Article

# Laodicea - Number Two

Лаодикеја — Број два

The Protestant Horn

Протестантски рог

Author

Jeff Pippenger

Published

August 27, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

It is essential in understanding the message that is being unsealed in the book of Revelation, to recognize the roots, development and significance of the Protestant Reformation. Three primary lines within the history of that Reformation address the Bible, and the correct methodology to be used in studying the Bible and also that the chosen messengers through that history are waymarks of that history. As always is the case Satan attempted to hide the King James Bible with several counterfeits, and he sought to hide the correct methodology for understanding the Bible with several counterfeits and he also sought to hide the correct messengers (waymarks) that were raised up along the way in that history.

Од суштинске је важности, за разумевање поруке која се открива у књизи Откривења, препознати корене, развој и значај протестантске Реформације. Три основне линије у историји те Реформације односе се на Библију, на исправну методологију коју треба примењивати у проучавању Библије, као и на чињеницу да су изабрани весници кроз ту историју путокази те историје. Као што је увек случај, Сотона је настојао да сакрије Библију краља Џејмса са више кривотворина, и настојао је да сакрије исправну методологију за разумевање Библије са више кривотворина, а такође је настојао да сакрије исправне веснике (путоказе) који су били подигнути успут у тој историји.

> “But Satan was not idle. He now attempted what he has attempted in every other reformatory movement—to deceive and destroy the people by palming off upon them a counterfeit in place of the true work. As there were false Christ’s in the first century of the Christian church, so there arose false prophets in the sixteenth century.” The Great Controversy, 186.

> „Али Сотона није мировао. Он је сада покушао оно што је покушавао у сваком другом реформаторском покрету — да превари и уништи народ подмећући му кривотворину уместо истинског дела. Као што је у првом веку хришћанске цркве било лажних Христоса, тако су се у шеснаестом веку појавили лажни пророци.“ Велика борба, 186.

In the Millerite history from 1840 through 1844 the mantle of Protestantism, (which is one of two horns on the earth-beast that is the United States), Millerite Adventism became the Protestant horn. At the same time, the churches who had previously professed to be Protestant became apostate Protestantism, or as the Millerites identified them, “the daughters of Rome.” When the Protestants rejected the first angel’s message in 1843, they fell and the Millerites carried on with the mantle of Protestantism. The Millerite history was the climax of God’s work in bringing His “church in the wilderness” up to the full understanding of the Word of God.

У милеритској историји од 1840. до 1844. године плашт протестантизма, (који је један од два рога на звери из земље, а то су Сједињене Државе), прешао је на милеритски адвентизам, који је постао протестантски рог. У исто време, цркве које су се раније изјашњавале као протестантске постале су отпали протестантизам, или, како су их милерити означавали, „кћери Рима“. Када су протестанти 1843. године одбацили поруку првог анђела, пали су, а милерити су наставили да носе плашт протестантизма. Милеритска историја била је врхунац Божјег дела у довођењу Његове „цркве у пустињи“ до потпуног разумевања Речи Божје.

The opening of the investigative judgment brought the test of the law of God and especially the Sabbath. To proclaim the third angel’s message required a church that upheld the law of God, which had been buried under papal traditions and customs during the Dark Ages. Christ brought the Protestants to the history of 1840 to 1844 and presented the test of Elijah, of whom William Miller was typified, and when the Protestants rejected Miller’s message they returned to Rome. The test of the first angel’s message as delivered by Miller was typified by Elijah at Mount Carmel.

Отварање истражног суда донело је пробу закона Божјег, а нарочито суботе. Објављивање поруке трећег анђела захтевало је цркву која је држала закон Божји, који је током мрачног средњег века био затрпан под папским предањима и обичајима. Христос је протестанте довео до историје од 1840. до 1844. године и изнео пред њих пробу Илијину, којим је Вилијам Милер био представљен као праслика; а када су протестанти одбацили Милерову поруку, вратили су се у Рим. Проба поруке првог анђела, онако како ју је Милер објављивао, била је представљена Илијом на гори Кармилу.

> And Elijah came unto all the people, and said, How long halt ye between two opinions? if the Lord be God, follow him: but if Baal, then follow him. And the people answered him not a word. 1 Kings 18:21.

> И дође Илија к свему народу, и рече: Докле ћете храмати на две стране? Ако је Господ Бог, идите за Њим; а ако је Вал, онда идите за њим. А народ му не одговори ни речи. 1. Царевима 18:21.

In 1840, when confronted with the message of Elijah, represented by Miller and the first angel, the Protestants chose Baal!

Godine 1840, kada su se suočili sa Ilijinom porukom, koju su predstavljali Miler i prvi anđeo, protestanti su izabrali Vala!

The Protestant Reformation was an unsealing of the truths of the Bible that began with the “morning star,” which was promised to be given during the history represented by the church of Thyatira. The direct attack against the Bible began centuries earlier and is clearly presented in The Great Controversy, especially with the history of the Waldensians. In 1930, Benjamin Wilkerson published the book, Our Authorized Bible Vindicated. The book documents the warfare against the sacred original texts that were ultimately used to translate the King James Bible and the various satanic counterfeit texts that were and still are promoted by Catholics, apostate Protestantism and Laodicean Adventists. The warfare began well before the history of the Waldensians, but they are the waymark and symbol of those who gave their lives to testify to the importance of the correct manuscripts that were ultimately translated into the 1611 King James Bible.

Protestantska reformacija bila je otpečaćivanje biblijskih istina koje je započelo sa „zvijezdom danicom“, za koju je bilo obećano da će biti data tokom istorije predstavljene crkvom u Tijatiri. Neposredni napad na Bibliju započeo je vjekovima ranije i jasno je prikazan u Velikoj borbi, naročito kroz istoriju Valdenžana. Godine 1930, Benjamin Wilkerson objavio je knjigu Our Authorized Bible Vindicated. Ta knjiga dokumentuje ratovanje protiv svetih izvornih tekstova koji su na kraju upotrijebljeni za prevod Biblije kralja Jakova, kao i različite sotonske krivotvorene tekstove koje su promovisali i koje još uvijek promovišu katolici, otpali protestantizam i laodikijski adventisti. To ratovanje započelo je mnogo prije istorije Valdenžana, ali oni su putokaz i simbol onih koji su položili svoje živote da bi posvjedočili o važnosti ispravnih rukopisa koji su na kraju prevedeni u Bibliju kralja Jakova iz 1611.

The production of the King James Bible in 1611 went through a very specific translation process. The process of translating and publishing the Bible was accomplished through seven steps of production. It also took seven years to accomplish, and seven biblical years is twenty-five hundred and twenty days. That is of course the same number of prophetic days in which Jesus confirmed the covenant with many in fulfillment of Daniel nine. In the center of that sacred week Christ was crucified, and of course Christ crucified is the center of the Bible. Those seven steps to produce the pure Word of God were as follows.

Израда Библије краља Џејмса 1611. године прошла је кроз веома одређен процес превођења. Процес превођења и објављивања Библије остварен је кроз седам корака израде. Такође је било потребно седам година да се то доврши, а седам библијских година износи две хиљаде пет стотина двадесет дана. То је, наравно, исти број пророчких дана у којима је Исус потврдио завет с многима у испуњењу девете главе Данила. У средишту те свете седмице Христос је био распет, а, наравно, распети Христос јесте средиште Библије. Тих седам корака за произвођење чисте Речи Божије били су следећи.

- First: Initial Translation by Individuals: Around 50 translators were divided into six committees, each responsible for different sections of the Bible. These individuals worked on translating from the original languages (Hebrew, Aramaic, and Greek) into English.

  Прво: Почетни превод од стране појединаца: Око 50 преводилаца било је подељено у шест одбора, од којих је сваки био задужен за различите делове Библије. Ти појединци радили су на превођењу са изворних језика (хебрејског, арамејског и грчког) на енглески.

- Second: Committee Review: After each committee completed their translation of a section, the work was reviewed by the committee members themselves. This allowed for collective input and correction of errors.

  Друго: Комисијски преглед: Након што је свака комисија завршила свој превод одређеног одељка, рад су прегледали сами чланови те комисије. То је омогућило заједнички допринос и исправљање грешака.

- Third: General Committee Review: The individual committee translations were then submitted to a larger group of scholars, referred to as the General Committee. This committee consisted of representatives from each of the six translation committees. They reviewed the entire work, comparing and harmonizing the different committee translations.

  Треће: преглед Општег одбора: Појединачни преводи одбора потом су били поднети широј групи стручњака, названој Општи одбор. Овај одбор састојао се од представника сваког од шест преводилачких одбора. Они су прегледали целокупно дело, упоређујући и усклађујући различите преводе тих одбора.

- Forth: Additional Review and Revision: The General Committee’s revised version was sent back to the individual committees for further review and refinement. This iterative process helped ensure that the translation was consistent and accurate.

  Четврто: Додатни преглед и ревизија: Ревидирана верзија Главног одбора враћена је појединачним одборима ради даљег прегледа и усавршавања. Овај итеративни процес помогао је да се обезбеди да превод буде доследан и тачан.

- Fifth: Final Review and Approval: Once the individual committees completed their revisions, the final draft was submitted to the General Committee for a final review and approval.

  Пето: Завршни преглед и одобрење: Када су појединачни одбори довршили своје ревизије, коначни нацрт је поднет Општем одбору ради завршног прегледа и одобрења.

- Sixth: Royal Approval and Publication: The approved translation was then presented to King James I for his approval.

  Шесто: Краљевско одобрење и објављивање: Одобрени превод је потом био представљен краљу Џејмсу I ради његовог одобрења.

- Seventh: Once he granted his royal approval, the translation was published in 1611 as the King James Version (Authorized Version) of the Bible.

  Седмо: Пошто је дао своје краљевско одобрење, превод је објављен 1611. године као Библија у преводу краља Џејмса (Authorized Version).

> The words of the Lord are pure words: as silver tried in a furnace of earth, purified seven times. Thou shalt keep them, O Lord, thou shalt preserve them from this generation forever. Psalms 12:6, 7.

> Речи Господње јесу речи чисте, сребро претопљено у земљаној пећи, седам пута пречишћено. Ти ћеш их сачувати, Господе, Ти ћеш их од овога нараштаја чувати довека. Псалми 12:6, 7.

