија, као савремени цар југа, започела је револуцијом, као што је и Француска, као цар југа, започела револуцијом.

Revolution is a characteristic of the dragon, who is the symbol of the southern kings. The dragon, the primary symbol of the king of the south is Satan, and as he attempts a revolution at the end of the millennium, fire comes down out of heaven and devours him. His rebellion in heaven at the beginning was the alpha of his rebellion at the conclusion of the millennium.

Револуција је обележје аждаје, која је симбол јужних царева. Аждаја, примарни симбол цара југа, јесте Сатана, и док он на крају миленијума покушава револуцију, огањ силази с неба и прождире га. Његова побуна на небу у почетку била је алфа његове побуне на завршетку миленијума.

In 1798, France prophetically took the throne as the spiritual king of the south during the French Revolution. That revolution swept through the nations of Europe and ultimately arrived at the Russian Revolution that was quickly followed by the Bolshevik Revolution in the same year.

Године 1798. Француска је, у пророчком смислу, заузела престо као духовни цар југа током Француске револуције. Та револуција прошла је кроз народе Европе и на крају доспела до Руске револуције, коју је исте године убрзо потом следила Бољшевичка револуција.

The Russian Revolution of 1917 consisted of two main steps: the February Revolution (which overthrew the Tsarist monarchy, ended autocracy, and established a provisional government amid a period of dual power with the Soviets) and the October Revolution (also called the Bolshevik Revolution, where the Bolsheviks under Lenin seized power in a coup, leading to the establishment of Soviet rule and the path to socialism/communism).

Руска револуција из 1917. године састојала се од два главна корака: Фебруарске револуције (која је збацила царистичку монархију, окончала аутократију и успоставила привремену владу усред раздобља двовлашћа са Совјетима) и Октобарске револуције (такође назване Бољшевичка револуција, у којој су бољшевици под Лењиновим вођством преузели власт државним ударом, што је довело до успостављања совјетске власти и отворило пут ка социјализму/комунизму).

In historical analyses and revolutionary theory (particularly from Marxist perspectives like those of Trotsky, Luxemburg, and others drawing parallels), the French Revolution (1789–1799) is often seen as typifying or providing a schema for the course of the Russian events. The two steps of the French Revolution that typified these Russian phases are:

У историјским анализама и револуционарној теорији (нарочито из марксистичких перспектива као што су оне Троцког, Луксембург и других који повлаче паралеле), Француска револуција (1789–1799) често се сматра оним што типолошки представља или пружа образац за ток руских збивања. Два корака Француске револуције који су типолошки представљали ове руске фазе јесу:

- The initial moderate/constitutional phase (roughly 1789–1792), which aligns with the February Revolution. This French phase began with the storming of the Bastille, the convening of the Estates-General/National Assembly, the abolition of feudal privileges, the Declaration of the Rights of Man, and the establishment of a constitutional monarchy under the Girondins and moderate reformers. It overthrew absolute monarchy but retained elements of bourgeois/liberal governance and dual/contested power structures (e.g., between the Assembly and the lingering monarchy). Similarly, February 1917 ended Tsarism, but led to a bourgeois provisional government and dual power with the Soviets.

  Почетна умерена/уставна фаза (приближно 1789–1792), која одговара Фебруарској револуцији. Ова француска фаза започела је заузимањем Бастиље, сазивањем Државних сталежа/Народне скупштине, укидањем феудалних привилегија, Декларацијом о правима човека и успостављањем уставне монархије под Жирондинцима и умереним реформаторима. Она је збацила апсолутну монархију, али је задржала елементе буржоаске/либералне власти и двојних/оспораваних структура моћи (нпр. између Скупштине и још увек опстајуће монархије). Слично томе, Фебруар 1917. окончао је царизам, али је довео до буржоаске привремене владе и двовлашћа са Совјетима.

- The radical/Jacobin phase (roughly 1792–1794, including the establishment of the First Republic, the execution of Louis XVI, and the Reign of Terror under Robespierre and the Jacobins/Committee of Public Safety) aligns with the October (Bolshevik) Revolution. The Jacobins seized power from the more moderate Girondins through radical action, declared a republic, suppressed counter-revolution, and pushed the revolution toward deeper social transformation and defense against internal/external threats. This mirrors how the Bolsheviks overthrew the provisional government, consolidated proletarian/dictatorship-of-the-proletariat rule, and advanced revolutionary socialism.

  Радикална/јакобинска фаза (приближно 1792–1794, укључујући успостављање Прве републике, погубљење Луја XVI и Владавину терора под Робеспјером и јакобинцима/Комитетом јавног спаса) подудара се са Октобарском (бољшевичком) револуцијом. Јакобинци су радикалним дејством преузели власт од умеренијих жирондинаца, прогласили републику, сузбили контрареволуцију и усмерили револуцију ка дубљем друштвеном преображају и одбрани од унутрашњих/спољашњих претњи. То одражава начин на који су бољшевици збацили Привремену владу, учврстили власт пролетаријата/диктатуру пролетаријата и унапредили револуционарни социјализам.

These parallels emphasize how revolutions often follow a pattern: an initial broad uprising against the old regime (led by moderates/bourgeois forces), followed by a more extreme seizure of power by radicals to ‘save’ and deepen the revolution amid crisis. The Bolsheviks themselves consciously drew on the French example, viewing their October uprising as akin to the Jacobin coup—necessary to prevent counter-revolution and fulfill the revolution’s potential.

Ове паралеле наглашавају како револуције често следе одређени образац: почетни широки устанак против старог режима (предвођен умереним/буржоаским снагама), а затим екстремније преузимање власти од стране радикала ради „спасавања“ и продубљивања револуције усред кризе. И сами бољшевици су се свесно ослањали на француски пример, посматрајући свој октобарски устанак као сродан јакобинском преврату — нужном да би се спречила контрареволуција и остварио потенцијал револуције.

