Article

# The Book of Daniel - Number Sixty-One

Књига пророка Данила — Шездесет и један

Unveiling the Prophetic Tapestry: Understanding Daniel’s Visions, the Covenant, and the Sealing Time in the Last Days

Откривање пророчке таписерије: разумевање Данилових виђења, завета и времена запечаћења у последњим данима

Author

Jeff Pippenger

Published

January 25, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

Gabriel came to Daniel in chapter nine to provide him with skill and understanding of the two visions which had been represented in chapter eight.

Гаврило је дошао Данилу у деветој глави да му пружи разборитост и разумевање у погледу двеју виђења која су била представљена у осмој глави.

> And he informed me, and talked with me, and said, O Daniel, I am now come forth to give thee skill and understanding. At the beginning of thy supplications the commandment came forth, and I am come to show thee; for thou art greatly beloved: therefore understand the matter, and consider the vision. Daniel 9:22, 23.

> И обавести ме, и проговори са мном, и рече: О Данило, сада изиђох да ти дам разум и схватање. У почетку твојих мољења изађе заповест, и дођох да ти покажем; јер си веома љубљен; зато разуми ствар и пази на виђење. Данило 9:22, 23.

In order for Daniel to have the “understanding” he needed, Gabriel told him to understand both the “matter” and the “vision.” The “matter” was the vision of the trampling down of the sanctuary and host, and the “vision,” was the vision of the appearance of October 22, 1844. Sister White also emphasizes these two visions when she informs us that, Daniel was seeking to understand the relation of the seventy year captivity and the twenty-three hundred years. The seventy years are what Gabriel identified as the “matter” and the “vision” was the twenty-three hundred years. Daniel represents the “wise” of the last days, when Gabriel provides the interpretation of the twenty-three hundred years. The “wise” recognize both the “matter” and the “vision,” in Gabriel’s interpretation, the wicked do not understand. The Millerites understood the “matter” and “vision,” but only in a limited fashion.

Да би Данило имао „разумевање“ које му је било потребно, Гаврило му је рекао да разуме и „ствар“ и „виђење“. „Ствар“ је била виђење о гажењу светиње и војске, а „виђење“ је било виђење о појави 22. октобра 1844. године. Сестра Вајт такође наглашава ова два виђења када нас обавештава да је Данило настојао да разуме однос између седамдесетогодишњег ропства и две хиљаде и три стотине година. Седамдесет година су оно што је Гаврило означио као „ствар“, а „виђење“ су биле две хиљаде и три стотине година. Данило представља „мудре“ последњих дана, када Гаврило даје тумачење о две хиљаде и три стотине година. „Мудри“ препознају и „ствар“ и „виђење“ у Гавриловом тумачењу; безбожни не разумеју. Милерити су разумели „ствар“ и „виђење“, али само у ограниченој мери.

The four hundred and ninety years of probationary time, was a period that was based upon four hundred and ninety years of rebellion against the covenant of the “seven times” represented in Leviticus twenty-five and twenty-six. The seventy years captivity was the sum of all the years the land was not allowed to enjoy her rest.

Четиристо и деведесет година времена милости био је период заснован на четиристо и деведесет година побуне против завета „седам времена“, представљеног у Левитској двадесет петој и двадесет шестој глави. Седамдесетогодишње ропство било је збир свих година у којима земљи није било допуштено да ужива свој починак.

The week that Christ confirmed the covenant with many, was an illustration of the quarrel of his covenant, as represented by two periods of twelve hundred and sixty days. That prophetic week was divided by the cross, which typifies the seal of God.

Седмица у којој је Христос потврдио завет с многима, била је илустрација распре његовог завета, како је представљена двама раздобљима од хиљаду двеста шездесет дана. Та пророчка седмица била је подељена крстом, који представља печат Божји.

> “What is the seal of the living God, which is placed in the foreheads of His people? It is a mark which angels, but not human eyes, can read; for the destroying angel must see this mark of redemption. The intelligent mind has seen the sign of the cross of Calvary in the Lord’s adopted sons and daughters. The sin of the transgression of the law of God is taken away. They have on the wedding garment, and are obedient and faithful to all God’s commands.” Manuscript Releases, volume 21, 52.

> „Шта је печат живога Бога, који се ставља на чела Његовог народа? То је знак који анђели, али не и људске очи, могу да прочитају; јер анђео истребитељ мора да види тај знак откупљења. Разумни ум је видео знак крста с Голготе на усвојеним синовима и кћерима Господњим. Грех преступа Закона Божјег је уклоњен. Они имају свадбену хаљину и послушни су и верни свим Божјим заповестима.“ Manuscript Releases, volume 21, 52.

That week typified two periods of twelve hundred and sixty years divided at the Sunday law of 538, (the mark of the beast) in which paganism and then papalism trampled down the sanctuary and the host. For twelve hundred and sixty days, Christ gave His testimony, then for another twelve hundred and sixty days, Christ gave the same testimony through His disciples. For twelve hundred and sixty years, Satan gave his testimony, through paganism, and then for another twelve hundred and sixty years, Satan gave his testimony through the papacy.

