Article

# The Book of Joel and The Laodicean Seventh-day Adventist Church - Number Twenty-One

Књига пророка Јоила и лаодикијска Црква адвентиста седмог дана — број двадесет један

Number Twenty-One

Број двадесет и један

Author

Jeff Pippenger

Published

December 31, 2025

Formats

PDF
Word
Song MP3

> And from the time that the daily sacrifice shall be taken away, and the abomination that maketh desolate set up, there shall be a thousand two hundred and ninety days. Daniel 12:11.

> И од времена кад се укине свагдашња жртва и постави гадост пустошна, биће хиљаду двеста и деведесет дана. Данило 12:11.

Since October 22, 1844, the application of prophetic time is no longer a correct application of prophecy, by those who might wish to rightly divide the word of truth. The period of 1290 years in verse eleven is to be applied as a symbolic period after 1844, and the application after 1844, or a period without the elements of “time,” must retain the foundational understanding of the truth, as it was understood before 1844. The 1290 represents a period of 30, followed by 1260. The understanding before 1844 was that the thirty years from 508 unto 538 represented a period of preparation for the antichrist to begin to rule from 538 unto 1798.

Од 22. октобра 1844. године, примена пророчког времена више није исправна примена пророштва за оне који би желели да право управљају речју истине. Раздобље од 1290 година у једанаестом стиху треба применити као симболично раздобље после 1844. године, а та примена после 1844. године, односно раздобље без елемената „времена“, мора задржати темељно разумевање истине онако како је било схватано пре 1844. године. Број 1290 представља раздобље од 30, за којим следи 1260. Разумевање пре 1844. године било је да је тридесет година од 508. до 538. представљало раздобље припреме да антихрист почне да влада од 538. до 1798. године.

The 30 years transition is the subject of Paul in 2 Thessalonians. Paul includes no reference to the element of “time,” but he identifies the prophetic characteristics of paganism giving way to papalism in those thirty years. Then the papal rule began. The historical understanding, absent any element of time, identifies the transition of the fourth kingdom of Bible prophecy unto the fifth kingdom, followed by the first of two papal blood baths, thus typifying the transition of the sixth kingdom unto the threefold union of the dragon, the beast and the false prophet and the second papal blood bath.

Прелаз од 30 година предмет је Павловог излагања у 2. Солуњанима. Павле не укључује никакво упућивање на чинилац „времена“, али он препознаје пророчке одлике паганизма који у тих тридесет година уступа место папству. Тада је започела папска владавина. Историјско разумевање, без икаквог елемента времена, препознаје прелаз четвртог царства библијског пророштва у пето царство, за којим следи прво од два папска крвопролића, те тако представља праслику прелаза шестог царства у троструки савез аждаје, звери и лажног пророка и другог папског крвопролића.

The thirty years preparation followed by a prophetic period is a primary symbol of God’s covenant with a chosen people. The transition of the two powers over the thirty years, that is followed by 1260 years of persecution aligns with Christ’s thirty years of preparation, followed by 1260 days of salvation. Antichrist’s thirty years preparation counterfeited Christ’s thirty years of preparation. The end of the thirty years identifies either the empowerment of Christ at His baptism, or the empowerment of the antichrist in 538. The empowerment of the antichrist came from the economic and military support that came from the previous kingdom, and the power poured out upon Christ came from the previous kingdom He left thirty years before.

Тридесетогодишња припрема, праћена пророчким периодом, представља првенствени симбол Божјег завета са изабраним народом. Смена двеју сила током тих тридесет година, након које следи 1260 година прогонства, подудара се са Христових тридесет година припреме, након којих следи 1260 дана спасења. Тридесетогодишња припрема антихриста била је кривотворина Христових тридесет година припреме. Крај тих тридесет година означава или оснажење Христа при Његовом крштењу, или оснажење антихриста 538. године. Оснажење антихриста дошло је од економске и војне подршке која је дошла из претходног царства, а сила изливена на Христа дошла је из претходног царства које је Он напустио тридесет година раније.

The break in the two periods is marked by an empowerment, and the break in the two periods set forth by Abram and Paul is recognized by simple comparison. In Abram and Pauls’ thirty-year distinction, the preparation period was the first thirty years representing the covenant process, which empowered Abram’s descendants to fulfill the prophecy of bondage in Egypt. The four hundred and thirty years has a further symbolic division, for correctly applied the first two hundred and fifteen years is represented by God’s representative and Pharaoh. For Joseph and the first 215 years it was the good Pharaoh, and for Moses and the second 215 years it was the bad Pharaoh.

Прекид у два раздобља обележен је оснажењем, а прекид у два раздобља која су изложили Аврам и Павле препознаје се простим поређењем. У Аврамовом и Павловом разликовању од тридесет година, раздобље припреме било је првих тридесет година, које представљају савезни процес, што је оснажило Аврамове потомке да испуне пророчанство о ропству у Египту. Четири стотине и тридесет година има даљу симболичку поделу, јер, правилно примењено, првих двеста и петнаест година представљени су Божјим представником и фараоном. Јер за Јосифа и првих 215 година то је био добри фараон, а за Мојсија и других 215 година то је био зли фараон.