In the warfare of Satan against God’s word, and against the waymarks represented by the various messengers of that unfolding history and of the correct methodology to be used in rightly dividing His Word the King James Bible of 1611, is a waymark that is specifically identified in Psalm twelve. None of the various counterfeit Bibles that have been produced through corrupted Catholic manuscripts meets the criteria of Psalm twelve. The purification process that took seven steps and the period of twenty-five hundred and twenty days identify that the King James Bible is God’s “pure words.” God promises to keep the King James Bible as His pure Word forever, and He therefore promises to uphold the methodology of “historicism” that was employed by the Protestant reformers, including William Miller.

У ратовању Сотоне против Божје Речи, и против путоказа представљених различитим весницима те историје у развоју и исправне методологије коју треба употребити у правилном раздељивању Његове Речи, Библија краља Џејмса из 1611. године јесте путоказ који је посебно препознат у Псалму дванаестом. Ниједна од различитих кривотворених Библија које су произведене путем искварених католичких рукописа не испуњава мерила Псалма дванаестог. Процес прочишћавања који је трајао седам корака и раздобље од две хиљаде пет стотина и двадесет дана показују да је Библија краља Џејмса Божја „чиста реч“. Бог обећава да ће Библију краља Џејмса сачувати као Своју чисту Реч заувек, и стога обећава да ће подржати методологију „историцизма“ коју су примењивали протестантски реформатори, укључујући Вилијама Милера.

In the fourteenth century John Wycliffe, who is identified as “the morning star of the Reformation” in the book The Great Controversy was used by God to translate the Bible into a language that even a common man would understand. He is the messenger that marks the waymark of the beginning of the Protestant Reformation.

У четрнаестом веку Џон Виклиф, који је у књизи „Велика борба“ означен као „звезда јутарња Реформације“, био је употребљен од Бога да преведе Библију на језик који би и обичан човек могао да разуме. Он је весник који обележава путоказ почетка протестантске реформације.

> “The great movement that Wycliffe inaugurated, which was to liberate the conscience and the intellect, and set free the nations so long bound to the triumphal car of Rome, had its spring in the Bible. Here was the source of that stream of blessing, which, like the water of life, has flowed down the ages since the fourteenth century. Wycliffe accepted the Holy Scriptures with implicit faith as the inspired revelation of God’s will, a sufficient rule of faith and practice. He had been educated to regard the Church of Rome as the divine, infallible authority, and to accept with unquestioning reverence the established teachings and customs of a thousand years; but he turned away from all these to listen to God’s holy word. This was the authority which he urged the people to acknowledge. Instead of the church speaking through the pope, he declared the only true authority to be the voice of God speaking through His word. And he taught not only that the Bible is a perfect revelation of God’s will, but that the Holy Spirit is its only interpreter, and that every man is, by the study of its teachings, to learn his duty for himself. Thus he turned the minds of men from the pope and the Church of Rome to the word of God.

> „Велики покрет који је Вајклиф покренуо, а који је требало да ослободи савест и ум и да ослободи народе тако дуго везане за тријумфална кола Рима, имао је свој извор у Библији. Ту је био извор онога потока благослова који, као вода живота, тече кроз векове још од четрнаестог столећа. Вајклиф је прихватио Свето писмо с безусловном вером као надахнуто откривење Божје воље, као довољно правило вере и живота. Био је васпитан да сматра Римску цркву божанским, непогрешивим ауторитетом и да с беспоговорним поштовањем прихвата утврђена учења и обичаје хиљаду година; али се од свега тога одвратио да би слушао свету Божју реч. То је био ауторитет који је позивао народ да призна. Уместо цркве која говори кроз папу, он је изјавио да је једини истински ауторитет глас Божји који говори кроз Његову реч. И учио је не само да је Библија савршено откривење Божје воље, него и да је Свети Дух њен једини тумач, и да сваки човек, проучавањем њених учења, треба сам за себе да упозна своју дужност. Тако је одвратио мисли људи од папе и Римске цркве ка речи Божјој.“

> “Wycliffe was one of the greatest of the Reformers. In breadth of intellect, in clearness of thought, in firmness to maintain the truth, and in boldness to defend it, he was equaled by few who came after him. Purity of life, unwearying diligence in study and in labor, incorruptible integrity, and Christlike love and faithfulness in his ministry, characterized the first of the Reformers. And this notwithstanding the intellectual darkness and moral corruption of the age from which he emerged.

> „Виклиф је био један од највећих међу реформаторима. По ширини ума, по јасноћи мисли, по постојаности у одржавању истине и по смелости да је брани, мало је било оних који су дошли после њега, а који су му били равни. Чистота живота, неуморна марљивост у проучавању и у раду, неподмитљиви интегритет и христолика љубав и верност у његовој служби, одликовали су првога међу реформаторима. И то упркос интелектуалној тами и моралној искварености доба из којег је изашао.“

> “The character of Wycliffe is a testimony to the educating, transforming power of the Holy Scriptures. It was the Bible that made him what he was. The effort to grasp the great truths of revelation imparts freshness and vigor to all the faculties. It expands the mind, sharpens the perceptions, and ripens the judgment. The study of the Bible will ennoble every thought, feeling, and aspiration as no other study can. It gives stability of purpose, patience, courage, and fortitude; it refines the character and sanctifies the soul. An earnest, reverent study of the Scriptures, bringing the mind of the student in direct contact with the infinite mind, would give to the world men of stronger and more active intellect, as well as of nobler principle, than has ever resulted from the ablest training that human philosophy affords. ‘The entrance of Thy words,’ says the psalmist, ‘giveth light; it giveth understanding.’ Psalm 119:130.” The Great Controversy, 93, 94.

> „Карактер Виклифа сведочанство је о васпитној и преображавајућој сили Светога писма. Библија је била та која га је учинила оним што је био. Настојање да се схвате велике истине откривења даје свежину и снагу свим способностима. Оно проширује ум, изоштрава запажање и сазрева расуђивање. Проучавање Библије уздигнуће сваку мисао, осећање и тежњу као што то не може ниједно друго проучавање. Оно даје постојаност намере, стрпљење, храброст и истрајност; оно оплемењује карактер и посвећује душу. Озбиљно, побожно проучавање Писма, доводећи ум онога који проучава у непосредан додир са бесконачним умом, дало би свету људе снажнијег и делатнијег ума, као и узвишенијих начела, него што је икада проистекло из најбољег образовања које људска философија може пружити. „Објава речи Твојих“, каже псалмист, „просветљује, уразумљује просте.“ Псалам 119:130.“ Велика борба, 93, 94.

Following the testimony concerning John Wycliffe in The Great Controversy, Sister White provides a list of faithful reformers (waymarks), that ultimately reaches the reformer John Knox. She identifies a significant question posed to John Knox from Mary the Queen of Scotland.

Надовезујући се на сведочанство о Џону Виклифу у књизи Велика борба, сестра Вајт износи низ верних реформатора (путокази), који на крају досеже до реформатора Џона Нокса. Она указује на значајно питање које је Марија, краљица Шкотске, упутила Џону Ноксу.

> “John Knox had turned away from the traditions and mysticisms of the church, to feed upon the truths of God’s Word, and the teaching of Wishart had confirmed his determination to forsake the communion of Rome, and join himself to the persecuted reformers. . . .

> „Џон Нокс се одвратио од предања и мистицизама цркве да би се хранио истинама Божје Речи, а Вишартово учење учврстило је његову одлуку да напусти заједницу Рима и придружи се прогоњеним реформаторима....“

> “When brought face to face with the queen of Scotland, in whose presence the zeal of many a leader of the Protestants had abated, John Knox bore unswerving witness for the truth. He was not to be won by caresses; he quailed not before threats. The queen charged him with heresy. He had taught the people to receive a religion prohibited by the State, she declared, and had thus transgressed God’s command enjoining subjects to obey their princes. Knox answered firmly:—‘As right religion received neither its origin nor its authority from princes, but from the eternal God alone, so are not subjects bound to frame their religion according to the tastes of their princes. For oft it is that princes, of all others, are the most ignorant of God’s true religion. If all the seed of Abraham had been of the religion of Pharaoh, whose subjects they long were, I pray you, madam, what religion would there have been in the world? And if all in the days of the apostles had been of the religion of the Roman emperors, I pray you, madam, what religion would there have been now upon the earth? … And so, madam, you may perceive that subjects are not bound to the religion of their princes, although they are commanded to give them reverence.’

> „Када је био доведен лицем у лице са краљицом Шкотске, у чијем је присуству ревност многих вођа протестаната слабила, Џон Нокс је непоколебљиво сведочио за истину. Није га било могуће придобити умиљавањем; није устукнуо пред претњама. Краљица га је оптужила за јерес. Он је, изјавила је, учио народ да прихвати веру коју је држава забранила, и тиме је преступио Божју заповест која налаже поданицима да се покоравају својим владарима. Нокс је чврсто одговорио:—„Како права вера није примила ни своје порекло ни свој ауторитет од владара, него једино од вечнога Бога, тако ни поданици нису дужни да своју веру уобличавају према укусу својих владара. Јер се често догађа да су владари, више од свих других, најнеупућенији у истинску Божју веру. Кад би све Авраамово семе било вере фараонове, чији су поданици дуго били, молим вас, госпођо, каква би вера била на свету? И кад би сви у дане апостола били вере римских царева, молим вас, госпођо, каква би вера сада била на земљи? … Тако, госпођо, можете увидети да поданици нису везани вером својих владара, иако им је заповеђено да им указују поштовање.”

> “Said Mary, ‘You interpret the Scripture in one way, and they [the Romish teachers] interpret it in another; whom shall I believe, and who shall be judge?’

> Рече Марија: „Ви тумачите Писмо на један начин, а они [римски учитељи] на други; коме да верујем, и ко ће бити судија?“

> “‘You shall believe God, who plainly speaketh in his Word,’ answered the reformer; ‘and farther than the Word teaches you, ye shall believe neither the one nor the other. The Word of God is plain in itself, and if in any one place there be obscurity, the Holy Ghost, who never is contrary to himself, explains the same more clearly in other places, so that there can remain no doubt but unto such as are obstinately ignorant.’ Such were the truths that the fearless reformer, at the peril of his life, spoke in the ear of royalty. With the same undaunted courage he kept to his purpose, praying and fighting the battles of the Lord, until Scotland was free from popery.” The Great Controversy, 250, 251.