This typology appears in works like Trotsky’s History of the Russian Revolution (which explicitly compares the dual power phase in Russia to similar dynamics in France) and Rosa Luxemburg’s writings on the Russian events, where she notes the Russian Revolution’s first period (March–October) follows the schema of the French (and English) revolutions, with the Bolshevik takeover paralleling the Jacobin ascent.

Ова типологија се појављује у делима као што је Троцкијева Историја руске револуције (која изричито упоређује фазу двовлашћа у Русији са сличном динамиком у Француској) и у списима Розе Луксембург о руским догађајима, где она запажа да први период Руске револуције (март–октобар) следи образац Француске (и Енглеске) револуције, при чему бољшевичко преузимање власти одговара успону јакобинаца.

Jesus always illustrates the end with the beginning, and the demise of Napoleon as the first spiritual king of the south followed the waymarks at the beginning of the revolution, and in so doing represented the demise of the Soviet Union.

Исус увек крај приказује посредством почетка, а пропаст Наполеона као првог духовног цара југа следила је путоказе са почетка револуције и тиме представљала пропаст Совјетског Савеза.

Napoleon’s progressive (step-by-step) demise aligns closely with the Soviet Union’s gradual decline and 1991 collapse, in the same typological framework where the French Revolution’s two phases prefigured the Russian Revolution’s February and October 1917 stages. The parallel extends into the post-radical consolidation phase (Bonapartism) and its inevitable unraveling. This draws from both general historical patterns and Marxist analyses (especially Trotsky’s in The Revolution Betrayed and related works), which treat Napoleon as the archetype of Bonapartism: a strongman regime that arises after a revolution’s radical peak, balances between classes, preserves key structural gains of the revolution (while suppressing its democratic thrust), builds a personal/military-bureaucratic empire, overextends, and then suffers a phased collapse leading to partial restoration of the old order.

Наполеонов прогресивни (корак-по-корак) пад тесно је усаглашен са постепеним опадањем Совјетског Савеза и његовим сломом 1991. године, у истом типолошком оквиру у коме су две фазе Француске револуције предзнаменовале фебруарску и октобарску етапу Руске револуције 1917. године. Та паралела се протеже и на пострадикалну фазу консолидације (бонапартизам) и њено неизбежно расплитање. То произлази како из општих историјских образаца, тако и из марксистичких анализа (нарочито Троцког у делу Изневерена револуција и сродним списима), које Наполеона третирају као архетип бонапартизма: режима снажног човека који настаје после радикалног врхунца револуције, одржава равнотежу између класа, чува кључне структурне тековине револуције (док истовремено потискује њен демократски замах), изграђује лично/војно-бирократско царство, пренапреже се, а потом трпи фазни слом који води ка делимичној обнови старог поретка.

## Napoleon’s Bonapartist Rise Parallels the Stalinist Consolidation

Наполеонов бонапартистички успон упоредан је са стаљинистичком консолидацијом

After the Jacobin radical phase and Thermidorian reaction (1794), the unstable Directory (1795–1799), Napoleon’s 18 Brumaire coup (1799) establishes the Consulate, then the Empire (1804). He codifies and exports bourgeois revolutionary gains (Napoleonic Code, end of feudal privileges, strong centralized state) but subordinates them to authoritarian rule, military glory, and a new elite.

После јакобинске радикалне фазе и Термидоријанске реакције (1794), нестабилни Директоријум (1795–1799), Наполеоновим државним ударом 18. бримера (1799) успоставља се Конзулат, а потом и Царство (1804). Он кодификује и шири буржоаска револуционарна достигнућа (Наполеонов законик, укидање феудалних привилегија, снажна централизована држава), али их подређује ауторитарној власти, војној слави и новој елити.

After the Bolshevik/October radical phase and early Soviet experiments, bureaucratic degeneration sets in (especially from the mid-1920s). Stalin’s consolidation defeats the Left Opposition, enforces “socialism in one country,” and creates a police/military-bureaucratic dictatorship. The planned economy and nationalized property (core gains of October) are preserved but turned into tools of a privileged caste, with internationalism abandoned.

Након бољшевичке/октобарске радикалне фазе и раних совјетских експеримената, наступа бирократска дегенерација (нарочито од средине 1920-их). Стаљинова консолидација поразила је Леву опозицију, наметнула „социјализам у једној земљи“ и створила полицијско/војно-бирократску диктатуру. Планска привреда и национализована својина (кључне тековине Октобра) очуване су, али су претворене у оруђа привилеговане касте, при чему је интернационализам напуштен.

In both cases, the revolutionary energy is “frozen” and redirected into state power and expansion under a single figure or apparatus (Trotsky explicitly called the Stalin regime a form of “Soviet Bonapartism,” closer to Napoleon’s Empire than the Consulate).

У оба случаја, револуционарна енергија бива „замрзнута“ и преусмерена у државну власт и експанзију под једном личношћу или апаратом (Троцки је стаљинистички режим изричито назвао обликом „совјетског бонапартизма“, ближим Наполеоновом Царству него Конзулату).

## The Step-by-Step Collapse

Постепени слом

This is the core alignment—the decline is not one sudden event but a successive series of erosions driven by overextension, internal contradictions, military quagmires, loss of peripheral control, failed reforms, and final dissolution/restoration.

Ово је суштинско усклађивање — опадање није један изненадан догађај, већ узастопан низ урушавања покренут пренапрезањем, унутрашњим противречностима, војним мочварама, губитком контроле над периферијом, неуспелим реформама и коначним распадом/обновом.