That division identifies two periods of four generations. The first four generations can be laid over the second four generations line upon line, and in doing so, Joseph and Moses, a prophetic alpha and omega, interact with a alpha-good Pharaoh and an omega bad Pharaoh. There is great light to be derived from this parallel consideration, but I am simply identifying that Abram’s prediction of the fourth generation identifies two witnesses of the four generations in the 430 years. The twofold representation of four generations is found in the genealogies of Genesis four and five. When we consider Cain and Seth as the start of the listing of the blood lines, we find that there are eight generations from Seth to Noah, and that when divided in the middle there is a representation of two periods of four generations. This is recognized in the eight generational lines of both Seth and Cain.

Та подела препознаје два раздобља од по четири нараштаја. Прва четири нараштаја могу се положити преко других четири нараштаја, ред на ред, и при томе Јосиф и Мојсије, пророчки алфа и омега, ступају у међудејство са једним алфа-добрим Фараоном и једним омега-злим Фараоном. Из овог паралелног разматрања може се извући велика светлост, али ја једноставно указујем да Аврамово пророчанство о четвртом нараштају препознаје два сведока четири нараштаја у 430 година. Двоструко представљање четири нараштаја налази се у родословљима 1. Мојсијеве, четврте и пете главе. Када Каина и Сита размотримо као почетак набрајања крвних лоза, налазимо да од Сита до Ноја има осам нараштаја и да, када се поделе по средини, постоји представљање два раздобља од по четири нараштаја. Ово се препознаје у родословним линијама од по осам нараштаја и код Сита и код Каина.

The genealogies in chapters four and five are represented with the conclusion of the lines, which is Noah. Noah is the symbol of God’s covenant with mankind as represented by the rainbow. Abram is the symbol of God’s covenant with a chosen people as represented by circumcision. Those two covenants are always tied together, and Genesis eleven, where we find the tower of Babel right after Noah’s flood, is where the genealogy that leads to Abram is set forth. In that passage it is ten generations, not eight. In the passage that leads to Abram and the passage that lead to Noah the Noachian and Abrahamic covenants are represented.

Родословља у четвртој и петој глави представљена су са завршетком лоза, а то је Ноје. Ноје је символ Божјег завета с човечанством, представљеног дугом. Аврам је символ Божјег завета са изабраним народом, представљеног обрезањем. Та два завета су увек повезана, и Постање једанаест, где налазимо Вавилонску кулу одмах после Нојевог потопа, место је где је изложено родословље које води ка Авраму. У том одломку има десет поколења, а не осам. У одломку који води ка Авраму и у одломку који води ка Ноју представљени су Нојев и Аврамов завет.

In the passage from chapter eleven that addresses a chosen people we find two of those generations are laden with great light.

У одломку из једанаестог поглавља који се односи на изабрани народ налазимо да су два од тих нараштаја обасута великом светлошћу.

> And Eber lived four and thirty years, and begat Peleg: And Eber lived after he begat Peleg four hundred and thirty years, and begat sons and daughters. And Peleg lived thirty years, and begat Reu. Genesis 11:16–19.

> А Евер поживе тридесет и четири године, и роди Фалека; а Евер поживе пошто роди Фалека четири стотине и тридесет година, и роди синове и кћери. А Фалек поживе тридесет година, и роди Рагава. 1. Мојсијева 11:16–19.

The reference to Eber is the first reference of the Hebrew word that is eventually identified as the Hebrew word “Hebrew.” In the genealogy of a chosen people, one of the ten descendants is named Hebrew, which is what the chosen people were to be known as. In three verses Eber and Peleg are used to mark the distinction of the chosen Hebrew race. Eber means “crossing over” or “the one who crosses over” and is the root of the word, “Hebrew.” Abram is a symbol of those who cross over from Babylon to the Promised Land. “Peleg” means “division” or “split,” as referenced in Genesis 10:25, where we are informed that in Peleg’s days the “earth was divided.”

Упућивање на Евера представља прво помињање хебрејске речи која ће касније бити препозната као хебрејска реч „Јеврејин“. У родослову изабраног народа, један од десет потомака носи име Јеврејин, по чему је изабрани народ требало да буде познат. У три стиха Евер и Фалек употребљени су да означе разликовање изабраног јеврејског рода. Евер значи „прелажење“ или „онај који прелази“ и корен је речи „Јеврејин“. Аврам је симбол оних који прелазе из Вавилона у Обећану земљу. „Фалек“ значи „раздељење“ или „расцеп“, као што се наводи у 1. Мојсијевој 10:25, где смо обавештени да се у дане Фалекове „земља разделила“.

Eber and Peleg represent a prophetic division for those who wish to rightly divide the word of truth. The genealogy of Noah produced two lines of eight, which represented two sets of four generations, as does the 430 years in Egypt. The genealogy of Genesis eleven is represented by ten, not eight, for it is the genealogy of a chosen people. The chosen people are divided into two groups of five, thus aligning with the parable of the ten virgins, which is the parable of God’s covenant people.