> „‘Верујте Богу, који јасно говори у својој Речи’, одговори реформатор; ‘и даље од онога чему вас Реч учи, не верујте ни једноме ни другоме. Реч Божја је сама по себи јасна, и ако на неком месту има нејасноће, Дух Свети, који никада не противречи самоме себи, објашњава то јасније на другим местима, тако да никаква сумња не може остати осим код оних који су тврдокорно неуки.’ Такве су биле истине које је неустрашиви реформатор, уз опасност по сопствени живот, изговорио у ухо краљевске власти. Са истом непоколебивом храброшћу држао се своје намере, молећи се и водећи битке Господње, све док Шкотска није била ослобођена од папства.” Велика борба, 250, 251.

The interaction between the reformer and the queen highlights the third thread in the reformation history that identifies Satan’s effort to counterfeit the Bible, the reformers and the methodology of biblical study. John’s answer to the Queen was that the correct methodology is “historicism” which is premised upon a line of prophetic history being explained by the Holy Spirit with another line of prophetic history.

Сусрет између реформатора и краљице истиче трећу нит у историји реформе, која препознаје Сатанин напор да подражава Библију, реформаторе и методологију библијског проучавања. Јованов одговор краљици био је да је исправна методологија „историцизам“, који почива на томе да једну линију пророчке историје Дух Свети објашњава другом линијом пророчке историје.

The light had been opened in the darkness. Wycliffe and the early reformers all the way through the Millerite history employed a method of biblical study labelled “historicism.” The history of the biblical method of Bible study is often overlooked, but is essential to recognize if one truly will see the significance of the rules of prophetic interpretation adopted by Miller and thereafter by Future for America.

Светлост је била отворена у тами. Виклиф и рани реформатори, све до милеритске историје, користили су метод библијског проучавања означен као „историцизам“. Историја библијске методе проучавања Библије често се превиђа, али је од суштинске важности препознати је ако ће неко заиста сагледати значај правила пророчког тумачења која је усвојио Милер, а потом и Future for America.

There are only two churches Sister White identifies as God’s denominated people. That being ancient Israel and the Seventh-day Adventist church.

Постоје само две цркве које сестра Вајт препознаје као Божји народ назван Његовим именом: древни Израиљ и Црква адвентиста седмог дана.

> “The reasons why we are denominated people of God are to be repeated and repeated. Deuteronomy 4:1–13” Manuscript Releases, volume 8, 426.

> „Разлози због којих смо названи Божјим народом треба да се изнова и изнова понављају. Поновљени закони 4:1–13“ Manuscript Releases, том 8, 426.

The church of the apostles,’ the church in the wilderness during the papal darkness were never called God’s denominated people, for the term (meaning to be named) represents a church that is given the responsibility of being the depositaries of God’s law, and with Adventism they were also to be the depositaries of God’s prophetic truths.

„Црква апостола“, црква у пустињи током папске таме, никада није била названа Божјим именованим народом, јер тај израз (који значи бити именован) представља цркву којој је дата одговорност да буде чувар Божјег закона, а са адвентизмом требало је да буде и чувар Божјих пророчких истина.

> “God has called His church in this day, as He called ancient Israel, to stand as a light in the earth. By the mighty cleaver of truth, the messages of the first, second, and third angels, He has separated them from the churches and from the world to bring them into a sacred nearness to Himself. He has made them the depositaries of His law and has committed to them the great truths of prophecy for this time. Like the holy oracles committed to ancient Israel, these are a sacred trust to be communicated to the world. The three angels of Revelation 14 represent the people who accept the light of God’s messages and go forth as His agents to sound the warning throughout the length and breadth of the earth.” Testimonies, volume 5, 455.

> „Бог је позвао Своју цркву у ово доба, као што је позвао древни Израиљ, да стоји као светлост на земљи. Моћним секачем истине, порукама првог, другог и трећег анђела, Он их је одвојио од цркава и од света да би их довео у свето приближење Себи. Учинио их је чуварима Свога закона и поверио им велике истине пророштва за ово време. Као свети пророшки искази поверени древном Израиљу, ово је свето повереништво које треба да буде саопштено свету. Три анђела из Откривења 14 представљају народ који прихвата светлост Божјих порука и полази као Његово оруђе да разгласи опомену по свој дужини и ширини земље.” Testimonies, volume 5, 455.

William Miller represented the chosen messenger to open God’s prophetic truths, and when those truths led a people to the open door of the Most Holy Place in 1844, God then opened up the law of God. Wycliffe is a waymark in opening up the Bible and producing the beginnings of the Protestant Reformation, but he is also a waymark of God’s work to establish “the great truths of prophecy.” John Wycliffe was the morning star identified in the history of the twelve-hundred and sixty year rule of the papacy. His work began in the fourteenth century, then in the seventeenth century another waymark of that prophetic line was the production of the King James Bible in 1611. On that line we ultimately reach the waymark of Miller’s rules of prophetic interpretation. Miller is a waymark in that line of truth, and so are his rules. His rules give witness to a waymark at the end of Adventism represented by the publication of Prophetic Keys.

Вилијам Милер је представљао изабраног весника да отвори Божје пророчке истине, и када су те истине 1844. године довеле један народ до отворених врата Најсветијег места, Бог је тада отворио Божји закон. Виклиф је путоказ у отварању Библије и стварању почетака протестантске реформације, али је он такође и путоказ Божјег дела на успостављању „великих истина пророштва“. Џон Виклиф био је звезда Даница препозната у историји хиљаду двеста шездесетогодишње владавине папства. Његово дело отпочело је у четрнаестом веку, а затим је у седамнаестом веку други путоказ те пророчке линије било објављивање Библије краља Џејмса 1611. године. На тој линији коначно долазимо до путоказа Милерових правила пророчког тумачења. Милер је путоказ на тој линији истине, а то су и његова правила. Његова правила сведоче о путоказу на крају адвентизма, представљеном објављивањем књиге Prophetic Keys.

If we do not understand that Miller’s rules were a waymark in a line of prophetic history representing the work to preserve the original and correct texts of the Bible and also the work of the opening up the true understanding of the Bible, which required that the reformers were led to understand and employ the sacred methodology of study called “historicism,” we lack the information necessary to recognize prophetic truths associated with the work of presenting and preserving the light of the third angel at the end of Adventism. For this reason, it is important to take a small survey of that line of history.

Ако не разумемо да су Милерова правила била путоказ у низу пророчке историје, који представља дело очувања изворних и исправних текстова Библије, као и дело отварања истинског разумевања Библије, што је захтевало да реформатори буду вођени да разумеју и примене свештену методологију проучавања названу „историцизам“, недостају нам подаци неопходни да препознамо пророчке истине повезане са делом изношења и очувања светлости трећег анђела на крају адвентизма. Из тог разлога, важно је да укратко сагледамо тај низ историје.

The only genuine definition of the word “Protestant” is to protest Rome. If a church ceases to protest Rome, it is no longer Protestant and it then becomes a daughter of Rome, as did the Protestants who rejected the first angel’s message. The premier understanding that became the “motto” of the Protestants that came out of the Catholic church was “the Bible and the Bible alone.” Yet history attests to the fact that the Bible needed to be rightly divided.

Једина истинска дефиниција речи „протестант“ јесте да протестује против Рима. Ако црква престане да протестује против Рима, она више није протестантска и тада постаје кћи Рима, као што су то постали протестанти који су одбацили поруку првог анђела. Основно схватање које је постало „мото“ протестаната који су изашли из Католичке цркве било је: „Библија и само Библија.“ Ипак, историја сведочи о чињеници да је Библију требало исправно раздељивати.

> Study to show thyself approved unto God, a workman that needeth not to be ashamed, rightly dividing the word of truth. But shun profane and vain babblings: for they will increase unto more ungodliness. 2 Timothy 2:15, 16.

> Постарај се да се покажеш одобрен пред Богом, као делатељ који нема разлога да се стиди, право управљајући речју истине. А поганих и празних брбљања клони се; јер ће она све више напредовати у безбожност. 2. Тимотеју 2:15, 16.

The method of biblical study that the Protestants were led to use in their efforts to rightly divide the word of truth is “historicism.” That method was a specific and serious target for Satan to attack, and attack he did.

Метод библијског проучавања којим су протестанти били вођени да се служе у својим настојањима да право управљају речју истине јесте „историцизам“. Тај метод је био посебна и озбиљна мета Сатаниног напада, и он га је заиста напао.

> “We should know for ourselves what constitutes Christianity, what is truth, what is the faith that we have received, what are the Bible rules—the rules given us from the highest authority.” The 1888 Materials, 403.

> „Треба сами за себе да знамо шта сачињава хришћанство, шта је истина, шта је вера коју смо примили, која су библијска правила — правила која су нам дата од највишег ауторитета.“ The 1888 Materials, 403.

The undermining of the biblical methodology used by the Reformers all the way to and including William Miller is specifically identified as beginning in the fifteenth century with a Jesuit scholar named Francisco Ribera (1537–1591), who is credited with popularizing the futurist interpretation. He wrote a commentary on the book of Revelation that proposed a futuristic interpretation of the prophecies, distancing them from the historical context. Ribera invented this methodology for the purpose of resisting the truth which the methodology of historicism always produced. That truth was that the pope of Rome is the antichrist of Bible prophecy.

Подривање библијске методологије којом су се служили реформатори, све до Вилијама Милера и укључујући њега, изричито се означава као нешто што је започело у петнаестом веку са језуитским ученјаком по имену Франсиско Рибера (1537–1591), коме се приписује да је популаризовао футуристичко тумачење. Он је написао коментар на књигу Откривења у којем је предложио футуристичко тумачење пророштава, удаљавајући их од историјског контекста. Рибера је измислио ту методологију са циљем да се супротстави истини коју је методологија историцизма увек износила. Та истина била је да је римски папа антихрист библијског пророчанства.