## Napoleonic side (1812 to 1815)

Наполеоновска страна (1812. до 1815.)

- 1812: Disastrous invasion of Russia—Grande Armée (600,000 men) decimated by logistics, winter, and resistance. Catastrophic turning point; massive loss of prestige and manpower.

  1812: Погубна инвазија на Русију — Велика армија (600.000 људи) десеткована логистичким тешкоћама, зимом и отпором. Катастрофална прекретница; огроман губитак угледа и људства.

- 1813: Coalition forms against him; defeat at Leipzig (“Battle of the Nations”)—loss of German allies and territories; empire begins shrinking.

  1813: Против њега се образује коалиција; пораз код Лајпцига („Битка народа“) — губитак немачких савезника и територија; царство почиње да се смањује.

- 1814: Allies invade France proper; Paris falls; Napoleon abdicates and is exiled to Elba.

  1814: Савезници врше инвазију на саму Француску; Париз пада; Наполеон абдицира и бива прогнан на Елбу.

- 1815: Brief return (Hundred Days), final defeat at Waterloo; permanent exile to St. Helena; Bourbon monarchy restored (reactionary rollback of revolutionary gains, though not total—some legal/administrative changes survived).

  1815: кратак повратак (Сто дана), коначни пораз код Ватерлоа; трајно изгнанство на Свету Јелену; Бурбонска монархија обновљена (реакционарно укидање револуционарних тековина, мада не потпуно — неке правне/административне промене су опстале).

## Soviet side (1970s to 1991)

Совјетска страна (1970-их до 1991)

- Late 1970s–1980s: Economic stagnation (“zastoi” under Brezhnev), chronic shortages, technological lag, and crippling arms race with the US/NATO—systemic overextension begins to hollow out the economy.

  Kasne 1970-e–1980-e: ekonomska stagnacija („zastoj“ pod Brežnjevom), hronične nestašice, tehnološko zaostajanje i pogubna trka u naoružanju sa SAD/NATO-om — sistemsko preopterećenje počinje da iznutra podriva privredu.

- 1979–1989: Afghanistan war—Soviet “Vietnam”; quagmire drains resources, morale, and international standing (note the ironic parallel: Napoleon destroyed in Russia; USSR bled in a rugged, resistant theater).

  1979–1989: рат у Авганистану — совјетски „Вијетнам“; жива блатњава замка исцрпљује ресурсе, морал и међународни углед (запазити ироничну паралелу: Наполеон је уништен у Русији; СССР је искрварио на суровом, жилаво отпорном ратишту).

- 1985–1989: Gorbachev’s perestroika/glasnost reforms (attempted “saving” of the system, like some late Napoleonic adjustments) instead expose and accelerate contradictions; Eastern Bloc satellites revolt and break free (Berlin Wall falls November 9, 1989, regimes collapse across 1989–1990)—loss of the “outer empire,” exactly like Napoleon’s loss of allied states.

  1985–1989: Горбачовљеве реформе перестројке/гласности (покушај „спасавања“ система, слично неким позним наполеонским прилагођавањима) уместо тога разоткривају и убрзавају противречности; сателити Источног блока дижу побуну и ослобађају се (Берлински зид пада 9. новембра 1989, режими се руше широм 1989–1990) — губитак „спољашњег царства“, управо као Наполеонов губитак савезничких држава.

- 1990–1991: Internal nationalist crises, republics declare sovereignty; August 1991 hardliner coup fails spectacularly; Gorbachev resigns December 25, 1991; USSR dissolves into 15 states. Capitalist restoration follows (Yeltsin-era shock therapy, oligarchs, privatization)—analogous to the Bourbon restoration: prerevolutionary class elements (or their equivalents) return, rolling back full revolutionary property relations while keeping some administrative forms.

  1990–1991: Унутрашње националистичке кризе, републике проглашавају суверенитет; августовски пуч тврдолинијаша 1991. доживљава спектакуларан неуспех; Горбачов подноси оставку 25. децембра 1991; СССР се распада на 15 држава. Следи капиталистичка рестаурација (шок-терапија из Јељцинове ере, олигарси, приватизација) — аналогно Бурбонској рестаурацији: предреволуционарни класни елементи (или њихови еквиваленти) враћају се, укидајући потпуне револуционарне својинске односе, уз задржавање неких управних облика.

In both, the “empire” (French Continental System vs. Soviet Eastern Bloc/COMECON influence) fragments outward-in, internal decay accelerates, a final crisis exposes the hollowness, and the old social forces reassert (monarchy/capitalism). Bonapartism proves unsustainable—a “pyramid balanced on its point,” as Trotsky put it—because it rests on suppressing the revolution’s democratic base while defending (but distorting) its economic base amid hostile external pressures. The Soviet collapse was not “sudden” in the long view but the culmination of progressive internal rot, just as Napoleon’s empire did not vanish overnight but eroded through successive defeats until restoration.

У оба случаја, „царство” (француски Континентални систем насупрот совјетском Источном блоку / утицају СЕВ-а) распада се споља-ка унутра, унутрашње пропадање се убрзава, завршна криза разоткрива испразност, а старе друштвене снаге поново се утврђују (монархија/капитализам). Бонапартизам се показује као неодржив — „пирамида уравнотежена на свом врху”, како је то Троцки рекао — јер почива на потискивању демократске основе револуције, док брани (али изобличава) њену економску основу усред непријатељских спољашњих притисака. Совјетски слом, посматрано у дугој перспективи, није био „изненадан”, него врхунац постепеног унутрашњег труљења, као што ни Наполеоново царство није ишчезло преко ноћи, него се трошило кроз узастопне поразе све до рестаурације.