Та седмица је представљала два раздобља од по хиљаду двеста шездесет година, раздвојена недељним законом из 538. године, (жиг звери) у којима су паганство, а затим папство, газили светињу и војску. Током хиљаду двеста шездесет дана, Христос је давао Своје сведочанство, а затим је још хиљаду двеста шездесет дана Христос давао то исто сведочанство кроз Своје ученике. Током хиљаду двеста шездесет година, Сатана је давао своје сведочанство кроз паганство, а затим је још хиљаду двеста шездесет година Сатана давао своје сведочанство кроз папство.

The covenant, which through ancient Israel’s disobedience, became God’s “quarrel,” was the covenant of Leviticus chapter twenty-five, that outlined the land resting, and the jubilee that was to be celebrated every forty-ninth year.

Завет, који је услед непослушности древног Израила постао Божја „парба“, био је завет из двадесет пете главе Левитске књиге, који је излагао починак земље и јубилеј који је требало празновати сваке четрдесет девете године.

> And the Lord spake unto Moses in mount Sinai, saying, Speak unto the children of Israel, and say unto them, When ye come into the land which I give you, then shall the land keep a sabbath unto the Lord. Six years thou shalt sow thy field, and six years thou shalt prune thy vineyard, and gather in the fruit thereof; But in the seventh year shall be a sabbath of rest unto the land, a sabbath for the Lord: thou shalt neither sow thy field, nor prune thy vineyard. That which groweth of its own accord of thy harvest thou shalt not reap, neither gather the grapes of thy vine undressed: for it is a year of rest unto the land. And the sabbath of the land shall be meat for you; for thee, and for thy servant, and for thy maid, and for thy hired servant, and for thy stranger that sojourneth with thee, And for thy cattle, and for the beast that are in thy land, shall all the increase thereof be meat. And thou shalt number seven sabbaths of years unto thee, seven times seven years; and the space of the seven sabbaths of years shall be unto thee forty and nine years. Then shalt thou cause the trumpet of the jubile to sound on the tenth day of the seventh month, in the day of atonement shall ye make the trumpet sound throughout all your land. And ye shall hallow the fiftieth year, and proclaim liberty throughout all the land unto all the inhabitants thereof: it shall be a jubile unto you; and ye shall return every man unto his possession, and ye shall return every man unto his family. A jubile shall that fiftieth year be unto you: ye shall not sow, neither reap that which groweth of itself in it, nor gather the grapes in it of thy vine undressed. For it is the jubile; it shall be holy unto you: ye shall eat the increase thereof out of the field. In the year of this jubile ye shall return every man unto his possession. Leviticus 25:1–13.

> И Господ рече Мојсију на гори Синају говорећи: Кажи синовима Израиљевим, и реци им: Кад дођете у земљу коју вам дајем, тада нека земља држи суботу Господу. Шест година засејавај њиву своју, и шест година орезуј виноград свој, и сабирај род његов; а седме године нека буде земљи субота потпуног починка, субота Господу: не сеј њиву своју, нити орезуј виноград свој. Што само од себе израсте из жетве твоје не жањи, нити сабирај грожђе са неорезане лозе своје; јер је то година починка за земљу. И субота земље нека вам буде за храну: теби, и слузи твоме, и слушкињи твојој, и најамнику твоме, и дошљаку твоме који борави с тобом, и стоци твојој, и зверима што су у земљи твојој — сав њен род нека буде за храну. И изброј себи седам субота година, седам пута по седам година; и време тих седам субота година нека ти буде четрдесет и девет година. Тада заповеди да затруби труба јубилеја десетога дана седмога месеца; на Дан помирења нека затруби труба по свој земљи вашој. И посветите педесету годину, и огласите слободу по свој земљи свим њеним становницима: нека вам то буде јубилеј; и вратите се сваки на своје имање, и вратите се сваки својој породици. Та педесета година нека вам буде јубилеј: не сејте, нити жањите што у њој само од себе узрасте, нити сабирајте грожђе са своје неорезане лозе. Јер је то јубилеј; нека вам буде свет: једите њен род с њиве. У години тог јубилеја вратите се сваки на своје имање. Левитска 25:1–13.

The first period of the twenty-three hundred year prophecy, as with the week Christ confirmed the covenant, and the four-hundred and ninety years is directly associated with the “seven times” of Leviticus chapters twenty-five and twenty-six.

Прво раздобље пророчанства о две хиљаде и три стотине година, као и седмица у којој је Христос потврдио завет, и четири стотине и деведесет година, непосредно је повезано са „седам времена“ из 25. и 26. поглавља Левитске књиге.

> Know therefore and understand, that from the going forth of the commandment to restore and to build Jerusalem unto the Messiah the Prince shall be seven weeks, and threescore and two weeks: the street shall be built again, and the wall, even in troublous times. Daniel 9:2.

> Знај, дакле, и разуми: од изласка заповести да се Јерусалим обнови и сазида до Месије Кнеза биће седам седмица и шездесет и две седмице; трг ће опет бити саграђен и зид, и то у тешка времена. Данило 9:2.