Евер и Фалек представљају пророчку поделу за оне који желе да право управљају речју истине. Нојева родословна линија изнедрила је две линије по осам, које су представљале два низа од по четири нараштаја, као што то чини и 430 година у Египту. Родословље из једанаесте главе Постања представљено је бројем десет, а не осам, јер је то родословље изабраног народа. Изабрани народ подељен је у две групе по пет, чиме се усаглашава са причом о десет девојака, која је прича о Божјем заветном народу.

In that chosen people genealogy, Peleg’s name and his historical fulfillment represent a division of two classes of wise or foolish virgins, at the very point in biblical history that the earth had been divided at the tower of Babel. In the list of ten, Peleg is number five, for that is the center of ten. Eber the Hebrew, typified by Abram represents a foolish virgin who crosses over and becomes a wise virgin, when the two classes are divided at the cry at midnight. Eber, the first Hebrew in name, represents Abram, the first Hebrew by covenant. When the Lord called Abram out of Babylon, it typified the message of the midnight cry, which is the empowerment of the second angel, who calls men and women out of Babylon.

У том родословљу изабраног народа, Фалеково име и његово историјско испуњење представљају поделу двеју класа мудрих или лудих девица, управо у оној тачки библијске историје када је земља била подељена код вавилонске куле. У низу од десет, Фалек је број пет, јер је то средиште десетице. Евер Јеврејин, који је прасликован у Авраму, представља луду девицу која прелази и постаје мудра девица, када се те две класе раздвајају при повику у поноћ. Евер, први Јеврејин по имену, представља Аврама, првог Јеврејина по завету. Када је Господ позвао Аврама из Вавилона, то је било праслика поруке поноћног повика, која је оснажење другог анђела, који позива људе и жене да изађу из Вавилона.

The parable of the ten virgins is represented with Eber and Peleg representing a call to come out, just before the dividing line of Peleg closes the door of probation. In the prophetic relationship Eber lived 430 years after Peleg, who then lived 30 years. The first step of Abram’s threefold covenant was represented by Eber and Peleg. Abram, as Eber and Peleg as the dividing line between two classes. Paul’s addition to Abram’s prophecy is Peleg’s addition to Eber’s prophecy. Eber proclaimed 400 years, but Peleg identified 430 years. Peleg therefore represented Paul, and Paul’s addition of 30 years to the 400 years, and Paul’s ministry was to identify the Peleg of Bible prophecy. The “Peleg” of Bible prophecy that Paul identified represented the dividing of the nation from literal to spiritual.

Прича о десет девојака представљена је Евером и Фалеком, при чему они представљају позив да се изађе, непосредно пре него што разграничујућа линија Фалека затвори врата времена милости. У пророчком односу, Евер је живео 430 година после Фалека, који је затим живео 30 година. Први корак троструког завета Аврамовог био је представљен Евером и Фалеком. Аврам, као Евер и Фалек, као разграничујућа линија између двеју класа. Павлов додатак Аврамовом пророчанству јесте Фалеков додатак Еверовом пророчанству. Евер је објавио 400 година, али је Фалек одредио 430 година. Фалек је, дакле, представљао Павла, као и Павлов додатак од 30 година на 400 година, а Павлова служба била је да препозна Фалека библијског пророчанства. „Фалек“ библијског пророчанства, којег је Павле препознао, представљао је раздвајање народа од дословног ка духовном.

From Shem to Peleg is five descendants, and from Rue to Abram is five.

Од Сима до Фалека има пет потомака, а од Рагава до Аврама пет.

> And he said unto Abram, Know of a surety that thy seed shall be a stranger in a land that is not theirs, and shall serve them; and they shall afflict them four hundred years. Genesis 15:13.

> И рече Авраму: „Знај засигурно да ће потомство твоје бити дошљак у земљи која није његова, и служиће им; и они ће га тлачити четири стотине година.“ 1. Мојсијева 15:13.

> Now to Abraham and his seed were the promises made. He saith not, And to seeds, as of many; but as of one, And to thy seed, which is Christ. And this I say, that the covenant, that was confirmed before of God in Christ, the law, which was four hundred and thirty years after, cannot disannul, that it should make the promise of none effect. For if the inheritance be of the law, it is no more of promise: but God gave it to Abraham by promise. Galatians 3:16–18.

> А Аврааму и семену његовом дата су обећања. Не каже: „и семенима“, као за многа, него као за једно: „и семену твоме“, које је Христос. А ово кажем: завет, који је Бог раније потврдио у Христу, закон, који је дошао четири стотине и тридесет година после, не може поништити, да обећање учини без дејства. Јер ако је наследство од закона, онда више није од обећања; али Бог га је Аврааму даровао обећањем. Галатима 3:16–18.

Thirty Years Old

Тридесет година старости

Jesus was thirty when he began His ministry.

Исус је имао тридесет година када је започео Своју службу.

> And Jesus himself began to be about thirty years of age, being (as was supposed) the son of Joseph, which was the son of Heli. Luke 3:23.

> И сам Исус беше око тридесет година кад поче, будући, како се мишљаше, син Јосифов, Илијин. Лука 3:23.

Joseph began to serve Pharaoh in Egypt when he was thirty years old.

Јосиф је почео да служи фараону у Египту када је имао тридесет година.