In the seventeenth and eighteenth centuries it can be documented that Protestantism knew that Ribera’s false methodology was satanic and unsound. The Protestants in that history wrote books and tracts opposing the “profane and vain babblings” of the Jesuit scholar. But in 1909, the Trojan horse, the Scofield Reference Bible was published, and the references inserted into the footnotes of the Bible were based upon the teachings of Ribera and another Jesuit named Manuel Lacunza (1731–1801). Lacunza wrote under the pen name Juan Josafat Ben-Ezra, and published a book titled The Coming of the Messiah in Glory and Majesty. As Ribera before him, the book was a direct attack upon the fulfillment of the prophecies in the book of Revelation.

У седамнаестом и осамнаестом веку може се документовано показати да је протестантизам знао да је Риберина лажна методологија сатанска и неоснована. Протестанти су у тој историји писали књиге и трактате супротстављајући се „нечистим и празним разговорима“ језуитског учењака. Али 1909. године објављен је тројански коњ, Скофилдова референтна Библија, а упутнице унете у њене фусноте заснивале су се на учењима Рибере и још једног језуите по имену Мануел Лакунца (1731–1801). Лакунца је писао под псеудонимом Хуан Хосафат Бен-Езра и објавио књигу под насловом Долазак Месије у слави и величанству. Као и Рибера пре њега, та књига је била непосредан напад на испуњење пророштава у књизи Откривења.

Satan knew the message he needed to cloud with confusion was the final warning message that comes from the book of Revelation. Incorporating the profane and vain babblings of the two Jesuit priests into the references within the Scofield Reference Bible allowed Satan to lead apostate Protestants into accepting the Jesuit methodologies, thus blinding them to the truth. Satan accomplished by introducing several Catholic prophetic models which removed the possibility to clearly identify who the antichrist of Bible prophecy is. It was not a difficult deception for Satan, for the Protestants had already returned to the Roman church with their rejection of Miller’s message in 1843.

Сотона је знао да је порука коју је требало замаглити забуном последња опоменска порука која долази из књиге Откривења. Уношење безбожних и празних говорења двојице језуитских свештеника у упућивања унутар Скофилдове референтне Библије омогућило је Сотони да наведе отпале протестанте да прихвате језуитске методологије, те их тако заслепи за истину. Сотона је то постигао увођењем више католичких пророчких модела који су уклонили могућност да се јасно препозна ко је антихрист библијског пророштва. За Сотону то није била тешка обмана, јер су се протестанти већ били вратили римској цркви својим одбацивањем Милерове поруке 1843. године.

There have been several books and articles published through the years that document Satan’s attack upon the Bible, that began in the first few centuries after Christ was crucified. That attack reached a point where counterfeit manuscripts were introduced to produce counterfeit Bibles. Satan also attacked the reformers that were raised up to uphold God’s word while they lived and even after those Reformers died.

Током година објављено је више књига и чланака који документују Сатанин напад на Библију, који је започео у првим вековима након Христовог распећа. Тај напад је достигао тачку на којој су уведени фалсификовани рукописи како би се произвеле фалсификоване Библије. Сатана је такође нападао реформаторе који су били подигнути да заступају Божју реч за свога живота, па чак и након што су ти Реформатори умрли.

Just consider how modern Seventh-day Adventist historians and theologians treat the subject of William Miller. It is as if they dug up his bones and cast them into the Mississippi River.

Само размотрите како савремени историчари и теолози Адвентиста седмог дана поступају с темом Вилијама Милера. Као да су ископали његове кости и бацили их у реку Мисисипи.

> “William Miller was disturbing Satan’s kingdom, and the arch-enemy sought not only to counteract the effect of the message, but to destroy the messenger himself. As Father Miller made a practical application of Scripture truth to the hearts of his hearers, the rage of professed Christians was kindled against him, even as the anger of the Jews was excited against Christ and his apostles. Church-members stirred up the baser classes, and upon several occasions enemies plotted to take his life as he should leave the place of meeting. But holy angels were in the throng, and one of these, in the form of a man, took the arm of this servant of the Lord, and led him in safety from the angry mob. His work was not yet done, and Satan and his emissaries were disappointed in their purpose.” Spirit of Prophecy, volume 4, 219.

> „Вилијам Милер је узнемиравао Сотонино царство, и пранепријатељ је настојао не само да осујети дејство те поруке, него и да уништи самог весника. Док је отац Милер практично примењивао истину Светога писма на срца својих слушалаца, гнев оних који су се издавали за хришћане распаљивао се против њега, као што је и гнев Јевреја био подигнут против Христа и његових апостола. Чланови цркве подстицали су најниже слојеве, и у више наврата непријатељи су ковали заверу да му одузму живот када буде напуштао место састанка. Али свети анђели били су у том мноштву, и један од њих, у обличју човека, узео је под руку овога слугу Господњег и безбедно га извео из разјарене светине. Његово дело још није било довршено, и Сотона и његови изасланици били су осујећени у својој намери.“ Spirit of Prophecy, volume 4, 219.

Look at how those same two categories of Adventism (theologians and historians) have downplayed and covered up the validity of the rules of Miller, which Sister White informs us will be used by all who actually proclaim the three angel’s messages.

Погледајте како су те исте две категорије адвентизма (теолози и историчари) умањивале и прикривале ваљаност Милерових правила, за која нас сестра Вајт обавештава да ће их користити сви који заиста објављују поруке тројице анђела.

> “Those who are engaged in proclaiming the third angel’s message are searching the Scriptures upon the same plan that Father Miller adopted. In the little book entitled Views of the Prophecies and Prophetic Chronology, Father Miller gives the following simple but intelligent and important rules for Bible study and interpretation:—

> „Они који су укључени у објављивање поруке трећег анђела истражују Свето писмо по истом начелу које је усвојио отац Милер. У малој књизи под насловом Views of the Prophecies and Prophetic Chronology, отац Милер даје следећа једноставна, али разумна и важна правила за проучавање Библије и њено тумачење:“

> “[Rules one through five quoted.]

> „[Цитирана правила од један до пет.]“

> “The above is a portion of these rules; and in our study of the Bible we shall all do well to heed the principles set forth.” Review and Herald, November 25, 1884.

> „Горе наведено представља део ових правила; и у нашем проучавању Библије сви ћемо добро учинити ако обратимо пажњу на изложена начела.“ Review and Herald, November 25, 1884.

Without reviewing the three threads of the line of prophetic history associated with the development and establishment of God’s Word it is impossible to see the significance of a major testimony to uphold William Miller as the messenger that was typified by Elijah in his presentation of the message, and as Moses in the promise of Miller being raised up in the resurrection of the righteous, and as Elisha in his willingness to leave his farm and serve the Elijah message. Sister White identifies all three of the biblical heroes as typifying William Miller, who is now treated by modern Adventist theologians and historians as if he was simply some “poor farm boy” from the eighteenth century.

Без разматрања три нити линије пророчке историје повезане с развојем и утемељењем Божје Речи, немогуће је увидети значај великог сведочанства које потврђује Вилијама Милера као весника који је у свом изношењу поруке био прасликован Илијом, и као Мојсија у обећању да ће Милер бити подигнут у васкрсењу праведних, и као Јелисеја у својој спремности да остави своју њиву и послужи Илијиној поруци. Сестра Вајт поистовећује сва три библијска јунака као оне који прасликују Вилијама Милера, према коме се савремени адвентистички теолози и историчари сада односе као да је био тек неки „сиромашни сеоски момак“ из осамнаестог века.

William Tyndale was one of the many reformers raised up in this line of prophetic history. If I might say it this way, his ‘mission statement’ against the pope’s ambassadors he interacted with was, “I will cause the boy that drives the plow to know more of the Scriptures than you do.” William Miller was the farm boy, who drove the plow and fulfilled Tyndale’s prophecy.

Вилијам Тиндејл био је један од многих реформатора подигнутих у овој линији пророчке историје. Ако бих то могао овако рећи, његова „мисијска изјава“ против папиних посланика с којима је долазио у додир била је: „Учинићу да дечак који тера плуг зна више о Писму него ви.“ Вилијам Милер био је сеоски дечак, који је терао плуг и испунио Тиндејлово пророштво.

This introduction has been greatly simplified in terms of all the history that could be brought to bear in support of what we have presented up until now. We will now consider some signatures of Alpha and Omega in order to lead back to the consideration of Miller as a waymark and a messenger.

Овај увод је у великој мери поједностављен у погледу све историје која је могла бити изнета као потпора ономе што смо до сада изложили. Сада ћемо размотрити неке ознаке Алфе и Омеге како бисмо се вратили разматрању Милера као путоказа и весника.

The book of Daniel is the beginning of a book that consists of two books. The end of that book is the book of Revelation. Though they are two distinct books, together they represent one book.

Књига пророка Данила представља почетак једне књиге која се састоји од две књиге. Завршетак те књиге јесте књига Откривења. Иако су то две засебне књиге, оне заједно представљају једну књигу.

Years ago, I had a public interaction with a well-known Seventh-day Adventist theologian who worked at the Biblical Research Institute of the General Conference of the Seventh-day Adventist Church. The theologian was attempting to correct my understanding of the last six verses of Daniel eleven, and also my understanding of the “daily” in the book of Daniel. In our interaction which took place over a period of time, for it consisted of his producing an article which I responded to, which he then answered back, and then of course I returned my thoughts, and so on and so forth. In the interaction he informed me that in the committee he worked in at the General Conference, he was considered the expert on the book of Daniel, and that a coworker of his was considered the resident expert on the book of Revelation. In our interactions he did not want to address points in the book of Revelation, but rather refer them to his colleague. He wanted to keep the discussion in the book of Daniel alone.

Пре више година, имао сам јавну размену са једним познатим теологом Цркве адвентиста седмог дана, који је радио у Библијском истраживачком институту Генералне конференције Цркве адвентиста седмог дана. Тај теолог је настојао да исправи моје разумевање последњих шест стихова једанаесте главе Данила, а такође и моје разумевање „свакодневне“ у књизи Даниловој. У нашој размени, која се одвијала током извесног временског периода, јер се састојала у томе што је он написао чланак на који сам ја одговорио, на шта је он затим узвратио, а потом сам, наравно, и ја изнео своја размишљања, и тако даље и томе слично. У тој размени обавестио ме је да је у одбору при Генералној конференцији у коме је радио сматран стручњаком за књигу пророка Данила, и да је један његов сарадник сматран сталним стручњаком за књигу Откривења. У нашим разговорима није желео да се бави питањима из књиге Откривења, него да их упућује своме колеги. Желео је да расправу задржи искључиво у оквирима књиге пророка Данила.