Sixty-nine weeks beginning in 457 BC, brings you to Christ’s baptism, and the beginning of the week in which he confirmed the covenant, which was the covenant of God’s “quarrel.” But there was a week of weeks (forty-nine years), that was isolated from the sixty-nine weeks by the phrase “seven weeks, and threescore and two weeks.” Beginning in 457 BC, there was to be forty-nine years, a clear reference to the covenant of Leviticus chapter twenty-five, and to the jubilee celebration. Those forty-nine years were not only a symbol of the jubilee cycles, but also of Pentecost, which is the fiftieth day that follows the forty-nine days of the feast of weeks.

Шездесет и девет седмица, почев од 457. године пре Христа, доводе вас до Христовог крштења и до почетка седмице у којој је Он потврдио завет, који је био завет Божје „парнице“. Али постојала је седмица седмица (четрдесет и девет година), која је била издвојена од шездесет и девет седмица изразом „седам седмица и шездесет и две седмице“. Почев од 457. године пре Христа, требало је да буде четрдесет и девет година, што је јасно упућивање на завет из двадесет пете главе Левитске књиге и на прославу јубилеја. Тих четрдесет и девет година нису биле само симбол јубилејских циклуса, него и Педесетнице, која је педесети дан што следи после четрдесет и девет дана празника седмица.

The first forty-nine years of the twenty-three hundred years, the four hundred and ninety years, and the week the covenant was confirmed are all directly connected with the twenty-five hundred and twenty years, represented as “seven times,” in Leviticus twenty-six. Every element of the twenty-three hundred year prophecy is directly connected to the “seven times” which Adventism set aside and rejected in 1863. The “seven times” is a symbol of the jubilee covenant, and for this reason it is also to be noted that when the twenty-three hundred years ended on October 22, 1844, so too, did the twenty-five hundred and twenty years end on that very day, for Moses recorded in Leviticus chapter twenty-five:

Првих четрдесет и девет година од две хиљаде и три стотине година, четири стотине и деведесет година, и седмица у којој је завет био потврђен, све су непосредно повезане са две хиљаде и пет стотина и двадесет година, представљених као „седам времена“, у Левитској двадесет и шестој. Сваки елемент пророчанства о две хиљаде и три стотине година непосредно је повезан са „седам времена“ које је адвентизам оставио по страни и одбацио 1863. године. „Седам времена“ је симбол јубиларног завета, и због тога ваља такође запазити да, када се две хиљаде и три стотине година окончало 22. октобра 1844. године, исто тако су се и две хиљаде и пет стотина и двадесет година окончале тога истог дана, јер је Мојсије записао у двадесет и петом поглављу Левитске:

> And thou shalt number seven sabbaths of years unto thee, seven times seven years; and the space of the seven sabbaths of years shall be unto thee forty and nine years. Then shalt thou cause the trumpet of the jubile to sound on the tenth day of the seventh month, in the day of atonement shall ye make the trumpet sound throughout all your land. Leviticus 25:8, 9.

> И избројаћеш себи седам субота̂ година, седам пута по седам година; и време тих седам субота̂ година нека ти буде четрдесет и девет година. Тада заповеди да труба јубилеја затруби десетога дана седмога месеца; на Дан помирења нека затруби труба по свој вашој земљи. Левитска 25:8, 9.

Every prophetic period within the twenty-three hundred years, is directly associated with the “seven times” of Leviticus twenty-six, including the day both prophetic periods ended. The first forty-nine years identified the work of rebuilding and restoring Jerusalem that would be finalized as God’s people came out of Babylon. The temple was finished before the third decree, as was the Millerite temple finished before the third angel arrived. Yet after 457 BC, “the street” still needed to “be built again, and the wall, even in troublous times.” As Alpha and Omega, Jesus always illustrates the end of a thing, with the beginning of a thing, and after October 22, 1844, the Millerites were to finish “the street” “and the wall,” “in troublous times.”

Сваки пророчки период унутар две хиљаде и три стотине година непосредно је повезан са „седам времена“ из Левитске двадесет шест, укључујући и дан када су се оба пророчка периода завршила. Првих четрдесет и девет година означавало је дело поновне изградње и обнове Јерусалима, које ће бити довршено када Божји народ изиђе из Вавилона. Храм је био довршен пре трећег указа, као што је и милеритски храм био довршен пре него што је стигао трећи анђео. Ипак, после 457. године пре Христа, „улица“ је још увек требало „да се опет сазида, и зид, и то у тешка времена“. Као Алфа и Омега, Исус увек крај једне ствари приказује почетком друге ствари, и после 22. октобра 1844. године, милерити су требало да доврше „улицу“ „и зид“, „у тешка времена“.

Sister White identifies the literal wall of protection around Jerusalem as a symbol of God’s law, and immediately after October 22, 1844, the faithful were led into the heavenly sanctuary and recognized God’s law (the wall). In order to recognize God’s law, including the Sabbath, the Millerites were led back to the covenant of ancient Israel. The restoration of the literal “street,” is the restoration that was spiritually accomplished when the Millerites returned to Jeremiah’s “old paths”. The “troublous times” that were to be in the period the wall and street were established was to be accomplished after 1844, and the Civil War that was then approaching, and soon beginning in that very history, represented those troublous times.