The beginning and ending of France and the Soviet Union align with the testimony of king Uzziah and Ptolemy. Ptolemy IV Philopator wins a decisive victory at the Battle of Raphia (217 BC) against the king of the north (Antiochus III), but “he shall not be strengthened by it”—he makes peace instead of pressing the advantage, returns to luxury and self-exaltation, then (per the record preserved in 3 Maccabees 1–2) Ptolemy visits Jerusalem after his triumph. His heart lifted up, he attempts to enter the Holy of Holies and offer sacrifice himself—an act of usurpation and defiance against the true God. He is divinely struck (paralysis), humiliated, and turns to persecution of God’s people. His reign thereafter is one of progressive decline: moral corruption, internal revolts, and loss of strength until his death. This is the exact mirror of King Uzziah (2 Chronicles 26:16–21) whose heart was lifted up after military success., who then entered the temple to burn incense (usurping the priests) and was struck with leprosy in the forehead, which was a public, visible judgment. From then on Uzziah lived in isolation, cut off from the house of the Lord, until death—a slow, lingering demise rather than instant destruction.

Почетак и крај Француске и Совјетског Савеза подударају се са сведочанством цара Озије и Птолемеја. Птолемеј IV Филопатор односи одлучујућу победу у бици код Рафије (217. пре Хр.) над царем севера (Антиохом III), али „неће се оснажити тиме“ — склапа мир уместо да искористи предност, враћа се раскоши и самоуздизању, а затим (према запису сачуваном у 3. Макавејцима 1–2) Птолемеј после свога тријумфа посећује Јерусалим. Узнесеног срца, покушава да уђе у Светињу над светињама и сам принесе жртву — чин присвајања и пркоса против истинитог Бога. Бива божански поражен (узетошћу), понижен, и окреће се прогонству Божјег народа. Његова владавина потом постаје владавина постепеног опадања: моралне покварености, унутрашњих побуна и губитка снаге све до његове смрти. То је потпуно огледало цара Озије (2. Дневника 26:16–21), коме се срце узнело после војног успеха, који је потом ушао у храм да кади тамјан (присвајајући службу свештеника) и био погођен губом на челу, што је био јаван, видљив суд. Од тада је Озија живео у издвојености, одсечен од дома Господњег, до смрти — споро, дуготрајно умирање, а не тренутно уништење.

Both are southern kings whose pride manifests in a temple intrusion at Jerusalem, followed by a progressive, erosive ending instead of immediate collapse. This is the typological template for every later “king of the south.”

Обојица су јужни цареви чија се гордост испољава у упаду у храм у Јерусалиму, након чега следи постепен, подривајући завршетак уместо непосредног слома. То је типолошки образац за сваког потоњег „цара југа“.

## 1798: France Becomes the Spiritual King of the South

1798: Француска постаје духовни цар југа

At “the time of the end” (1798), atheistic France (the power that had just manifested the spiritual characteristics of Egypt—open denial of God, as in Revelation 11:8) pushes at the king of the north (the Papacy) by taking the Pope captive. Napoleon is the military embodiment of that push. France wears the crown of the south in 1798, because it exalts the same atheistic spirit that ancient Egypt embodied.

У „време краја“ (1798), атеистичка Француска (сила која је управо испољила духовне особине Египта — отворено порицање Бога, као у Откривењу 11:8) насрће на цара севера (папство) заробљавањем папе. Наполеон је војно отеловљење тог насртаја. Француска носи круну југа 1798. године, јер узвисује исти атеистички дух који је отеловљавао древни Египат.

But just as Ptolemy could not “make the most of his victory,” the French Revolution’s radical phase could not sustain or fully export its gains. The crown of the south passes onward as the philosophy of atheism matures and finds a new governmental voice.

Али као што Птоломеј није могао „у потпуности да искористи своју победу“, тако ни радикална фаза Француске револуције није могла да одржи нити у потпуности извезе своја достигнућа. Круна југа прелази даље како философија атеизма сазрева и проналази нови државни глас.

## Progressive Leadership Symbols: Napoleon to Lenin to Stalin

Прогресивни симболи вођства: од Наполеона до Лењина до Стаљина

These three are not random; they are progressive endings—each representing a further stage in the king of the south’s trajectory toward its own slow dissolution. Napoleon—the first great symbol after 1798. Victorious in Egypt (the literal south), he overreaches (Russian campaign of 1812 was a disaster beginning a series of losses to his peripheral empire step by step (1813–1814), suffers final defeat (Waterloo 1815), and is exiled twice. Napoleon represents a progressive, phased demise—exactly like unto the Ptolemy and Uzziah.

Ова три нису насумична; она су прогресивни завршеци — сваки представља даљу етапу у путањи цара јужнога ка сопственом спором распадању. Наполеон — први велики симбол после 1798. године. Победоносан у Египту (дословном југу), он прелази меру (руска кампања 1812. била је катастрофа), започиње низ губитака на ободима свога царства корак по корак (1813–1814), трпи коначни пораз (Ватерло, 1815) и двапут бива прогнан. Наполеон представља прогресивну, фазну пропаст — управо налик Птолемеју и Озији.

Lenin seized the crown in the 1917 October Revolution. The Bolshevik “push” continues the war against the old order (including religious power). But the radical phase cannot stabilize; Lenin’s own health fails early, and the system begins to bureaucratize.

Лењин је присвојио круну у Октобарској револуцији 1917. године. Бољшевички „налет“ наставља рат против старог поретка (укључујући и религијску власт). Али радикална фаза не може да се стабилизује; и само Лењиново здравље рано попушта, а систем почиње да се бирократизује.