Sister White is clear that Daniel and Revelation are one book. At that level they represent the Bible, which is one book made up of two books, the old and the new. Sister White also comments on the Jewish church, that only considers the old book to be the one book, and she also comments on those who disregard the old book for they only understand or are only willing to understand the new book. Her inspired testimony is that if you only accept the new, then you reject the old, and vice versa. For the theologian to claim he was the expert of Daniel, but not of Revelation is repeating the Jewish concept of only accepting the Old Testament, and we know where that narrow view led the Jews. Taking either side of the issue; accepting the old and not the new, or accepting new, but not the old is to reject the entire testimony.

Sestra Vajt jasno kaže da su Danilo i Otkrivenje jedna knjiga. Na tom nivou oni predstavljaju Bibliju, koja je jedna knjiga sačinjena od dve knjige, Starog i Novog zaveta. Sestra Vajt takođe govori o jevrejskoj crkvi, koja smatra da je samo stara knjiga ta jedna knjiga, a takođe govori i o onima koji zanemaruju staru knjigu, jer razumeju, ili su voljni da razumeju, samo novu knjigu. Njeno nadahnuto svedočanstvo glasi da, ako prihvatate samo novo, tada odbacujete staro, i obrnuto. Da teolog tvrdi da je stručnjak za Danila, ali ne i za Otkrivenje, predstavlja ponavljanje jevrejskog shvatanja koje prihvata samo Stari zavet, a znamo kuda je to usko gledište odvelo Jevreje. Zauzeti bilo koju stranu u tom pitanju — prihvatati staro, a ne novo, ili prihvatati novo, ali ne i staro — znači odbaciti celokupno svedočanstvo.

> “The Saviour inquired of his disciples if they understood these things. They answered, ‘Yea, Lord. Then said he unto them, Therefore every scribe which is instructed unto the kingdom of Heaven is like unto a man that is an householder, which bringeth forth out of his treasure things new and old.’ In this parable, Jesus presented before his disciples the responsibility of those whose work it is to give to the world the light which they have received from him. The Old Testament was all the Scripture then in existence; but it was not written merely for the ancients; it was for all ages and for all people. Jesus would have the teachers of his doctrine diligently search the Old Testament for that light which establishes his identity as the Messiah foretold in prophecy, and reveals the nature of his mission to the world. The Old and the New Testament are inseparable, for both are the teachings of Christ. The doctrine of the Jews, who accept only the Old Testament, is not unto salvation, since they reject the Saviour whose life and ministry was a fulfillment of the law and the prophecies. And the doctrine of those who discard the Old Testament is not unto salvation, because it rejects that which is direct testimony of Christ. Skeptics begin with discounting upon the Old Testament, and it takes but another step to deny the validity of the New, and thus both are rejected.

> „Спаситељ је упитао своје ученике да ли разумеју ово. Они одговорише: ‘Да, Господе.’ Тада им рече: ‘Зато је сваки књижевник који је поучен за царство небеско као човек домаћин, који из своје ризнице износи ново и старо.’ У овој причи Исус је пред своје ученике изнео одговорност оних чији је посао да свету дају светлост коју су примили од Њега. Стари завет био је све Свето писмо које је тада постојало; али није био написан само за древне, него за сва времена и за све људе. Исус жели да учитељи Његове науке марљиво истражују Стари завет ради оне светлости која утврђује Његов идентитет као Месије прореченог у пророштву и открива природу Његове мисије свету. Стари и Нови завет су нераздвојни, јер су оба Христова учења. Учење Јевреја, који прихватају само Стари завет, не води ка спасењу, јер одбацују Спаситеља чији су живот и служба били испуњење закона и пророштава. А ни учење оних који одбацују Стари завет не води ка спасењу, јер одбацује оно што је непосредно сведочанство о Христу. Скептици почињу тиме што омаловажавају Стари завет, а потребан је само још један корак да порекну ваљаност Новога, и тако бивају одбачена оба.“

> “The Jews have little influence over the Christian world in showing them the importance of the commandments, including the binding law of the Sabbath, because in bringing forth the old treasures of truth, they throw aside the new ones in the personal teachings of Jesus. On the other hand, the strongest reason why Christians fail to influence the Jews to accept the teachings of Christ as the language of divine wisdom, is because, in bringing forth the treasures of his word, they treat with contempt the riches of the Old Testament, which are the earlier teachings of the Son of God, through Moses. They reject the law proclaimed from Sinai, and the Sabbath of the fourth commandment, instituted in the garden of Eden. But the minister of the gospel, who follows the teachings of Christ, will gain a thorough knowledge of both the Old and the New Testament, that he may present them in their true light to the people an inseparable whole—the one depending upon and illuminating the other. Thus, as Jesus instructed his disciples, they will bring forth from their treasure ‘things new and old.’” Spirit of Prophecy, volume 2, 255.

> „Јевреји имају мало утицаја на хришћански свет у показивању важности заповести, укључујући и обавезујући закон о суботи, јер, износећи старе ризнице истине, одбацују нове у личним учењима Исуса. С друге стране, најснажнији разлог зашто хришћани не успевају да утичу на Јевреје да прихвате Христова учења као језик божанске мудрости јесте то што, износећи ризнице Његове речи, с презиром поступају према богатствима Старог завета, која су ранија учења Сина Божјег, дата преко Мојсија. Они одбацују закон објављен са Синаја и суботу из четврте заповести, установљену у едемском врту. Али проповедник јеванђеља, који следи Христова учења, стећи ће темељно познавање и Старог и Новог завета, да би их могао представити народу у њиховој правој светлости као нераздвојну целину — једно које зависи од другога и које осветљава друго. Тако ће, као што је Исус поучио своје ученике, из своје ризнице износити ‘ново и старо’.“ Spirit of Prophecy, volume 2, 255.

The previous counsel has another application for Laodicean Adventists. To profess to believe the Bible in its entirety, both the Old and the New Testaments, yet reject the Spirit of Prophecy is the identical ditch of accepting only one testimony. Two witnesses are required to establish truth, so it is impossible to establish truth with one witness, and if any attempt to do so they are rejecting both witnesses, they are basing their faith upon what is referred to as ‘half-truths.’

Претходни савет има још једну примену на лаодикијске адвентисте. Исповедати веру у Библију у њеној целини, и Стари и Нови завет, а ипак одбацити Дух пророштва, истоветна је јама прихватању само једног сведочанства. За утврђивање истине потребна су два сведока, стога је немогуће утврдити истину једним сведоком; а ако ко то покуша, одбацује оба сведока, јер своју веру заснива на ономе што се назива „полуистинама“.

I will now repeat a question that was in one of the initial articles that have been coming out since July, 2023. The question is, “What new light has come out of Adventism since 1863?” The answer is simply, “None.”

Сада ћу поновити једно питање које се налазило у једном од почетних чланака који излазе још од јула 2023. године. Питање гласи: „Која је нова светлост произашла из адвентизма од 1863. године?“ Одговор је једноставно: „Никаква.“

> “The books of Daniel and the Revelation are one. One is a prophecy, the other a revelation; one a book sealed, the other a book opened. John heard the mysteries which the thunders uttered, but he was commanded not to write them.” Seventh-day Adventist Bible Commentary, volume 7, 971.

> „Књиге Данила и Откривења су једно. Једна је пророчанство, друга откривење; једна је запечаћена књига, друга је отворена књига. Јован је чуо тајне које су громови изговорили, али му је било заповеђено да их не запише.“ Seventh-day Adventist Bible Commentary, volume 7, 971.

The Alpha and Omega therefore identifies that Daniel is the first and Revelation the last. Daniel represents the beginning and Revelation represents the end of Adventism.

Стога Алфа и Омега указује на то да је Данило први, а Откривење последње. Данило представља почетак, а Откривење крај адвентизма.

> “Revelation is a sealed book, but it is also an opened book. It records marvelous events that are to take place in the last days of this earth’s history. The teachings of this book are definite, not mystical and unintelligible. In it the same line of prophecy is taken up as in Daniel. Some prophecies God has repeated, thus showing that importance must be given to them. The Lord does not repeat things that are of no great consequence.” Manuscript Releases, volume 9, 8.

> „Откривење је запечаћена књига, али је и отворена књига. Она бележи чудесне догађаје који треба да се збију у последњим данима историје ове земље. Учења ове књиге су одређена, а не мистична и неразумљива. У њој се наставља иста линија пророштва као и у Данилу. Нека пророштва Бог је поновио, показујући тиме да им се мора придати важност. Господ не понавља оно што није од велике важности.“ Manuscript Releases, volume 9, 8.

In the beginning of Adventism, in the very verses that are the central pillar of Adventism, the verses that were unsealed in 1798; Jesus introduced Himself as “Palmoni,” the Wonderful Numberer. At the end of Adventism, Jesus introduces Himself as “Alpha and Omega,” the wonderful linguist—the Word of God. For this reason, the beginning of Adventism and the first angel’s message was “hung upon time.” At the end of Adventism, the third angel’s message will be hung upon His Word.

На почетку адвентизма, у самим стиховима који су средишњи стуб адвентизма, стиховима који су били отпечаћени 1798. године, Исус је Себе представио као „Палмонија“, Чудесног Бројача. На крају адвентизма, Исус Себе представља као „Алфу и Омегу“, чудесног лингвисту — Реч Божју. Из тог разлога, почетак адвентизма и порука првог анђела били су „обешени о време“. На крају адвентизма, порука трећег анђела биће обешена о Његову Реч.