Sestra Vajt poistovećuje doslovni zid zaštite oko Jerusalima sa simbolom Božjeg zakona, a neposredno nakon 22. oktobra 1844. verni su bili uvedeni u nebesku svetinju i prepoznali su Božji zakon (zid). Da bi prepoznali Božji zakon, uključujući subotu, mileriti su bili vraćeni zavetu drevnog Izraela. Obnova doslovne „ulice“ jeste obnova koja je duhovno bila ostvarena kada su se mileriti vratili Jeremijinim „starim stazama“. „Teška vremena“ koja su trebalo da budu u razdoblju u kome su zid i ulica bili uspostavljeni, trebalo je da se ispune nakon 1844, a Građanski rat koji se tada približavao i uskoro otpočeo u toj istoj istoriji predstavljao je ta teška vremena.

Had they been faithful they would have reached the symbolic fiftieth year of the jubilee (where the slaves are released), which was also represented by the fiftieth day of Pentecost (where the message of emancipation goes to all the world). But after 1844 most opposed the Sabbath light, and in 1863, they also rejected the message of Moses (the “seven times”), which had been delivered to them by Elijah (William Miller.) In other words, they turned away from “the street” (the old paths) that they were to restore and walk in.

Да су били верни, достигли би символичну педесету јубиларну годину (у којој се робови ослобађају), која је такође била представљена педесетим даном Педесетнице (када порука ослобођења одлази у сав свет). Али после 1844. већина се успротивила светлости о суботи, а 1863. су такође одбацили Мојсијеву поруку („седам времена“), која им је била предата преко Илије (William Miller.) Другим речима, одвратили су се од „улице“ (старих стаза) коју је требало да обнове и којом је требало да ходе.

Jesus always illustrates the end by the beginning, and when the parable of the ten virgins is repeated in the last days, the work of restoring Jerusalem is again to be accomplished. The “street and wall” will be built in “troublous times”. We are now entering into those troublous times. October 22, 1844, typifies the soon-coming Sunday law, so when the “hour of the great earthquake,” of Revelation eleven arrives, the street and wall will be built in troublous times. We will now identify those troublous times as the “angering of the nations” produced by the escalating warfare of Islam.

Исус увек приказује свршетак посредством почетка, и када се прича о десет девојака понови у последњим данима, дело обнављања Јерусалима поново треба да буде извршено. „Улица и зид“ биће саграђени у „тешким временима“. Ми сада улазимо у та тешка времена. 22. октобар 1844. године предочава ускоро долазећи закон о недељи, те када наступи „час великога земљотреса“ из Откривења једанаест, улица и зид биће саграђени у тешким временима. Сада ћемо та тешка времена препознати као „гневљење народа“ произведено све већим ратовањем ислама.

While explaining what had been previously written concerning a “time of trouble,” she gave an explanation that is recorded in the book Early Writings.

Док је објашњавала оно што је раније било написано у вези са „временом невоље“, дала је објашњење које је забележено у књизи Рани списи.

> “1. On page 33 is given the following: ‘I saw that the holy Sabbath is, and will be, the separating wall between the true Israel of God and unbelievers; and that the Sabbath is the great question to unite the hearts of God’s dear, waiting saints. I saw that God had children who do not see and keep the Sabbath. They have not rejected the light upon it. And at the commencement of the time of trouble, we were filled with the Holy Ghost as we went forth and proclaimed the Sabbath more fully.’

> „1. На 33. страни стоји следеће: ‘Видела сам да је света субота, и да ће бити, преградни зид између правог Израиља Божјег и неверника; и да је субота велико питање које ће ујединити срца Божјих драгих светих који чекају. Видела сам да Бог има деце која не увиђају суботу нити је држе. Они нису одбацили светлост о њој. И на почетку времена невоље, били смо испуњени Светим Духом када смо изишли и потпуније објављивали суботу.’“

> “This view was given in 1847 when there were but very few of the Advent brethren observing the Sabbath, and of these but few supposed that its observance was of sufficient importance to draw a line between the people of God and unbelievers. Now the fulfillment of that view is beginning to be seen. ‘The commencement of that time of trouble,’ here mentioned does not refer to the time when the plagues shall begin to be poured out, but to a short period just before they are poured out, while Christ is in the sanctuary. At that time, while the work of salvation is closing, trouble will be coming on the earth, and the nations will be angry, yet held in check so as not to prevent the work of the third angel. At that time the ‘latter rain,’ or refreshing from the presence of the Lord, will come, to give power to the loud voice of the third angel, and prepare the saints to stand in the period when the seven last plagues shall be poured out.” Early Writings, 85.

> „Ово виђење дато је 1847. године, када је било тек врло мало адвентистичке браће која су држала суботу, а од њих је тек неколицина сматрала да је њено држање од довољне важности да повуче разграничење између Божјег народа и неверника. Сада почиње да се види испуњење тог виђења. „Почетак тог времена невоље“, који се овде помиње, не односи се на време када ће зла почети да се изливају, него на кратак период непосредно пре него што буду изливена, док је Христос у светилишту. У то време, док се дело спасења приводи крају, невоља ће долазити на земљу, и народи ће се гневити, али ће бити задржани тако да не спрече дело трећег анђела. У то време доћи ће „позни дажд“, или освежење од присуства Господњег, да дадне силу силном гласу трећег анђела и припреми свете да опстану у раздобљу када се буде изливало седам последњих зала.“ Early Writings, 85.