> And Joseph was thirty years old when he stood before Pharaoh king of Egypt. And Joseph went out from the presence of Pharaoh, and went throughout all the land of Egypt. Genesis 41:46.

> А Јосифу беше тридесет година када стаде пред Фараона, цара египатскога. И изиђе Јосиф од лица Фараонова, и прође по свој земљи египатској. 1. Мојсијева 41:46.

The prophet Ezekiel was thirty years old when he began his ministry, and his ministry lasted twenty-two years.

Пророк Језекиљ имао је тридесет година када је започео своју службу, а његова служба трајала је двадесет две године.

> Now it came to pass in the thirtieth year, in the fourth month, in the fifth day of the month, as I was among the captives by the river of Chebar, that the heavens were opened, and I saw visions of God. Ezekiel 1:1.

> И догоди се тридесете године, четвртога месеца, петога дана у месецу, кад бејах међу заробљеницима крај реке Ховара, да се отворише небеса, и видех виђења Божја. Језекиљ 1:1.

Ezekiel has more historical references within his writings than any other prophet. There are thirteen direct references to ascertainable dates in the writings of Ezekiel, and unknowingly, the biblical scholars and historians confirm that his ministry spanned twenty-two years, though they know not that twenty-two is a symbol of the one hundred and forty-four thousand.

Језекиљ у својим списима садржи више историјских упућивања него иједан други пророк. У списима Језекиљевим има тринаест непосредних упућивања на утврдиве датуме, и, не знајући, библијски научници и историчари потврђују да је његова служба трајала двадесет и две године, премда не знају да је двадесет и два симбол сто четрдесет и четири хиљаде.

King David was thirty years old when he began to reign and he reigned for forty years.

Цар Давид имаше тридесет година кад је почео да царује, и царовао је четрдесет година.

> David was thirty years old when he began to reign, and he reigned forty years. In Hebron he reigned over Judah seven years and six months: and in Jerusalem he reigned thirty and three years over all Israel and Judah. 2 Samuel 5:4, 5.

> Давид је имао тридесет година када је почео да царује, и царовао је четрдесет година. У Хеврону је царовао над Јудом седам година и шест месеци; а у Јерусалиму је царовао тридесет и три године над свим Израиљем и Јудом. 2. Самуилова 5:4, 5.

David’s forty-year reign is a symbolic number, and the period of 40 is like Abram and Paul’s 430 years, for the 40 years is divided into two parts (7 and a half and 33 years). The two periods of David’s forty-year reign, have an added prophetic enigma, for another biblical witness records those two periods as seven years and thirty-three years. What does the extra six months in Second Samuel represent, and how does 7.5 and 33 equal 40? There is an overlap of six months that must represent a prophetic truth.

Давидова четрдесетогодишња владавина јесте симболичан број, а раздобље од 40 је попут Аврамових и Павлових 430 година, јер је тих 40 година подељено на два дела (7 и по и 33 године). Два раздобља Давидове четрдесетогодишње владавине садрже додатну пророчку загонетку, јер други библијски сведок та два раздобља бележи као седам година и тридесет три године. Шта представља додатних шест месеци у Другој Самуиловој, и како 7,5 и 33 чине 40? Постоји преклапање од шест месеци које мора представљати пророчку истину.

> And the days that David reigned over Israel were forty years: seven years reigned he in Hebron, and thirty and three years reigned he in Jerusalem. 1 Kings 2:11.

> А дани које је Давид царевао над Израелом беху четрдесет година: у Хеврону царевао је седам година, а у Јерусалиму царевао је тридесет и три године. 1. Царевима 2:11.

22 is a symbolic number representing the combination of Divinity with humanity and Ezekiel’s ministry lasted twenty-two-years. Joseph’s fourteen years is divided into two periods of seven years, Christ’s covenant week divided into two equal 1260-day periods, and David’s forty year reign is broken into two periods, with an additional symbol connecting the two periods.

22 је симболичан број који представља сједињење Божанства са човечанством, а Језекиљева служба трајала је двадесет и две године. Јосифових четрнаест година подељено је на два раздобља од по седам година, Христова заветна седмица подељена је на два једнака периода од по 1260 дана, а Давидова четрдесетогодишња владавина раздељена је на два раздобља, уз додатни симбол који повезује та два раздобља.

Jesus is the Prophet, the Priest and the King. In the latter days He will lift up His church triumphant as an ensign, and that church is represented by Christ, the prophet, priest and king who has combined His Divinity with men, represented by Ezekiel the prophet, Joseph the priest and David the king. The four symbols represent three worthies in the furnace that was heated seven times above normal, and then there appeared the fourth, and He was as the son of God. All the world was represented at the celebration of Nebuchadnezzar’s golden image, and they all saw the church triumphant made up of a human prophet, a human priest and a human king, sustained by the fourth Divine person.

Исус је Пророк, Свештеник и Цар. У последњим данима Он ће подићи Своју победоносну цркву као знамење, а ту цркву представља Христос, пророк, свештеник и цар, који је Своје Божанство сјединио с људима, представљеним пророком Језекиљем, свештеником Јосифом и царем Давидом. Четири символа представљају три достојника у пећи која је била ужарена седам пута више него обично, а потом се појавио четврти, и беше као син Божји. Цео свет био је представљен на свечаности Навуходоносоровог златног лика, и сви су видели победоносну цркву, сачињену од људског пророка, људског свештеника и људског цара, подржавану четвртом Божанском личношћу.