The beginning and ending of Adventism take place during the history of the sixth kingdom of Bible prophecy, therefore they occur during the beginning and ending of the United States. The prophetic history of the United States is the history of the two horns of Republicanism and Protestantism. At the conclusion of that history those two horns will have changed from a lamb to a dragon. Republicanism will change to a democracy and Protestantism will change to apostate Protestantism. When the cup of probationary time for the United States begins to come to its close, as is happening right now, the two horns of apostate Republicanism and apostate Protestantism will form an image to the beast, thus merging church and state into one horn that speaks as a dragon. But God will not be left without a witness, for in the process of bringing a conclusion to the United States, He will raise up the genuine horn of Protestantism to protest both the image of the beast in the United States, and thereafter the image of the beast that confronts the entire world. The raising up of the Protestant horn at the end of the United States will be accomplished within the same historical structure as was the Protestant horn raised up in the beginning of the United States. A former covenant people will be passed by, and a new people will become the new covenant people. There is nothing new under the sun.

Почетак и крај адвентизма одигравају се током историје шестог царства библијског пророчанства; стога се збивају током почетка и краја Сједињених Држава. Пророчка историја Сједињених Држава јесте историја два рога — републиканизма и протестантизма. На завршетку те историје та два рога ће се променити од јагњета у аждају. Републиканизам ће се променити у демократију, а протестантизам ће се променити у отпаднички протестантизам. Када чаша времена милости за Сједињене Државе почне да се приближава своме крају, као што се управо сада догађа, два рога отпадничког републиканизма и отпадничког протестантизма начиниће лик звери, те тако сјединити цркву и државу у један рог који говори као аждаја. Али Бог неће остати без сведока, јер ће у процесу привођења Сједињених Држава њиховом крају подићи прави рог протестантизма да протестује и против лика звери у Сједињеним Државама, а потом и против лика звери који стоји насупрот читавом свету. Подизање протестантског рога на крају Сједињених Држава биће извршено унутар исте историјске структуре у којој је протестантски рог био подигнут на почетку Сједињених Држава. Некадашњи заветни народ биће мимоиђен, а нови народ постаће нови заветни народ. Нема ничег новог под сунцем.

When we use the time prophecies understood and presented in the Millerite history to evaluate the Alpha and Omega, we find they are one in the same. Every time prophecy begins with a history when the prophecy is proclaimed, and that history always typifies the history when the prophecy is fulfilled.

Када временска пророчанства схваћена и изложена у милеритској историји употребимо да бисмо проценили Алфу и Омегу, налазимо да су они једно те исто. Свако временско пророчанство започиње историјом у којој се пророчанство објављује, а та историја увек је тип историје у којој се пророчанство испуњава.

The history of the twenty-three hundred year prophecy began on the third decree in 457 BC and ended at the third angel’s message on October 22, 1844. Leading up to, but before the arrival of the third decree the work of erecting the temple and Jerusalem was accomplished. In like manner the history, leading up to the arrival of the third angel, the foundational truths of the Millerite temple was established.

Историја пророчанства о две хиљаде и три стотине година започела је трећим указом 457. године пре Христа и завршила се поруком трећег анђела 22. октобра 1844. године. У раздобљу које је претходило, али пре доласка трећег указа, извршено је дело подизања храма и Јерусалима. На исти начин, у историји која је претходила доласку трећег анђела, утврђене су темељне истине милеритског храма.

In 1798, the twenty-five hundred and twenty year prophecy that began in 723 BC with the scattering of the northern ten tribes was fulfilled. That prophecy identified two periods of twelve hundred and sixty years, marking the trampling down of the literal temple and literal Jerusalem by literal pagan Rome, that was followed by twelve hundred and sixty years of papal Rome trampling down the spiritual city and temple. The prophecy began with the destruction of the northern kingdom and the scattering of the kingdom’s citizens. Half way through the prophecy in 538, marks the end of the trampling down of God’s people by pagan Rome, the fourth kingdom of Bible prophecy and produces the scattering of God’s church into the wilderness of the Dark Ages. The end of that time prophecy in 1798 marks the end of the fifth kingdom of Bible prophecy. The scattering of the northern ten tribes, and of the Christian church that fled into the wilderness represents the gathering of those destined to become the horn of Protestantism. Waymarks are often represented by opposites and a scattering can represent a gathering, just as Elijah represents John the Baptist. In the same prophetic confrontation Elijah does not die, and John the Baptist does.

Godine 1798. ispunilo se proročanstvo o dve hiljade pet stotina i dvadeset godina, koje je otpočelo 723. godine pre n. e. rasejanjem severnih deset plemena. To proročanstvo je označilo dva razdoblja od po hiljadu dvesta šezdeset godina, obeležavajući gaženje doslovnog hrama i doslovnog Jerusalima od strane doslovnog paganskog Rima, nakon čega je usledilo hiljadu dvesta šezdeset godina tokom kojih je papski Rim gazio duhovni grad i hram. Proročanstvo je otpočelo razorenjem severnog carstva i rasejanjem građana toga carstva. Sredina tog proročanstva, 538. godina, označava kraj gaženja Božjeg naroda od strane paganskog Rima, četvrtog carstva biblijskog proročanstva, i dovodi do rasejanja Božje crkve u pustinju mračnog srednjeg veka. Kraj tog vremenskog proročanstva 1798. godine označava kraj petog carstva biblijskog proročanstva. Rasejanje severnih deset plemena, i hrišćanske crkve koja je pobegla u pustinju, predstavlja sabiranje onih kojima je određeno da postanu rog protestantizma. Graničnici su često predstavljeni suprotnostima i rasejanje može predstavljati sabiranje, kao što Ilija predstavlja Jovana Krstitelja. U istom proročkom sukobu Ilija ne umire, a Jovan Krstitelj umire.

In 677 BC the southern tribe of Judah, (also identified as the glorious land in the Scriptures) was scattered for twenty-five hundred and twenty years, ending on October 22, 1844. That prophecy was identifying the trampling down of God’s people, who Daniel identifies as the “host” in Daniel 8:13, 14.

Godine 677. pre Hrista južno pleme Juda, (u Svetome pismu takođe poistovećeno sa slavnom zemljom) bilo je rasejano za dve hiljade pet stotina i dvadeset godina, što se završilo 22. oktobra 1844. godine. To proročanstvo ukazivalo je na gaženje Božjeg naroda, koji Danilo u Danilu 8,13.14 poistovećuje sa „vojskom“.

> Then I heard one saint speaking, and another saint said unto that certain saint which spake, How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot? And he said unto me, Unto two thousand and three hundred days; then shall the sanctuary be cleansed. Daniel 8:13, 14.

> Тада чух једнога светога где говори, и други свети рече ономе светоме који говораше: Докле ће трајати виђење о свагдашњој жртви и о преступу опустошења, да се и Светиња и војска предају да буду погажени? И рече ми: До две хиљаде и три стотине дана; тада ће се Светиња очистити. Данило 8:13, 14.

The twenty-three hundred year prophecy which ended at the same time as the twenty-five hundred and twenty year prophecy that began in 677 BC was identifying the trampling down of the sanctuary as identified in Daniel 8:13, 14. The prophecy of the scattering of Judah in 677 BC was preceded by three attacks from Nebuchadnezzar and that prophecy ended on the arrival of the third message on October 22, 1844.

Пророштво о две хиљаде и три стотине година, које се завршило у исто време када и пророштво о две хиљаде и пет стотина и двадесет година које је отпочело 677. године пре Христа, означавало је гажење светиње, како је то приказано у Данилу 8:13, 14. Пророштву о расејању Јуде 677. године пре Христа претходила су три напада Навуходоносора, а то пророштво се окончало доласком треће поруке 22. октобра 1844. године.

The two twenty-five hundred and twenty year prophecies ending respectively in 1798 and 1844 identify the forty-six years of building the Millerite temple foundation. Moses was forty-six days in receiving instructions on building the temple, Herod’s temple remodeling in the time of Christ took forty-six years, which ended the year of Christ’s baptism. From the baptism He went to the wilderness for forty days, and when He returned, he cleansed the temple the first time and the quibbling Jew’s wanted to know by what authority He did such a thing.

Два пророчанства о две хиљаде пет стотина и двадесет година, која се завршавају 1798. и 1844. године, респективно, означавају четрдесет шест година грађења темеља милеритског храма. Мојсије је био четрдесет шест дана примајући упутства о грађењу храма; преуређење Иродовог храма у Христово време трајало је четрдесет шест година, што се окончало у години Христовог крштења. Од крштења је отишао у пустињу на четрдесет дана, а када се вратио, први пут је очистио храм, и цепидлачни Јевреји хтели су да знају по чијем је овлашћењу учинио тако нешто.

> And the Jews’ passover was at hand, and Jesus went up to Jerusalem, And found in the temple those that sold oxen and sheep and doves, and the changers of money sitting: And when he had made a scourge of small cords, he drove them all out of the temple, and the sheep, and the oxen; and poured out the changers’ money, and overthrew the tables; And said unto them that sold doves, Take these things hence; make not my Father’s house an house of merchandise. And his disciples remembered that it was written, The zeal of thine house hath eaten me up. Then answered the Jews and said unto him, What sign shewest thou unto us, seeing that thou doest these things? Jesus answered and said unto them, Destroy this temple, and in three days I will raise it up. Then said the Jews, Forty and six years was this temple in building, and wilt thou rear it up in three days? But he spake of the temple of his body. When therefore he was risen from the dead, his disciples remembered that he had said this unto them; and they believed the scripture, and the word which Jesus had said. John 2:13–22.

> А беше близу јудејска Пасха, и Исус узиђе у Јерусалим. И нађе у храму оне који продаваху волове и овце и голубове, и мењаче новца где седе. И начинивши бич од ужади, истера све из храма, и овце и волове; и просу новац мењачима, и испретура столове; и рече онима што продаваху голубове: Носите то одавде; не чините од дома Оца мојега дом трговине. И сетише се ученици његови да је написано: Ревност за дом твој изједе ме. Тада Јудејци одговорише и рекоше му: Какав нам знак показујеш кад то чиниш? Исус одговори и рече им: Развалите овај храм, и за три дана подигнућу га. А Јудејци рекоше: Четрдесет и шест година зидан је овај храм, а ти ћеш га за три дана подигнути? Но он говораше о храму тела својега. Када дакле устаде из мртвих, сетише се ученици његови да им ово каза; и вероваше Писму и речи коју рече Исус. Јован 2:13–22.