There is a “short period of time,” that precedes the close of probation, when “the nations will be angry, yet held in check.” At the same time “the latter rain” arrives. The “angering of the nations,” is a symbol that is identified in Revelation chapter eleven.

Постоји „кратко време“ које претходи завршетку времена милости, када ће се „народи разгневити, али бити задржани“. У исто време стиже „позни дажд“. „Гневљење народа“ јесте симбол који је означен у једанаестом поглављу Откривења.

> And the nations were angry, and thy wrath is come, and the time of the dead, that they should be judged, and that thou shouldest give reward unto thy servants the prophets, and to the saints, and them that fear thy name, small and great; and shouldest destroy them which destroy the earth. Revelation 11:18.

> И незнабошци се разгневише, и дође гнев твој, и време мртвима да им се суди, и да даш плату слугама својим, пророцима, и светима, и онима који се боје имена твога, малима и великима; и да погубиш оне који кваре земљу. Откривење 11:18.

Sister White comments on this verse.

Sestra Vajt komentariše ovaj stih.

> “I saw that the anger of the nations, the wrath of God, and the time to judge the dead were separate and distinct, one following the other, also that Michael had not stood up, and that the time of trouble, such as never was, had not yet commenced. The nations are now getting angry, but when our High Priest has finished His work in the sanctuary, He will stand up, put on the garments of vengeance, and then the seven last plagues will be poured out.

> „Видела сам да су гнев народа, гнев Божји и време да се суди мртвима били одвојени и различити, једно је следило за другим; такође, да Михаило још није устао и да време невоље, какве никада није било, још није отпочело. Народи се сада гневе, али када наш Првосвештеник заврши своје дело у Светињи, устаће, обући ће хаљине освете, и тада ће се излити седам последњих зала.“

> “I saw that the four angels would hold the four winds until Jesus’ work was done in the sanctuary, and then will come the seven last plagues.” Early Writings, 36.

> „Видела сам да ће четири анђела задржавати четири ветра док Исусово дело у светињи не буде довршено, а затим ће доћи седам последњих зала.“ Early Writings, 36.

The “angering of the nations” occurs just before probation closes, for it is followed by the “wrath of God.” The “wrath of God” occurs when probation closes, and the “time to judge the dead,” refers to a judgment that occurs during the millennium, and does not refer to the judgment of the dead that began in 1844.

„Гневљење народа“ збива се непосредно пре него што се време милости затвори, јер за њим следи „гнев Божји“. „Гнев Божји“ наступа када се време милости затвори, а „време да се суди мртвима“ односи се на суд који се одвија током миленијума, и не односи се на суд над мртвима који је започео 1844. године.

> And I saw an angel come down from heaven, having the key of the bottomless pit and a great chain in his hand. And he laid hold on the dragon, that old serpent, which is the Devil, and Satan, and bound him a thousand years, And cast him into the bottomless pit, and shut him up, and set a seal upon him, that he should deceive the nations no more, till the thousand years should be fulfilled: and after that he must be loosed a little season. And I saw thrones, and they sat upon them, and judgment was given unto them: and I saw the souls of them that were beheaded for the witness of Jesus, and for the word of God, and which had not worshipped the beast, neither his image, neither had received his mark upon their foreheads, or in their hands; and they lived and reigned with Christ a thousand years. Revelation 20:1–4.

> И видех анђела где силази с неба, који имаше кључ од бездана и велики ланац у својој руци. И ухвати аждаху, стару змију, која је ђаво и сатана, и свеза је на хиљаду година, и баци је у бездан, и затвори је, и стави печат на њу, да више не вара народе, док се не наврши хиљаду година; а после тога треба да буде одрешена на мало времена. И видех престоле, и седоше на њих, и даде им се суд; и видех душе оних који беху посечени за сведочанство Исусово и за реч Божју, и који се не поклонише звери ни њеном лику, и не примише жиг на своја чела ни на своје руке; и оживеше и цароваше с Христом хиљаду година. Откривење 20:1–4.

The judgment that is “given unto” the saints, identifies that they will pass judgment upon the wicked during the millennium, not that they are judged.

Суд који се „даје“ светима указује на то да ће они током миленијума изрицати суд над безбожнима, а не да ће њима бити суђено.

> “During the thousand years between the first and the second resurrection the judgment of the wicked takes place. The apostle Paul points to this judgment as an event that follows the second advent. ‘Judge nothing before the time, until the Lord come, who both will bring to light the hidden things of darkness, and will make manifest the counsels of the hearts.’ 1 Corinthians 4:5. Daniel declares that when the Ancient of Days came, ‘judgment was given to the saints of the Most High.’ Daniel 7:22. At this time the righteous reign as kings and priests unto God. John in the Revelation says: ‘I saw thrones, and they sat upon them, and judgment was given unto them.’ ‘They shall be priests of God and of Christ, and shall reign with Him a thousand years.’ Revelation 20:4, 6. It is at this time that, as foretold by Paul, ‘the saints shall judge the world.’ 1 Corinthians 6:2. In union with Christ they judge the wicked, comparing their acts with the statute book, the Bible, and deciding every case according to the deeds done in the body. Then the portion which the wicked must suffer is meted out, according to their works; and it is recorded against their names in the book of death.