> “Satan has taken the world captive. He has introduced an idol sabbath, apparently giving to it great importance. He has stolen the homage of the Christian world away from the Sabbath of the Lord for this idol sabbath. The world bows to a tradition, a man-made commandment. As Nebuchadnezzar set up his golden image on the plain of Dura, and so exalted himself, so Satan exalts himself in this false sabbath, for which he has stolen the livery of heaven.” Review and Herald, March 8, 1898.

> „Сотона је заробио свет. Увео је идолски сабат, придајући му, по свему судећи, велику важност. Он је отео поштовање хришћанског света од Господњег сабата и пренео га на тај идолски сабат. Свет се клања предању, људској заповести. Као што је Навуходоносор поставио свој златни лик у долини Дури и тиме узвисио себе, тако и Сотона узвисује себе у овом лажном сабату, за који је украо обележје неба.“ Review and Herald, March 8, 1898.

## The Number Four

Број четири

At the prophetic level, forty is a tithe of Abram’s four hundred, and four is a tithe of forty. Any prophetic characteristic that is found in the number four, must align with the symbolism of forty, which in turn must align with the symbolism of four hundred. In context, four often represents “worldwide,” a familiar understanding, but it also represents “a progression” and in some contexts a “progressive destruction.”

На пророчком нивоу, четрдесет је десетак од Аврамових четири стотине, а четири је десетак од четрдесет. Свака пророчка особина која се налази у броју четири, мора бити у складу са симболиком броја четрдесет, која, заузврат, мора бити у складу са симболиком броја четири стотине. У датом контексту, четири често представља „светски“, што је уобичајено разумевање, али такође представља „напредовање“ и, у неким контекстима, „поступно уништење“.

The first four of the seven trumpets represent the progressive destruction of Western Rome. Eastern Rome in Constantinople ended in submission to the four Ottoman Sultans. Line upon line eastern and western Rome progressively disintegrated over four periods, represented by four trumpets, while also being brought down by Islam of the fifth and sixth trumpets. Together the two lines identify the fall of Rome over four generations of trumpets, while an escalating war with Islam leads to the ultimate demise when the four sultans of Islam take supremacy over the kingdom. The history of west and east began with the division of the Empire by Constantine in 330.

Прве четири од седам труба представљају постепено разарање Западног Рима. Источни Рим у Константинопољу окончао је у потчињености четворици османских султана. Ред по ред, Источни и Западни Рим постепено су се распадали током четири раздобља, представљена четирима трубама, док су уједно били обарани и исламом пете и шесте трубе. Заједно, ове две линије означавају пад Рима током четири нараштаја труба, док све жешћи рат с исламом води коначном слому, када четири султана ислама преузимају врховну власт над царством. Историја запада и истока започела је поделом Царства коју је извршио Константин 330. године.

The four trumpets of western Rome begin in 330, and the fifth and sixth trumpet represent the power that bring eastern Rome down, an eastern Rome also began in 330. Both eastern and western Rome contributed to the work of placing the papal power on the throne of the earth in 538, so the two lines of western and eastern typify the two horns of the United States, who places the papal power back on the throne at the Sunday law. Western Rome is the symbol of churchcraft in the prophetic relationship and eastern Rome is the symbol of statecraft.

Четири трубе западног Рима почињу 330. године, а пета и шеста труба представљају силу која обара источни Рим, при чему је и источни Рим такође започео 330. године. И источни и западни Рим допринели су делу постављања папске власти на престо земље 538. године, те две линије — западна и источна — представљају типолошку слику два рога Сједињених Држава, које при недељном закону поново постављају папску власт на престо. Западни Рим је симбол црквене политике у пророчком односу, а источни Рим је симбол државне политике.

Within the history of the fall of western and eastern Rome, the history of papal Rome is set forth. Beginning with the church of the disciples, represented by Ephesus, the first three churches lead to the fourth church, which is the papacy from 538 until 1798. In Revelation thirteen, the papacy is identified as ruling for 42 months, after its deadly wound of 1798 is healed at the Sunday law. “Time is no longer” after 1844, so the forty-two months are a symbol of the period of persecution from the Sunday law until Michael stands up. The pioneers understood the churches, seals and trumpets represented three lines of history that run parallel to one another. Laying the prophetic testimony of western Rome over the line of eastern Rome and the line of papal Rome is not a prophetic application which was employed by the Millerites, but the technique does not contradict any of their established understandings.

У оквиру историје пада западног и источног Рима, изложена је историја папског Рима. Почевши од цркве ученика, представљене Ефесом, прве три цркве воде ка четвртој цркви, која је папство од 538. до 1798. године. У Откривењу тринаест, папство је означено као оно које влада 42 месеца, након што његова смртоносна рана из 1798. буде исцељена доношењем закона о недељи. „Времена више неће бити“ после 1844, стога су четрдесет и два месеца симбол раздобља прогона од закона о недељи до тренутка када Михаило устане. Пионири су разумели да цркве, печати и трубе представљају три линије историје које теку упоредо једна с другом. Полагање пророчког сведочанства западног Рима преко линије источног Рима и линије папског Рима није пророчка примена којом су се служили милерити, али тај поступак не противречи ниједном од њихових утврђених разумевања.