The Millerite temple was erected in forty-six years from 1798 at the conclusion of the first twenty-five hundred and twenty year prophecy and ended forty-six years later at the fulfillment of the second twenty-five hundred and twenty year prophecy in 1844. Those forty-six years began with the arrival of the first angel and ended with the arrival of the third angel, for Christ said His temple would be raised up in three days. If you are unwilling to see these facts it is because of two primary problems beyond the problems that may exist in an unwilling and unconverted heart. The first problem is you are unwilling to approach the prophetic Word from the perspective that history repeats. You are not a historicist. The other problem is an inability to apply symbolic words that have been recorded within the Word of God by the Word of God. The beginnings of all these prophecies identify the end, and they always identify much more than simply histories which repeat.

Милеритски храм био је подизан четрдесет и шест година, почевши од 1798. године на завршетку првог пророчанства о две хиљаде пет стотина и двадесет година, и завршио се четрдесет и шест година касније, при испуњењу другог пророчанства о две хиљаде пет стотина и двадесет година, 1844. године. Тих четрдесет и шест година започело је доласком првог анђела, а окончало се доласком трећег анђела, јер је Христос казао да ће Његов храм бити подигнут за три дана. Ако нисте вољни да увидите ове чињенице, то је због два основна проблема, поврх проблема који могу постојати у невољном и необраћеном срцу. Први проблем јесте то што нисте вољни да пророчкој Речи приступите из перспективе да се историја понавља. Ви нисте историчариста. Други проблем јесте неспособност да симболичке речи, забележене унутар Речи Божје, примените помоћу Речи Божје. Почеци свих ових пророчанстава указују на крај, и увек указују на много више од пуких историја које се понављају.

The Bible says we are a temple for the Holy Spirit and the body temple is made up of forty-six chromosomes. The scientists who study those forty-six chromosomes inform us that the twenty-three male chromosomes and the twenty-three female chromosomes are wrapped around a protein that is shaped as a cross.

Библија каже да смо храм Светога Духа, а телесни храм састављен је од четрдесет и шест хромозома. Научници који проучавају тих четрдесет и шест хромозома обавештавају нас да су двадесет и три мушка хромозома и двадесет и три женска хромозома обавијени око беланчевине која је обликована као крст.

In Daniel twelve there are three connected time prophecies, the first is referencing the scattering of the power of the holy people, which represents the “seven times” of Leviticus twenty-six. The scattering of the power of the holy people that was fulfilled by them was twenty-five hundred and twenty years, yet in Daniel twelve it only references the last half of that period. It portrays Daniel as not understanding what was meant by the pronouncement.

У дванаестој глави Данила налазе се три повезана временска пророчанства; прво се односи на расејавање силе светога народа, што представља „седам времена“ из Левитске двадесет шест. Расејавање силе светога народа, које су они испунили, трајало је две хиљаде пет стотина и двадесет година, али се у Данилу дванаест помиње само последња половина тог раздобља. Оно приказује Данила као онога који не разуме шта је било намеравано тим објављењем.

> And I heard the man clothed in linen, which was upon the waters of the river, when he held up his right hand and his left hand unto heaven, and sware by him that liveth for ever that it shall be for a time, times, and an half; and when he shall have accomplished to scatter the power of the holy people, all these things shall be finished. And I heard, but I understood not: then said I, O my Lord, what shall be the end of these things? Daniel 12:7, 8.

> И чух човека обучена у ланено, који беше над водама реке, када подиже десну руку своју и леву руку своју ка небу, и закле се Оним који живи довека да ће то бити за време, времена и по; и када доврши расејавање силе светога народа, све ће се ово свршити. И чух, али не разумех; тада рекох: Господару мој, какав ће бити крај овоме? Данило 12:7, 8.

Daniel twelve is illustrating the message that is unsealed at the time of the end, which was 1798. In the passage Daniel represents William Miller, the primary symbol of the wise in that history. Miller was first led to the twenty-five hundred and twenty year prophecy of Leviticus twenty-six, and in verses seven and eight he represents the wise who must reconcile the truth that the twenty-five hundred and twenty year scattering is most definitely identified as God’s scattering of His people.

Дванаеста глава Данилове књиге приказује поруку која је откривена у време свршетка, а то је била 1798. година. У том одломку Данило представља Вилијама Милера, првенствени симбол мудрих у тој историји. Милер је најпре био доведен до пророчанства о две хиљаде пет стотина двадесет година из Левитске књиге 26, а у стиховима седмом и осмом он представља мудре који морају ускладити истину да је расејање од две хиљаде пет стотина двадесет година сасвим јасно поистовећено као Божје расејање Његовог народа.

> And if ye will not yet for all this hearken unto me, then I will punish you seven times more for your sins. And I will break the pride of your power; and I will make your heaven as iron, and your earth as brass. Leviticus 26:18, 19.

> Ако ме ни после свега овога не будете слушали, казнићу вас седам пута више за ваше грехе. И сломићу охолост ваше силе; и учинићу да вам небо буде као гвожђе, а земља као бронза. Левитска 26:18, 19.

The “pride” of ancient Israel was when they were allowed to reject God as their king and choose a human king. Their pride, which precludes a fall (Proverbs 16:18) was their desire to be like all the idolatrous kingdoms around them. Removing first the northern kingdom and then the southern kingdom was the scattering of the power (king) in 723 BC and 677 BC respectively.

„Гордост“ древног Израила била је у томе што им је било допуштено да одбаце Бога као свога цара и изаберу људског цара. Њихова гордост, која претходи паду (Приче 16:18), била је њихова жеља да буду као сва идолопоклоничка царства око себе. Уклањање најпре северног царства, а потом јужног царства, било је расејавање силе (цара), и то 723. пре Христа и 677. пре Христа, редом.

Miller represented the wise who understood the increase of knowledge that was unsealed in the previous verses of Daniel twelve, and in verses seven and eight he is represented as not understanding the connection of twelve hundred and sixty years with the twenty-five hundred and twenty years of the scattering of God’s people. Daniel is representing God’s people at the end of Adventism, as well as Miller at the beginning of Adventism. At the end of Adventism, the same dilemma exists, for as Adventism set aside Miller’s understanding of the “seven times” they were forced to only identify the twelve hundred and sixty years as the Dark Ages. The wise at the end had a similar problem to resolve as Daniel and Miller illustrate. Why is the terminology of Leviticus twenty-six employed to illustrate three and a half times instead of seven times?

Милер је представљао мудре који су разумели умножавање знања које је било отпечаћено у претходним стиховима дванаестог поглавља Данила, а у стиховима седам и осам он је представљен као онај који не разуме везу између хиљаду двеста шездесет година и две хиљаде пет стотина двадесет година расејања Божјег народа. Данило представља Божји народ на крају адвентизма, као што Милер представља почетак адвентизма. На крају адвентизма постоји иста недоумица, јер пошто је адвентизам одбацио Милерово разумевање „седам времена“, био је принуђен да хиљаду двеста шездесет година препозна само као Мрачни век. Мудри на крају имали су сличан проблем да разрешe, као што то показују Данило и Милер. Зашто се терминологија из Левитске двадесет шест користи да би се приказала три и по времена уместо седам времена?

Miller never fully reconciled this dilemma, but in 1856 the last “new prophetic light” was presented in a series of six articles that were never concluded identifying the seven times as representing three and a half years of pagan Rome trampling down God’s literal Israel, followed by three and a half years of papal Rome trampling down spiritual Israel. Seven years later Adventism outright rejected all of the light of the seven times, preparing the dilemma for the wise at the time of the end in 1989, when, as described in Daniel eleven, verse forty, the countries representing the former Soviet Union were swept away by the papacy and the United States.

Милер никада није у потпуности разрешио ову дилему, али је 1856. године последња „нова пророчка светлост“ била изложена у низу од шест чланака који никада нису били довршени, при чему су седам времена била означена као да представљају три и по године незнабожачког Рима који гази Божји дословни Израиљ, а затим три и по године папског Рима који гази духовни Израиљ. Седам година касније, адвентизам је отворено одбацио сву светлост о седам времена, припремајући ту дилему за мудре у време краја 1989. године, када су, као што је описано у једанаестом поглављу Данила, четрдесетом стиху, земље које су представљале бивши Совјетски Савез биле збрисане од стране папства и Сједињених Држава.

The first light given to Miller was rejected in 1863, and the last light on the subject was given by Hiram Edson in those six articles. Those articles were discontinued and seven years (times) later the power of modern Israel was set aside in order to imitate the idolatrous churches that had a few years before been correctly identified as the daughters of Babylon. The seven times of Leviticus twenty-six as a prophetic doctrine became the stone of stumbling, and the pride of ancient Israel as represented by their desire to have Saul rule over them as king was repeated. Jesus represents the end with the beginning.

Прва светлост дата Милеру била је одбачена 1863. године, а последња светлост о том предмету дата је преко Хирама Едсона у тих шест чланака. Ти чланци су били обустављени, и седам година (времена) касније сила модерног Израила била је одбачена да би опонашала идолопоклоничке цркве које су неколико година раније с правом биле означене као кћери Вавилона. Седам времена из Левитске двадесет шест као пророчка доктрина постала су камен спотицања, и гордост древног Израила, како је представљена њиховом жељом да Саул влада над њима као цар, била је поновљена. Исус представља крај почетком.

The book of Daniel also identifies a twelve hundred and ninety year prophecy along with a thirteen hundred and thirty-five year prophecy that both begin at the taking away of “the daily” in 508. The taking away of “the daily” represents the removal of pagan Rome’s resistance to the rise of the papal power in 538. There was a thirty-year transition period before the papal power was placed upon the throne of the earth in 538, then the remaining twelve hundred and sixty years ends in 1798. The thirty years of transition from one kingdom to the next identifies the final years of papal rule that lead to the sixth kingdom of Bible prophecy being placed on the throne of the earth in 1798. The beginning of the twelve hundred and ninety year prophecy identifies a transition from one kingdom of Bible prophecy unto the next kingdom of Bible prophecy, as does the ending of that prophecy.