> „Током хиљаду година између првог и другог васкрсења одвија се суд над безбожницима. Апостол Павле указује на тај суд као на догађај који следи после другог доласка. „Не судите ништа пре времена, докле Господ не дође, који ће и осветлити што је сакривено у тами, и објавити намере срдаца.“ 1. Коринћанима 4:5. Данило изјављује да је, када је дошао Старац дана, „суд дат свецима Свевишњега.“ Данило 7:22. У то време праведни царују као цареви и свештеници Богу. Јован у Откривењу каже: „И видех престоле, и седоше на њих, и суд им би дат.“ „Биће свештеници Бога и Христа, и цароваће с Њим хиљаду година.“ Откривење 20:4, 6. Управо је то време када ће, као што је Павле прорекао, „свети судити свету.“ 1. Коринћанима 6:2. У јединству са Христом они суде безбожницима, упоређујући њихова дела са закоником, Библијом, и одлучујући о сваком случају према делима учињеним у телу. Тада се одмерава део који безбожници морају претрпети, према својим делима; и то се бележи уз њихова имена у књизи смрти.“

> “Satan also and evil angels are judged by Christ and His people. Says Paul: ‘Know ye not that we shall judge angels?’ Verse 3. And Jude declares that ‘the angels which kept not their first estate, but left their own habitation, He hath reserved in everlasting chains under darkness unto the judgment of the great day.’ Jude 6.

> „Сотона и зли анђели такође бивају суђени од стране Христа и Његовог народа. Павле каже: ‘Не знате ли да ћемо анђелима судити?’ Стих 3. А Јуда изјављује да је ‘анђеле који не одржаше своје првобитно достојанство, него оставише своје пребивалиште, сачувао у вечним оковима под мраком за суд великога дана.’ Јуда 6.“

> “At the close of the thousand years the second resurrection will take place. Then the wicked will be raised from the dead and appear before God for the execution of ‘the judgment written.’ Thus the revelator, after describing the resurrection of the righteous, says: ‘The rest of the dead lived not again until the thousand years were finished.’ Revelation 20:5. And Isaiah declares, concerning the wicked: ‘They shall be gathered together, as prisoners are gathered in the pit, and shall be shut up in the prison, and after many days shall they be visited.’ Isaiah 24:22.” The Great Controversy, 660, 661.

> „На крају хиљаду година догодиће се друго васкрсење. Тада ће безбожници бити подигнути из мртвих и појавиће се пред Богом ради извршења ‘написаног суда’. Тако откривалац, пошто је описао васкрсење праведних, каже: ‘А остали мртваци не оживјеше док се не сврши хиљада година.’ Откривење 20:5. А Исаија изјављује, у погледу безбожника: ‘И биће скупљени као што се скупљају сужњи у јаму, и биће затворени у тамницу, и послије много дана биће походјени.’ Исаија 24:22.“ Велика борба, 660, 661.

It is therefore clear that “the angering of the nations” refers to the “troublous times” that comes upon the world before probation closes, and that when “the nations are angered,” they are simultaneously “held in check.”

Стога је јасно да се „разгневљење народа“ односи на „тешка времена“ која долазе на свет пре него што се време милости затвори, и да су, када се „народи разгневе“, они истовремено „задржавани под контролом“.

> “I saw that the anger of the nations, the wrath of God, and the time to judge the dead were separate and distinct, one following the other.” Early Writings, 36.

> „Видела сам да су гнев народа, гнев Божји и време да се суди мртвима били одвојени и различити, и да је једно следило за другим.“ Early Writings, 36.

At the time when the “nations are angered,” the latter rain begins to fall.

У време када се „народи гневе“, почиње да пада позни дажд.

> “At that time, while the work of salvation is closing, trouble will be coming on the earth, and the nations will be angry, yet held in check so as not to prevent the work of the third angel. At that time the ‘latter rain,’ or refreshing from the presence of the Lord, will come, to give power to the loud voice of the third angel, and prepare the saints to stand in the period when the seven last plagues shall be poured out.” Early Writings, 85.

> „У то време, док се дело спасења приводи крају, невоља ће долазити на земљу, и народи ће се гневити, али ће бити задржани да не спрече дело трећег анђела. У то време доћи ће ‘позни дажд,’ или окрепљење од лица Господњег, да даде силу силном гласу трећег анђела и припреми свете да опстану у раздобљу када ће се излити седам последњих зала.” Early Writings, 85.

There is a point when the “nations are angered,” but they are simultaneously “held in check.” Then it is that Christ sets up His kingdom of glory, for He sets up His kingdom during the time of the latter rain.

Постоји тренутак када се „народи гневе“, али су истовремено „задржани“. Тада Христос успоставља Своје царство славе, јер Он успоставља Своје царство у време позног дажда.

> “The latter rain is coming on those that are pure—all then will receive it as formerly.

> „Позни дажд долази на оне који су чисти — тада ће га сви примити као некада.“

> “When the four angels let go, Christ will set up His kingdom. None receive the latter rain but those who are doing all they can.” Spalding and Magan, 3.