Stalin, the consolidator (Soviet Bonapartism) “freezes” the revolution into a military-bureaucratic empire, preserves the core gains (nationalized economy the anti-feudal parallel to Napoleon’s Code), but turns the power inward (purges) and outward (expansion). Yet the heart is lifted up in atheism; the system cannot truly “make the most of its victory.” Overextension (Afghanistan parallel to Napoleon’s Russia), stagnation, failed reforms (perestroika was the last desperate attempt), loss of satellites (1989–90 = loss of “allies”), and final dissolution (1991).

Стаљин, учврститељ (совјетски бонапартизам), „замрзава“ револуцију у војно-бирократско царство, чува њене суштинске тековине (национализована привреда — антифеудална паралела Наполеоновом законику), али окреће силу ка унутра (чистке) и ка споља (експанзија). Ипак, срце се уздиже у атеизму; систем не може истински „искористити своју победу до краја“. Пренапрезање (Авганистан као паралела Наполеоновој Русији), стагнација, неуспеле реформе (перестројка је била последњи очајнички покушај), губитак сателита (1989–90 = губитак „савезника“) и коначно распадање (1991).

The Soviet Union’s collapse was not sudden—it was progressive, exactly as Napoleon’s empire eroded step by step and as Ptolemy’s and Uzziah’s reigns withered after their temple-pride moment. The “spiritual” king of the south (atheism in governmental form) received its own lingering judgment: hollowed out from within, unable to sustain the lie, swept away in the counter-movement of the king of the north (the Papacy’s resurgence in the vacuum).

Слом Совјетског Савеза није био изненадан — био је постепен, управо као што се Наполеоново царство корак по корак крунило и као што су Птолемејева и Озијина владавина увенуле након свога тренутка храмске гордости. „Духовни“ цар југа (атеизам у облику државне власти) примио је своју сопствену продужену осуду: издубљен изнутра, неспособан да одржи лаж, збрисан у противпокрету цара севера (поновни успон папства у насталом вакууму).

The French Revolution (two steps) typifies the Russian Revolution (February and October/Bolshevik). Napoleonic Bonapartism and progressive demise typify Stalinist consolidation and Soviet progressive demise. All of it is the modern outworking of Daniel 11’s king of the south line, from Ptolemy’s Raphia failure and temple arrogance, through Uzziah’s identical sin and slow end, to France in 1798 and its atheistic heir (Lenin–Stalin era) that could not strengthen itself by its victories.

Француска револуција (два корака) представља тип руске револуције (фебруарске и октобарске/бољшевичке). Наполеоновски бонапартизам и постепени пад представљају тип стаљинистичке консолидације и постепеног пропадања Совјетског Савеза. Све то јесте савремено испуњење линије цара југа из Данила 11, од Птоломејевог неуспеха код Рафије и охолости према храму, преко Озијиног истоветног греха и спорог краја, до Француске 1798. године и њеног атеистичког наследника (епоха Лењина–Стаљина) који се није могао оснажити својим победама.

Lenin, the radical founder or seizer of power (parallel to the Jacobin/Bolshevik ascent; the “push” phase post-1917, is akin to Napoleon’s early Consulate after Brumaire). Stalin was the Bonapartist consolidator (Soviet empire builder, purges, WWII victory, Cold War peak; heart lifted up in atheism, but unable to fully “strengthen” the victory long-term—overextension begins).

Лењин, радикални оснивач или преотимач власти (паралелно са јакобинско/бољшевичким успоном; фаза „потискивања“ после 1917, сродна је Наполеоновом раном Конзулату после Бримера). Стаљин је био бонапартистички учвршћивач (градитељ совјетске империје, чистке, победа у Другом светском рату, врхунац Хладног рата; срце му се узвисило у атеизму, али није био у стању да дугорочно у потпуности „утврди“ победу — почиње пренапрезање).

Khrushchev was the post-peak “thaw” leader (1953–1964): denounces Stalin (Secret Speech 1956), exposes some corruption, attempts limited reforms, but fails to resolve systemic contradictions. This parallels a “Thermidorian” or early-decline phase—loosening terror while the core atheist structure remains, yet prestige erodes (e.g., Cuban Missile Crisis humiliation 1962 mirrors minor Napoleonic setbacks before the big ones).

Хрушчов је био постврхуначки вођа „отопљавања“ (1953–1964): осуђује Стаљина (Тајни говор 1956), разоткрива извесну корупцију, покушава ограничене реформе, али не успева да разреши системске противречности. Ово је паралелно са „термидоријанском“ или раноопадајућом фазом — попуштањем терора док основна атеистичка структура остаје, али углед опада (нпр. понижење у Кубанској ракетној кризи 1962. одражава мање наполеоновске неуспехе пре великих).

Gorbachev was the desperate reformer (1985–1991) with perestroika (restructuring) and glasnost (openness) as last-ditch efforts to “save” the system, but they accelerate collapse—loss of the Eastern Bloc (1989 Berlin Wall), internal revolts. This is the clearest “progressive ending” marker: like unto Napoleon’s late attempts at adjustment before the 1814 invasion, or Ptolemy/Uzziah’s lingering decline after temple-pride. Gorbachev’s 1989 concordat/meeting with Pope John Paul II (king of the north) symbolizes the spiritual defeat—the southern king’s atheism yielding to papal resurgence.

Горбачов је био очајнички реформатор (1985–1991), са перестројком (преструктурирањем) и гласношћу (отвореношћу) као последњим покушајима да се „спасе“ систем, али су оне убрзале слом — губитак Источног блока (Берлински зид 1989), унутрашње побуне. Ово је најјаснији показатељ „прогресивног окончања“: слично Наполеоновим позним покушајима прилагођавања пре инвазије 1814. године, или Птолемејевом/Озијином продуженом опадању после храмовне гордости. Горбачовљев конкордат/сусрет из 1989. са папом Јованом Павлом II (царем севера) симболизује духовни пораз — атеизам јужног цара уступа место папском поновном уздизању.