Књига пророка Данила такође указује на пророчанство од хиљаду двеста деведесет година, заједно са пророчанством од хиљаду триста тридесет и пет година, која оба почињу уклањањем „свакодневне“ 508. године. Уклањање „свакодневне“ представља уклањање отпора паганског Рима успону папске власти 538. године. Постојао је прелазни период од тридесет година пре него што је папска власт била постављена на престо земље 538. године, а затим се преосталих хиљаду двеста шездесет година завршава 1798. године. Тридесет година прелаза из једног царства у следеће указују на завршне године папске владавине које воде ка томе да шесто царство библијског пророчанства буде постављено на престо земље 1798. године. Почетак пророчанства од хиљаду двеста деведесет година указује на прелаз са једног царства библијског пророчанства на следеће царство библијског пророчанства, као што то чини и завршетак тог пророчанства.

The thirteen hundred and thirty-five year prophecy that began at the removal of “the daily” in 508 ends in 1843.

Пророчанство о хиљаду три стотине и тридесет и пет година, које је започело уклањањем „свакодневне“ 508. године, завршава се 1843. године.

> And from the time that the daily sacrifice shall be taken away, and the abomination that maketh desolate set up, there shall be a thousand two hundred and ninety days. Blessed is he that waiteth, and cometh to the thousand three hundred and five and thirty days. Daniel 12:11, 12.

> И од времена кад се укине свакодневна жртва и постави гадост опустошења, биће хиљаду двеста и деведесет дана. Благо ономе који чека и доспе до хиљаду три стотине и тридесет и пет дана. Данило 12:11, 12.

The prophecy of thirteen hundred and thirty-five years ended in 1843, and Daniel says those that “waited” when that prophecy would be fulfilled would be blessed. Sister White says it this way.

Пророштво о хиљаду триста тридесет и пет година завршило се 1843. године, и Данило каже да ће бити благословени они који су „чекали“ да се то пророштво испуни. Сестра Вајт то овако каже.

> “Blessed are the eyes which saw the things that were seen in 1843 and 1844.

> „Блажене су очи које су виделе оно што је било виђено 1843. и 1844. године.“

> “The message was given. And there should be no delay in repeating the message, for the signs of the times are fulfilling; the closing work must be done. A great work will be done in a short time. A message will soon be given by God’s appointment that will swell into a loud cry. Then Daniel will stand in his lot, to give his testimony.” Manuscript Releases, volume 21, 437.

> „Порука је дата. И не треба да буде никаквог одлагања у понављању поруке, јер се знаци времена испуњавају; завршно дело мора бити обављено. Велико дело биће учињено за кратко време. Ускоро ће, по Божјем одређењу, бити дата порука која ће прерасти у силан поклич. Тада ће Данило стајати на своме месту, да да своје сведочанство.“ Manuscript Releases, volume 21, 437.

Therefore, the beginning of the thirteen hundred and thirty-five year prophecy identifies a transition from the religion of paganism unto the religion of papalism, thus identifying a transition from Protestantism unto Millerite Protestantism.

Стога почетак пророчанства о хиљаду три стотине тридесет и пет година означава прелазак из религије паганства у религију папизма, и тиме означава прелазак из протестантизма у милеритски протестантизам.

Those Adventists that reject the foundational truths of Adventism, reject all the time prophecies the Millerites presented, even the twenty-three hundred years of Daniel 8:14. They may very well deny this fact, but it can be logically shown that this fact is true, but my point now is different, so I will leave that off for now as we attempt to bring this article to a conclusion.

Они адвентисти који одбацују темељне истине адвентизма, одбацују и сва временска пророчанства која су милерити изнели, па чак и две хиљаде и три стотине година из Данила 8:14. Они то сасвим могу порицати, али се логички може показати да је та чињеница истинита; међутим, моја поента сада је другачија, те ћу то за сада оставити по страни док настојимо да овај чланак приведемо закључку.

The scattering of the “glorious land” of Judah in 677 BC represents the trampling down of the “host” in Daniel 8:13, 14, and points to the establishment of the modern glorious land, the United States. The twenty-three hundred years of the same verses began in 457 BC, and represents the trampling down of the “sanctuary.”

Расејање Јудине „славне земље“ 677. године пре Христа представља гажење „војске“ у Данилу 8:13, 14, и указује на успостављање савремене славне земље, Сједињених Америчких Држава. Две хиљаде и три стотине година из истих стихова отпочеле су 457. године пре Христа и представљају гажење „светиње“.

> Then I heard one saint speaking, and another saint said unto that certain saint which spake, How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot? And he said unto me, Unto two thousand and three hundred days; then shall the sanctuary be cleansed. Daniel 8:13, 14.

> Тада чух једнога светога где говори; и други свети рече ономе светоме који говораше: Докле ће трајати виђење о свагдашњој жртви и о преступу опустошења, да се и светиња и војска предају да буду погажене? И рече ми: До две хиљаде и три стотине дана; тада ће се светиња очистити. Данило 8:13, 14.

677 BC and 457 BC are dates connected by the relationship of God’s people and God’s sanctuary. God brought both the host and the sanctuary back together at the same time on October 22, 1844. The two hundred and twenty years between 677 BC and 457 BC symbolize a period when God establishes a waymark representing an increase of light. On October 22, 1844 the light of the third angel arrived, the light of the sanctuary began to shine and a host was there to proclaim the light.

677. пре н. е. и 457. пре н. е. јесу датуми повезани односом Божјег народа и Божјег светилишта. Бог је и војску и светилиште поново довео заједно у исто време, 22. октобра 1844. године. Двеста двадесет година између 677. пре н. е. и 457. пре н. е. симболизују раздобље у којем Бог успоставља оријентир који представља умножавање светлости. Дана 22. октобра 1844. стигла је светлост трећег анђела, светлост светилишта почела је да сија и била је присутна војска да објављује ту светлост.

In the prophetic line which identifies the three-fold warfare that Satan and Christ engaged in, the King James Bible of 1611 was produced. Exactly two hundred and twenty years later in 1831, William Miller published his message for the first time:

У пророчкој линији која поистовећује троструко ратовање у које су се укључили Сатана и Христос, настала је Библија краља Џејмса из 1611. Тачно двеста двадесет година касније, 1831. године, Вилијам Милер је по први пут објавио своју поруку:

> “For nine years William Miller was convinced that he ought to give his message to the churches; but he waited, hoping that some recognized authority would proclaim the glad news of a soon-coming Saviour. In thus waiting, he but proved the truth of the message; there was a name that they lived, but they were fast dying. In 1831 Miller gave his first discourse on the prophecies.” Steven Haskell, The Seer of Patmos, 77.

> „Девет година Вилијам Милер је био уверен да треба да изнесе своју поруку црквама; али је чекао, надајући се да ће неки признати ауторитет објавити радосну вест о Спаситељу који ускоро долази. Тиме што је тако чекао, само је потврдио истинитост поруке; имали су име да живе, али су брзо умирали. Године 1831. Милер је одржао своје прво предавање о пророштвима.“ Steven Haskell, The Seer of Patmos, 77.

God protected the sacred and correct original texts used to produce the Bible. He then produced His Bible in 1611. He then raised up a messenger that would employ the rules located, derived and established within the Bible to produce the message of the first angel. In 1831, Miller’s message was formalized as was the message in Christ’s history formalized by John the Baptist, as the message has been formalized in every reformatory movement. The message of Miller, the first angel’s message announcing the opening of the judgment is directly upheld by the application of the prophetic time period of two hundred and twenty years. It was the message of warning at the beginning of the sixth kingdom of Bible prophecy—the United States.

Бог је сачувао свете и исправне изворне текстове употребљене за настанак Библије. Потом је 1611. године произвео Своју Библију. Затим је подигао весника који ће употребити правила која се налазе унутар Библије, изведена су из ње и утврђена у њој, да би изнео поруку првог анђела. Године 1831. Милерова порука била је формализована, као што је и порука у Христовој историји била формализована преко Јована Крститеља, као што је порука била формализована у сваком реформаторском покрету. Милерова порука, порука првог анђела која објављује отварање суда, непосредно је потврђена применом пророчког временског раздобља од двеста и двадесет година. То је била порука упозорења на почетку шестог царства библијског пророчанства — Сједињених Америчких Држава.

In 1996, the ministry of Future for America began, and the message of the third angel that had been unsealed in 1989, the message identifying the healing of the deadly wound of the papacy and the soon coming Sunday law was published in a magazine titled, The Time of the End. The message at the end of Adventism had been formalized just as the message at the beginning had been formalized. In the beginning the message was hung upon time and represented a further development of the truths contained within God’s Word. In 1996, two hundred and twenty years after the birth of the United States in 1776, the message at the end of Adventism was formalized and represented a further development of the three angels’ messages.

Godine 1996. započela je služba Future for America, a poruka trećeg anđela, koja je bila otpečaćena 1989. godine — poruka koja je ukazivala na izlečenje smrtonosne rane papstva i na skori dolazak zakona o nedelji — objavljena je u časopisu pod naslovom The Time of the End. Poruka na kraju adventizma bila je formalizovana upravo kao što je bila formalizovana i poruka na njegovom početku. Na početku je poruka bila vezana za vreme i predstavljala je dalji razvoj istina sadržanih u Božjoj Reči. Godine 1996, dvesta dvadeset godina nakon rođenja Sjedinjenih Američkih Država 1776. godine, poruka na kraju adventizma bila je formalizovana i predstavljala je dalji razvoj poruka trojice anđela.

As we address the parallel history of the Republican horn and the Protestant horn in the history of the sixth kingdom of Bible prophecy it must be understood who the Protestant horn is and who it is not.

Док разматрамо упоредну историју републиканског рога и протестантског рога у историји шестог царства библијског пророштва, мора се разумети ко је протестантски рог, а ко није.

> Study to show thyself approved unto God, a workman that needeth not to be ashamed, rightly dividing the word of truth. But shun profane and vain babblings: for they will increase unto more ungodliness. 2 Timothy 2:15, 16.

> Постарај се да се покажеш Богу као одобрен, као посленик који нема разлога да се стиди, право управљајући речју истине. А поганих и празних разговора клони се; јер ће они све више напредовати у безбожности. 2. Тимотеју 2:15, 16.

Back to Articles