> „Када четири анђела пусте, Христос ће успоставити Своје царство. Нико не прима позни дажд осим оних који чине све што могу.“ Spalding and Magan, 3.

The two previous passages from Early Writings identify that when the nations are angered, and simultaneously “held in check,” the four angels restrain the four winds. The angering of the nations is therefore represented as the “four winds”. She also noted that at the time the four angels hold the angry nations in check, the latter rain would arrive. The period of time that begins when the latter rain arrives, which is also when the nations are angered, yet held in check, continues until Michael stands up and human probation closes. That period of time is the period when salvation is closing, and therefore represents the last work of Christ in the Most Holy Place, which is identified as the period of time when He is either blotting out men’s sins or their names from the books of judgment. That time period, when the angels are holding the four winds, is the sealing time of the one hundred and forty-four thousand.

Два претходна одломка из Раних списа показују да, када се народи разгневе, и истовремено буду „задржани“, четири анђела задржавају четири ветра. Према томе, разгневљење народа представљено је као „четири ветра“. Она је такође запазила да ће, у време када четири анђела задржавају разгневљене народе, доћи позни дажд. Раздобље које почиње када долази позни дажд, што је уједно и време када се народи гневе, али су задржани, траје све док Михаило не устане и не оконча се време човековог искушања. То раздобље је време у којем се спасење приводи крају, и стога представља последње Христово дело у Светињи над светињама, које је означено као раздобље у којем Он или брише грехе људи или њихова имена из књига суда. То раздобље, када анђели задржавају четири ветра, јесте време запечаћења сто четрдесет и четири хиљаде.

Islam of the third Woe is the power which “angers the nations,” and the third Woe arrived on September 11, 2001, but Islam was immediately “held in check.” The “east wind” is a symbol of Islam, and Isaiah identifies the “east wind” as the “rough wind,” that God “stayeth” (restrains). The warfare of Islam is repeatedly portrayed as a woman in labor, for it is an escalating warfare that began on September 11, 2001, when the mighty angel of Revelation eighteen descended, as marked by the bringing down of the great buildings of New York City.

Ислам трећег Тешко је сила која „гневи народе“, и треће Тешко дошло је 11. септембра 2001. године, али је ислам одмах био „задржан“. „Источни ветар“ је симбол ислама, а Исаија поистовећује „источни ветар“ са „силним ветром“, који Бог „задржава“ (обуздава). Ратовање ислама више пута је приказано као жена у порођајним боловима, јер је то ратовање које се појачава и које је започело 11. септембра 2001. године, када је силни анђео из Осамнаестог поглавља Откривења сишао, што је било означено обарањем великих здања града Њујорка.

> “Now comes the word that I have declared that New York is to be swept away by a tidal wave? This I have never said. I have said, as I looked at the great buildings going up there, story after story, ‘What terrible scenes will take place when the Lord shall arise to shake terribly the earth! Then the words of Revelation 18:1–3 will be fulfilled.’ The whole of the eighteenth chapter of Revelation is a warning of what is coming on the earth. But I have no light in particular in regard to what is coming on New York, only that I know that one day the great buildings there will be thrown down by the turning and overturning of God’s power. From the light given me, I know that destruction is in the world. One word from the Lord, one touch of his mighty power, and these massive structures will fall. Scenes will take place the fearfulness of which we cannot imagine.” Review and Herald, July 5, 1906.

> „Да ли сада долази реч да сам објавила да Њујорк треба да буде однесен плимним таласом? То никада нисам рекла. Рекла сам, док сам посматрала како се тамо подижу велике зграде, спрат за спратом: ‘Какви ће се страшни призори одиграти када Господ устане да страшно потресе земљу! Тада ће се испунити речи из Откривења 18:1–3.’ Цело осамнаесто поглавље Откривења јесте упозорење о ономе што долази на земљу. Али немам нарочиту светлост у погледу онога што долази на Њујорк, осим што знам да ће једнога дана велике зграде тамо бити оборене окретањем и превртањем силе Божје. Према светлости која ми је дата, знам да је разорење у свету. Једна реч од Господа, један додир Његове силне моћи — и ове масивне грађевине пашће. Одиграће се призори чију страхоту не можемо ни замислити.” Review and Herald, July 5, 1906.

On the 1843 and 1850 charts Islam is represented as “war horses”. In Revelation chapter nine, where Islam of the first and second Woe is set forth, the character of Islam is identified by the name of Islam’s king.

На картама из 1843. и 1850. године ислам је представљен као „ратни коњи“. У деветом поглављу Откривења, где је изложен ислам првог и другог Тешко, карактер ислама је одређен именом царa ислама.

> And they had a king over them, which is the angel of the bottomless pit, whose name in the Hebrew tongue is Abaddon, but in the Greek tongue hath his name Apollyon. Revelation 9:11.

> И имаху над собом цара, анђела бездана, којему је име на јеврејском Авадон, а на грчком има име Аполион. Откривење 9:11.

The verse, which is chapter NINE, and verse ELEVEN, prophetically identifies that whether represented in the Old Testament (the Hebrew) or in the New Testament (the Greek), the character of Islam is Abaddon or Apollyon. Both names mean “destruction and death”.