Yeltsin was the final dissolution figure (1991 onward) who led to the August 1991 coup resistance, becomes president of Russia, oversees USSR breakup (December 1991), shock therapy privatization, capitalist restoration. He embodies the chaotic end and partial “restoration” of prerevolutionary elements (oligarchic capitalism, like Bourbon’s return post-Napoleon). The southern king’s palace is swept away, fulfilling Daniel 11:40’s whirlwind conquest by the north (Papacy via US alliance).

Јељцин је био завршна фигура распада (од 1991. надаље), која је довела до отпора августовском пучу 1991, постаје председник Русије, надгледа распад СССР-а (децембар 1991), шок-терапијску приватизацију и капиталистичку рестаурацију. Он отеловљује хаотични крај и делимичну „рестаурацију“ предреволуционарних елемената (олигархијски капитализам, као повратак Бурбона после Наполеона). Дворац јужног цара бива одуван, испуњавајући освајање вихором са севера из Данила 11:40 (Папство преко савеза са САД).

The typology emphasizes lingering, step-by-step judgment rather than instant fall, just as Ptolemy IV’s Raphia victory led to pride, temple intrusion, divine striking, and slow decay; Uzziah’s leprosy isolation until death; Napoleon’s phased losses (Russia, Leipzig, Paris, Elba, Waterloo). The Soviet line identifies the peak strength under Stalin, the progressive hollowing during Khrushchev’s thaw that exposes the cracks in the system. Then the Brezhnev-era stagnation and then Gorbachev’s reforms become accelerants; Yeltsin’s era completes the sweep (USSR dissolved, atheism’s governmental form ends). The “heart lifted up” manifests across the line (atheistic defiance), but none “makes the most of victory.”

Типологија наглашава задржани, поступни суд, а не тренутни пад, као што је победа Птолемеја IV код Рафије довела до гордости, упада у храм, божанског удара и спорог пропадања; Озијино издвајање у губи до смрти; Наполеонови постепени губици (Русија, Лајпциг, Париз, Елба, Ватерло). Совјетска линија препознаје врхунац снаге под Стаљином, прогресивно изнутра шупљење током Хрушчовљевог отопљења, које разоткрива пукотине у систему. Затим стагнација у доба Брежњева, а потом Горбачовљеве реформе, постају убрзивачи; Јељцинова епоха довршава замах (СССР се распада, државни облик атеизма престаје). „Срце се узнесе“ показује се дуж читаве линије (атеистички пркос), али нико „не искоришћава победу до краја“.

The end of the southern kings are progressive, Satan’s demise began at the cross, and he is ultimately sent into exile for 1,000 years and then he dies.

Крај јужних царева је постепен; Сатанина пропаст отпочела је на крсту, и он ће најзад бити послат у изгнанство на 1.000 година, а потом умире.

> And I saw an angel come down from heaven, having the key of the bottomless pit and a great chain in his hand. And he laid hold on the dragon, that old serpent, which is the Devil, and Satan, and bound him a thousand years, And cast him into the bottomless pit, and shut him up, and set a seal upon him, that he should deceive the nations no more, till the thousand years should be fulfilled: and after that he must be loosed a little season.

> И видех анђела где силази с неба, који имаше кључ од бездана и велики ланац у руци својој. И ухвати аждаху, стару змију, која је ђаво и сатана, и свеза је на хиљаду година, и баци је у бездан, и затвори је, и запечати над њом, да више не вара народе, док се не наврши хиљаду година; а после тога треба да буде одрешена на мало времена.

> And I saw thrones, and they sat upon them, and judgment was given unto them: and I saw the souls of them that were beheaded for the witness of Jesus, and for the word of God, and which had not worshipped the beast, neither his image, neither had received his mark upon their foreheads, or in their hands; and they lived and reigned with Christ a thousand years. But the rest of the dead lived not again until the thousand years were finished.

> И видех престоле, и седоше на њих, и суд им би дат; и видех душе оних који беху посечени за сведочанство Исусово и за реч Божију, и који се не поклонише звери ни лику њеном, нити примише жиг њен на челима својим или на рукама својим; и оживеше и цароваше с Христом хиљаду година. А остали мртваци не оживеше док се не наврши хиљаду година.

> This is the first resurrection. Blessed and holy is he that hath part in the first resurrection: on such the second death hath no power, but they shall be priests of God and of Christ, and shall reign with him a thousand years.

> Ово је прво васкрсење. Блажен је и свет онај који има удела у првом васкрсењу; над таквима друга смрт нема власти, него ће бити свештеници Бога и Христа и цароваће с Њим хиљаду година.

> And when the thousand years are expired, Satan shall be loosed out of his prison, And shall go out to deceive the nations which are in the four quarters of the earth, Gog and Magog, to gather them together to battle: the number of whom is as the sand of the sea. And they went up on the breadth of the earth, and compassed the camp of the saints about, and the beloved city: and fire came down from God out of heaven, and devoured them. And the devil that deceived them was cast into the lake of fire and brimstone, where the beast and the false prophet are, and shall be tormented day and night for ever and ever. Revelation 20:1–10.

> И кад се наврши хиљаду година, Сатана ће бити пуштен из тамнице своје, и изићи ће да превари народе који су на четири краја земље, Гога и Магога, да их скупи на бој; њихов је број као песак морски. И изиђоше на ширину земље, и опколише логор светих и љубљени град; и огањ сиђе од Бога с неба и прождре их. И ђаво који их је варао би бачен у језеро огњено и сумпорно, где су звер и лажни пророк, и биће мучени дан и ноћ у векове векова. Откривење 20:1–10.