Line upon line, the first four trumpets are to be laid over the history represented by the fifth and sixth trumpets, and then the line of the first three churches that lead to the period of papal persecution represented by the fourth church. Four trumpets on the one line, four sultans on the second line, and four churches on the third line. The number “four” represents worldwide, but it also represents a progressive destruction of either a civil or religious power. What it represents is determined by context.

Ред за редом, прве четири трубе треба положити преко историје представљене петом и шестом трубом, а затим и линију прве три цркве које воде до раздобља папског прогона представљеног четвртом црквом. Четири трубе на првој линији, четири султана на другој линији и четири цркве на трећој линији. Број „четири“ представља светски обим, али такође представља и постепено разарање или грађанске или верске силе. Шта он представља одређује контекст.

At the Sunday law the papal power is restored. The first time the papacy was empowered there was a thirty-year period of preparation. In the first four churches, the fourth church is the papacy, and the first church was the disciples, represented as Ephesus. The first three generations of the Christian church led to the fourth church of Thyatira, that is represented by Jezebel. When you get to Thyatira, in 538, a Sunday law was enacted at the Counsel of Orleans, thus identifying the Sunday law in the United States, when the deadly wound of 1798 is healed.

При доношењу закона о недељи, папска власт бива обновљена. Први пут када је папство било оснажено, постојао је тридесетогодишњи период припреме. У прве четири цркве, четврта црква јесте папство, а прва црква били су ученици, представљени као Ефес. Прва три нараштаја хришћанске цркве довела су до четврте цркве, Тијатире, која је представљена Језавељом. Када се дође до Тијатире, 538. године, закон о недељи био је донесен на Сабору у Орлеану, чиме се поистовећује закон о недељи у Сједињеним Државама, када смртоносна рана из 1798. буде исцељена.

The history from 1798, until the Sunday law in the United States is represented by the first four churches. The fourth church of Thyatira is the Sunday law, and the papal persecution which follows. The first church of Ephesus, the church who lost its first love, ended up at the conclusion of the four-step progressive destruction, at the Sunday law of Thyatira. The generation that leads to the Sunday law of Thyatira, is the third generation of Pergamos. Thyatira represents the Sunday law until the close of probation, and Pergamos represents the compromise of the third generation that prepares the way for Thyatira. The third generation of Pergamos, and the compromise it represents was first fulfilled in the time of Constantine, who passed the very first Sunday law in 321. The United States began as the lamb of Ephesus, but when it places Thyatira back on the throne, it speaks as a dragon.

Историја од 1798. године до недељног закона у Сједињеним Државама представљена је прве четири цркве. Четврта црква, Тијатира, јесте недељни закон и папско прогонство које потом следи. Прва црква, Ефес, црква која је изгубила своју прву љубав, доспела је, на завршетку четворостепеног прогресивног разарања, до недељног закона Тијатире. Нараштај који води ка недељном закону Тијатире јесте трећи нараштај Пергама. Тијатира представља недељни закон све до затварања времена милости, а Пергам представља компромис трећег нараштаја који припрема пут за Тијатиру. Трећи нараштај Пергама, и компромис који он представља, први пут су се испунили у време Константина, који је 321. године донео први недељни закон. Сједињене Државе отпочеле су као јагње Ефеса, али када врате Тијатиру на престо, проговориће као аждаја.

The progressive destruction of the United States is represented by the first four churches of Revelation. The progressive destruction of the sixth kingdom of Bible prophecy occurs over four generations that lead to the Sunday law, where the earth beast, speaks as a dragon. The final generation is represented by the dragon, that is a reptile, as in the Garden of Eden, and for this reason, both John the Baptist and Jesus called the last generation of ancient Israel, “a generation of vipers.”

Постепено уништење Сједињених Држава представљено је прве четири цркве Откривења. Постепено уништење шестог царства библијског пророштва одвија се током четири нараштаја која воде ка закону о недељи, где звер из земље говори као аждаја. Последњи нараштај представљен је аждајом, која је гмизавац, као у Едемском врту, и из тог разлога су и Јован Крститељ и Исус последњи нараштај древног Израиља назвали „породом аспидиним“.

The fourth and last generation is either the “chosen generation” representing the one hundred and forty-four thousand, or its counterpart, the generation of vipers. One class has formed the image of Christ, the other the image of the beast—the serpent. The generation of vipers is directly set forth, four times in God’s Word. The context at each reference is different.

Четврти и последњи нараштај јесте или „изабрани нараштај“, који представља сто четрдесет и четири хиљаде, или његов пандан, нараштај змијин. Једна класа је обликовала лик Христов, а друга лик звери — змије. Нараштај змијин непосредно је изложен четири пута у Речи Божјој. Контекст је при сваком наводу различит.