Стих, који је ДЕВЕТО поглавље и ЈЕДАНАЕСТИ стих, пророчки показује да је, било да је представљен у Старом завету (јеврејски) или у Новом завету (грчки), карактер ислама Авадон или Аполион. Оба имена значе „уништење и смрт“.

> “Angels are holding the four winds, represented as an angry horse seeking to break loose and rush over the face of the whole earth, bearing destruction and death in its path.” Manuscript Releases, volume 20, 217.

> „Анђели задржавају четири ветра, представљена као разјарен коњ који настоји да се отргне и јурне преко лица целе земље, носећи на своме путу разарање и смрт.“ Manuscript Releases, volume 20, 217.

The four winds are the angry horse of Bible prophecy, that is seeking to break loose. One of the prophetic characteristics of the angry horse is that it is restrained, but it is seeking to break loose and bring “destruction and death”, upon the whole earth.

Четири ветра су разјарени коњ библијског пророштва, који настоји да се отргне. Једно од пророчких обележја разјареног коња јесте да је задржан, али да настоји да се отргне и донесе „уништење и смрт“ на целу земљу.

We will continue to address these subjects in the next article.

Наставићемо да разматрамо ове теме у следећем чланку.

> “O that God’s people had a sense of the impending destruction of thousands of cities, now almost given to idolatry! But many of those who should be proclaiming the truth are accusing and condemning their brethren. When the converting power of God comes upon minds, there will be a decided change. Men will have no inclination to criticize and tear down. They will not stand in a position that hinders the light from shining to the world. Their criticism, their accusing, will cease. The powers of the enemy are mustering for battle. Stern conflicts are before us. Press together, my brethren and sisters, press together. Bind up with Christ. ‘Say ye not, A confederacy, . . . neither fear ye their fear, nor be afraid. Sanctify the Lord of hosts himself; and let him be your fear, and let him be your dread. And he shall be for a sanctuary; but for a stone of stumbling and for a rock of offense to both the houses of Israel, for a gin and for a snare to the inhabitants of Jerusalem. And many among them shall stumble, and fall, and be broken, and be snared, and be taken.’

> „О, кад би Божји народ имао осећај за предстојеће разорење хиљада градова, сада већ готово предатих идолопоклонству! Али многи од оних који би требало да објављују истину оптужују и осуђују своју браћу. Када обраћајућа сила Божја дође на умове, наступиће одлучна промена. Људи неће имати склоности да критикују и руше. Неће стајати на положају који спречава светлост да засија свету. Њихова критика, њихово оптуживање, престаће. Силе непријатеља се постројавају за бој. Пред нама су жестоки сукоби. Збијте се, браћо и сестре моје, збијте се. Вежите се с Христом. ‘Не говорите: Завера, за све што овај народ назива завером; и не бојте се онога чега се он боји, нити се плашите. Господа над војскама, Њега светите; и Он нека буде страх ваш и Он нека буде трепет ваш. И Он ће бити светиња; али и камен спотицања и стена саблазни обема кућама Израиљевим, замка и клопка становницима Јерусалима. И многи ће се међу њима спотаћи, и пасти, и разбити се, и заплести се, и бити ухваћени.’

> “The world is a theater. The actors, its inhabitants, are preparing to act their part in the last great drama. God is lost sight of. With the great masses of mankind there is no unity, except as men confederate to accomplish their selfish purposes. God is looking on. His purposes in regard to his rebellious subjects will be fulfilled. The world has not been given into the hands of men, though God is permitting the elements of confusion and disorder to bear sway for a season. A power from beneath is working to bring about the last great scenes in the drama,—Satan coming as Christ, and working with all deceivableness of unrighteousness in those who are binding themselves together in secret societies. Those who are yielding to the passion for confederation are working out the plans of the enemy. The cause will be followed by the effect.

> „Свет је позорница. Глумци, његови становници, припремају се да одиграју своју улогу у последњој великој драми. Бог се губи из вида. Међу великим масама човечанства нема јединства, осим када се људи удружују да остваре своје себичне циљеве. Бог посматра. Његове намере у погледу Његових бунтовних поданика биће испуњене. Свет није предат у руке људима, иако Бог допушта да силе пометње и нереда неко време владају. Сила одоздо делује да доведе до последњих великих призора у драми,—Сатана који долази као Христос и који делује са сваком преваром неправде међу онима који се тајно повезују у тајна друштва. Они који се препуштају страсти за удруживањем спроводе планове непријатеља. Узрок ће бити праћен последицом.“

> “Transgression has almost reached its limit. Confusion fills the world, and a great terror is soon to come upon human beings. The end is very near. We who know the truth should be preparing for what is soon to break upon the world as an overwhelming surprise.” Review and Herald, September 10, 1903.

> „Преступ је готово достигао своју меру. Забуна испуњава свет, и велика страхота ускоро ће доћи на људска бића. Крај је сасвим близу. Ми који познајемо истину треба да се припремамо за оно што ће се ускоро обрушити на свет као силно, свеобухватно изненађење.“ Review and Herald, September 10, 1903.

Back to Articles