We will continue our considerations of the southern king in Daniel eleven, verses eleven through fifteen in the next article.

Наставићемо наша разматрања о јужном цару у једанаестој глави Данила, стихови једанаести до петнаести, у наредном чланку.

The Time of the End magazine was published in 1996 and it represents the prophecy from the book of Daniel that was unsealed in 1989. Recently the magazine was read by ChatGPT and asked to evaluate the role of Ukraine in the history of verse forty represented in the magazine. The following is the breakdown of the magazine that has been in the public record for thirty years. The first passage from the writings of Ellen White in the magazine is Testimonies, volume 9, 11.

Часопис Time of the End објављен је 1996. године и представља пророчанство из књиге пророка Данила које је било отпечаћено 1989. године. Недавно је часопис прочитао ChatGPT и затражено је да оцени улогу Украјине у историји четрдесетог стиха, како је представљена у часопису. Следи преглед часописа који се већ тридесет година налази у јавном запису. Први одломак из списа Елeн Вајт у часопису јесте Testimonies, volume 9, 11.

## Overview: Ukraine in the Prophetic Framework

Преглед: Украјина у пророчком оквиру

Within the magazine’s prophetic outline of Daniel 11:40–45, Ukraine is discussed in connection with the collapse of the Soviet Union and the struggle between the Papacy (king of the north) and atheistic communism (king of the south). Ukraine is presented as a key religious and geopolitical battleground during the closing stages of the proxy wars, particularly in relation to the Ukrainian Catholic Church and its legalization after decades of suppression under Soviet rule.

У оквиру пророчког приказа у часопису о Данилу 11:40–45, Украјина се разматра у вези са распадом Совјетског Савеза и борбом између папства (цара северног) и атеистичког комунизма (цара јужног). Украјина је представљена као кључно верско и геополитичко бојиште током завршних фаза посредничких ратова, нарочито у односу на Украјинску католичку цркву и њену легализацију након деценија потискивања под совјетском влашћу.

The magazine presents Ukraine as part of the broader prophetic fulfillment of Daniel 11:40, describing the sweeping away of the king of the south through a Vatican–United States alliance. Ukraine is shown as evidence of the weakening of Soviet atheism and the resurgence of Catholic influence in Eastern Europe.

Часопис представља Украјину као део ширег пророчког испуњења стиха Daniel 11:40, описујући збацивање цара југа посредством савеза Ватикана и Сједињених Држава. Украјина је приказана као доказ слабљења совјетског атеизма и поновног уздизања католичког утицаја у Источној Европи.

## Ukraine in the War Between the King of the North and South

Украјина у рату између цара Севера и Југа

The magazine teaches that the king of the south is atheism, embodied first by France (1798) and later by Soviet Russia. The king of the north is the papacy and Daniel 11:40 describes a spiritual war beginning in 1798 and culminating in the collapse of the Soviet Union in 1989. Ukraine appears within this context as part of the Soviet bloc that is swept away in fulfillment of Daniel 11:40. The publication presents the collapse of the Soviet Union as the first step in the healing of the Papacy’s deadly wound (Revelation 13).

Часопис учи да је цар југа атеизам, који је најпре био отеловљен у Француској (1798), а касније у Совјетској Русији. Цар севера је папство, а Данило 11:40 описује духовни рат који почиње 1798. године и достиже врхунац у распаду Совјетског Савеза 1989. године. Украјина се у том контексту појављује као део совјетског блока који је однет у испуњењу Данила 11:40. Публикација представља распад Совјетског Савеза као први корак у исцељењу смртоносне ране папства (Откривење 13).

## Suppression of the Ukrainian Catholic Church (Quoted Sources)

Потискивање Украјинске католичке цркве (цитирани извори)

The magazine includes secular documentation of Catholic persecution under Soviet rule.

Часопис садржи световну документацију о католичком прогону под совјетском влашћу.

From Time Magazine, December 4, 1989:

Из часописа Time, 4. децембар 1989:

> “After World War II, fierce but generally less bloody persecution spread into the Ukraine and the new Soviet bloc, affecting millions of Roman Catholics and Protestants as well as Orthodox.”

> „После Другог светског рата, жесток али углавном мање крвав прогон проширио се на Украјину и нови совјетски блок, погађајући милионе римокатолика и протестаната, као и православних.“

Ukraine is identified as a major area where Catholicism was suppressed under communism.

Украјина се препознаје као значајно подручје на коме је католицизам био потиснут под комунизмом.

## Legalization of the Ukrainian Catholic Church

Легализација Украјинске Католичке Цркве

A major focus of the Ukraine discussion is the legalization of the long-banned Ukrainian Catholic Church.

Једно од главних тежишта расправе о Украјини јесте легализација Украјинске католичке цркве, која је дуго била забрањена.

From Life Magazine, December 1989:

Из часописа Life, децембар 1989:

> “Three new Catholic bishops have recently been named in Czechoslovakia. And this month Gorbachev meets Pope John Paul II during a visit to Italy—the first face-to-face encounter between leaders of the Kremlin and the Vatican. The sessions may lead to legalization of the long-banned Ukrainian Catholic Church in the U.S.S.R.”