> But when he saw many of the Pharisees and Sadducees come to his baptism, he said unto them, O generation of vipers, who hath warned you to flee from the wrath to come? Matthew 3:7.

> А кад виде да многи од фарисеја и садукеја долазе на крштење које он вршаше, рече им: Породе аспидин, ко вам каза да бежите од гнева који долази? Матеј 3:7.

If the “generation of vipers” were simply some derogatory remarks about a couple sects of people that John didn’t like, then there would be nothing to say about the expression. But every word is sacred within God’s Word, so John was assigning a specific label to the Sadducees and Pharisees. That label is defined prophetically by the context of the passage where it is expressed. In the passage John is identified as accomplishing his ministry, then the Sadducees and Pharisees enter the narrative. In the opening verses John is identified as Isaiah’s “voice in the wilderness.”

Ако би „пород аспидин“ био само неколико погрдних примедаба о пар секти људи које Јован није волео, онда о том изразу не би било шта да се каже. Али свака је реч у Речи Божјој света, те је Јован садукејима и фарисејима приписивао одређену ознаку. Та је ознака пророчки одређена контекстом одломка у којем је изречена. У том одломку Јован је представљен како врши своју службу, а затим у приповест ступају садукеји и фарисеји. У уводним стиховима Јован је означен као Исаијин „глас у пустињи.“

> In those days came John the Baptist, preaching in the wilderness of Judaea, And saying, Repent ye: for the kingdom of heaven is at hand.

> У те дане дође Јован Крститељ, проповедајући у пустињи Јудејској, И говорећи: Покајте се, јер се приближило царство небеско.

> For this is he that was spoken of by the prophet Esaias, saying,

> Јер то је онај о коме је говорио пророк Исаија, говорећи,

> The voice of one crying in the wilderness, Prepare ye the way of the Lord, make his paths straight.

> Глас онога који виче у пустињи: Приправите пут Господњи, поравните стазе Његове.

> And the same John had his raiment of camel’s hair, and a leathern girdle about his loins; and his meat was locusts and wild honey.

> А тај исти Јован имаше хаљину од камиље длаке и кожни појас око бедара својих; а храна његова беху скакавци и дивљи мед.

> Then went out to him Jerusalem, and all Judaea, and all the region round about Jordan, And were baptized of him in Jordan, confessing their sins. But when he saw many of the Pharisees and Sadducees come to his baptism, he said unto them, O generation of vipers, who hath warned you to flee from the wrath to come? Matthew 3:2–7.

> Тада излажаху к њему Јерусалим, и сва Јудеја, и сав крај око Јордана; и он их крштаваше у Јордану, и исповедаху грехе своје. А кад виде многе фарисеје и садукеје где долазе на крштење његово, рече им: Породе аспидини, ко вам каза да бежите од гнева који иде? Матеј 3:2–7.

The final generation of ancient Israel is labelled as “a generation of vipers,” by a prophet who came out of the wilderness. John is the prophet who fulfilled the role as Malachi’s messenger who prepared the way for the Messenger of the Covenant, who was also the voice in the wilderness identified by Isaiah.

Последњи нараштај древног Израиља назван је „породом аспидиним“ од стране пророка који је дошао из пустиње. Јован је пророк који је испунио улогу Малахијиног гласника, који је припремио пут Гласнику завета, а који је уједно био и глас у пустињи о коме говори Исаија.

If we consider “leaves” as a symbol, we find that they represent “profession.” The first reference is with Adam and Eve, who covered their unrighteousness, with fig leaves. They had previously worn the garment of light, the garment of righteousness, but when that was gone, they realized they were naked Laodiceans, who think all they need to do is hide behind the “leaves of profession,” and everything will be OK. Further on in the passage, John speaks directly against the Laodicean Jews trusting in the bloodline of Abraham to save them, for their presumption was simply the empty leaves of profession. A person’s garments represent who they are.

Ако „лишће“ посматрамо као симбол, налазимо да оно представља „исповедање“. Прво помињање налазимо код Адама и Еве, који су своју неправедност покрили смоквиним лишћем. Претходно су носили одело светлости, одело праведности, али када је то ишчезло, схватили су да су наги Лаодикијци, који мисле да је све што треба да учине то да се сакрију иза „лишћа исповедања“, и да ће све бити у реду. Даље у одломку, Јован говори непосредно против лаодикијских Јевреја који се уздају у Авраамову крвну лозу да их спасе, јер је њихова дрска самоувереност била једноставно празно лишће исповедања. Човекова одећа представља оно што он јесте.

Trees are a symbol of men and of kingdoms, and the fruit, the branch, the seed, the soil, the water, the root and obviously the leaves all represent specific prophetic symbols unto themselves, but each of those truths is connected to the other symbols represented in the various lines of prophecy that employ the prophetic symbols that go to make up a “tree.” Of course, the first prophetic symbolism of a tree is that it represents a life-or-death test.

Дрвеће је симбол људи и царстава, а плод, грана, семе, тло, вода, корен и, очигледно, лишће, свако за себе представљају одређене пророчке симболе; али свака од тих истина повезана је с другим симболима представљеним у различитим линијама пророштва које употребљавају пророчке симболе од којих је сачињено „дрво“. Наравно, прва пророчка симболика дрвета јесте да оно представља испит живота или смрти.