> „Недавно су у Чехословачкој именована три нова католичка бискупа. А овог месеца Горбачов се састаје с папом Јованом Павлом II током посете Италији — првог непосредног сусрета између вођа Кремља и Ватикана. Ти разговори могу довести до легализације дуго забрањене Украјинске католичке цркве у СССР-у.“

From U.S. News & World Report, December 11, 1989:

Из U.S. News & World Report, 11. децембар 1989:

> “The revival of religious freedom is expected to include lifting of an official ban on the five-million-member Ukraine Catholic Church, which has survived underground since 1946 when Stalin ordered it absorbed into the Russian Orthodox Church. Winning legalization for the Ukrainian Church has been a primary aim of the pope’s.”

> „Оживљавање верске слободе очекује се да обухвати и укидање званичне забране Украјинске католичке цркве, која броји пет милиона чланова и која је опстала у илегали још од 1946. године, када је Стаљин наредио да буде припојена Руској православној цркви. Обезбеђивање законитог признања за Украјинску цркву било је један од главних циљева папе.“

The magazine presents this as evidence of the weakening of atheistic control, the restoration of Catholic power. It is identified as a direct outcome of Vatican diplomatic pressure and a milestone in Daniel 11:40’s fulfillment is set forth as the Ukraine as a visible example of the Papacy regaining influence in former communist territory.

Часопис ово представља као доказ слабљења атеистичке контроле, као обнову католичке моћи. То се означава као непосредан исход дипломатског притиска Ватикана, а као прекретница у испуњењу стиха Данило 11:40 износи се Украјина као видљив пример поновног стицања утицаја папства на некадашњој комунистичкој територији.

## Ukraine as Evidence of the Papacy’s Advance

Украјина као доказ напредовања папства

The collapse of communism not merely as political change but as a spiritual defeat of atheism, a geopolitical advance of the Papacy and the beginning of the Papacy’s return to world dominance. The Ukraine becomes a case study in the dismantling of Soviet religious suppression and a strategic victory of Rome in Eastern Europe. It represents the visible shift from enforced atheism to restored Catholic authority and the legalization of the Ukrainian Catholic Church is treated as prophetic confirmation that the king of the north was sweeping away the king of the south “like a whirlwind.”

Слом комунизма не само као политичка промена, већ као духовни пораз атеизма, геополитичко напредовање папства и почетак повратка папства светској превласти. Украјина постаје студија случаја у разграђивању совјетског верског потискивања и стратешка победа Рима у Источној Европи. Она представља видљив прелаз од наметнутог атеизма ка обновљеном католичком ауторитету, а легализација Украјинске католичке цркве третира се као пророчка потврда да је цар севера односио цара југа „као вихор“.

## Ukraine and the Broader Prophetic Sequence

Украјина и шири пророчки след догађаја

- 1798 – Papacy receives deadly wound.

  1798 — Papstvo zadobija smrtonosnu ranu.

- 1917 – Atheism relocates to Russia (Bolshevik Revolution).

  1917 – Атеизам се пресељава у Русију (бољшевичка револуција).

- 1989 – Soviet Union collapses.

  1989 – Совјетски Савез се распада.

- Ukraine – Catholic Church legalized.

  Украјина – Католичка црква легализована.

- Papacy regains geopolitical influence.

  Папство поново задобија геополитички утицај.

- United States eventually comes under Papal influence (Daniel 11:41).

  Сједињене Државе на крају долазе под папски утицај (Данило 11:41).

- Entire world follows (Daniel 11:42–43).

  Цео свет следи (Данило 11:42–43).

Ukraine fits into stages 3–4 as part of the transition between Soviet atheism and restored Papal influence.

Украјина се уклапа у фазе 3–4 као део прелаза између совјетског атеизма и обновљеног папског утицаја.

## Sources Referenced in Ukraine Discussion

Извори наведени у расправи о Украјини

- Jeff Pippenger (primary theological framework)

  Џеф Пипенгер (примарни теолошки оквир)

Spirit of Prophecy

Дух пророштва

- The Great Controversy

  Велика борба

- Selected Messages

  Одабране поруке

- Testimonies for the Church

  Сведочанства за Цркву

Secular Press

Секуларна штампа

- Time Magazine

  Тајм магазин

- Life Magazine

  Часопис „Life“

- U.S. News & World Report

  Ју-Ес Њуз енд Ворлд Рипорт

Ukraine is mentioned in connection with:

Украјина се помиње у вези са:

- Post-World War II Catholic persecution

  Послератно католичко прогонство након Другог светског рата

- Underground survival of the Ukrainian Catholic Church

  Подземни опстанак Украјинске Католичке Цркве

- Gorbachev–Vatican diplomacy

  Горбачовљева–ватиканска дипломатија

- Legal restoration of Catholic hierarchy

  Законско обновљење католичке хијерархије

## Summary of Ukraine’s Role in the Newsletter

Сажетак улоге Украјине у билтену

The Ukraine was a stronghold of suppressed Catholicism under Soviet atheism. The legalization of the Ukrainian Catholic Church signaled the weakening of the king of the south. The Vatican’s influence in the Ukraine demonstrated the Papacy’s resurgence and the Ukraine’s religious shift served as tangible evidence that Daniel 11:40 was being fulfilled. The events surrounding Ukraine formed part of the first step in the healing of the Papacy’s deadly wound. The Ukraine is therefore presented not as an isolated political event, but as a prophetic marker within the final movements of Daniel 11.

Украјина је била упориште потиснутог католицизма под совјетским атеизмом. Легализација Украјинске католичке цркве наговестила је слабљење цара југа. Утицај Ватикана у Украјини показао је поновни успон папства, а верски заокрет Украјине послужио је као опипљив доказ да се испуњава Данило 11:40. Догађаји у вези са Украјином чинили су део првог корака у зацељењу смртоносне ране папства. Стога се Украјина не представља као изолован политички догађај, већ као пророчки показатељ у оквиру завршних покрета Данила 11.

Back to Articles