John’s message is represented by the clothes he wore, and the food he ate. Prophetic food, such as the manna at the beginning of ancient Israel, or the Bread of Heaven at the end; must be eaten. The food represents a prophetic testing message which must be eaten, for it is Christ’s flesh and His blood. The clothes John wore and the food he ate identifies the message, and messenger who prepared the way for Christ. John typifies the final messenger who prepares the way for Christ, who is the Messenger of the Covenant who suddenly comes to His temple at the Sunday law. When that takes place, the foolish virgins, who are also Laodiceans and tares, represent the final fourth generation of those who profess to be the legitimate covenant people of Abraham, just as did the Pharisees and Sadducees, in the time when John appeared out of the wilderness.

Јованова порука представљена је одећом коју је носио и храном коју је јео. Пророчка храна, као што је мана на почетку древног Израиља, или Хлеб с неба на крају, мора се јести. Та храна представља пророчку испитну поруку која се мора јести, јер је то Христово тело и Његова крв. Одећа коју је Јован носио и храна коју је јео поистовећују поруку и весника који је припремио пут за Христа. Јован је праслика последњег весника који припрема пут за Христа, који је Весник завета који изненада долази у Свој храм при недељном закону. Када се то догоди, луде девојке, које су уједно и Лаодикијци и кукољ, представљају последњи четврти нараштај оних који тврде да су законити заветни народ Авраамов, као што су то били и фарисеји и садукеји, у време када се Јован појавио из пустиње.

John wore camel hair, a leather girdle that included a harness attachment, such as farm animals have with a yoke. He ate, and therefore his message was of locusts, a premier symbol of Islam in the Scriptures, and he mixed his message of Islam, with the honey.

Јован је носио камиљу длаку, кожни појас који је обухватао и део за упрезање, какав домаће животиње имају уз јарам. Он је јео, и стога је његова порука била о скакавцима, првенственом симболу ислама у Светом писму, и своју поруку о исламу мешао је с медом.

> And the house of Israel called the name thereof Manna: and it was like coriander seed, white; and the taste of it was like wafers made with honey. Exodus 16:31.

> И дом Израиљев назва име томе: Мана; и беше као семе коријандрово, бело; а укус му беше као колачи с медом. Излазак 16:31.

Manna is a symbol of God’s Word, and it tasted like honey, which the prophets identify as the taste of the message, they are represented as eating. John brought the message of Islam as represented by the locusts, and a girdle of camel leather and camel hair. The locusts and the camel are both symbols of Islam. That message of Islam was mixed with the enlightenment of God’s Word that is represented as “honey.”

Мана је симбол Божје Речи, и имала је укус као мед, који пророци препознају као укус поруке коју су представљени као да једу. Јован је донео поруку ислама, представљену скакавцима, и појасом од камиље коже и камиљом длаком. И скакавци и камила јесу симболи ислама. Та порука ислама била је помешана са просветљењем Божје Речи, које је представљено као „мед“.

> Then said Jonathan, My father hath troubled the land: see, I pray you, how mine eyes have been enlightened, because I tasted a little of this honey. 1 Samuel 14:29.

> Тада рече Јонатан: Отац мој смути земљу; видите, молим вас, како су ми се очи разведриле што окусих мало овога меда. 1. Самуилова 14:29.

John did not simply represent a message of Islam, but he came from the wilderness, as did Elijah, and John did not eat honey, he ate wild honey, for he, as with Christ, was not trained in the institutions of the day who had their own honey of a message, represented by the leaven of the Pharisees and Sadducees. John ate honey from the wilderness, for he was trained by the Holy Spirit outside the religious institutions of his day. The typical girdle of the time period contained a hinge mechanism that a person would tie their camel hair garment onto. The hinge represents John, who was the turning point from the earthly unto the heavenly sanctuary.

Јован није једноставно представљао поруку ислама, него је дошао из пустиње, као и Илија; и Јован није јео мед, него дивљи мед, јер он, као и Христос, није био поучаван у установама онога доба, које су имале свој сопствени мед поруке, представљен квасцем фарисеја и садукеја. Јован је јео мед из пустиње, јер га је Свети Дух поучио изван верских установа његовога времена. Уобичајени појас тога раздобља садржавао је зглобни механизам за који је човек везивао своју хаљину од камиље длаке. Тај зглоб представља Јована, који је био прекретница од земаљске ка небеској светињи.

> “The prophet John was the connecting link between the two dispensations. As God’s representative he stood forth to show the relation of the law and the prophets to the Christian dispensation. He was the lesser light, which was to be followed by a greater. The mind of John was illuminated by the Holy Spirit, that he might shed light upon his people; but no other light ever has shone or ever will shine so clearly upon fallen man as that which emanated from the teaching and example of Jesus. Christ and His mission had been but dimly understood as typified in the shadowy sacrifices. Even John had not fully comprehended the future, immortal life through the Saviour.” The Desire of Ages, 220.

> „Пророк Јован био је спона између два раздобља. Као Божји представник, иступио је да покаже однос закона и пророка према хришћанском раздобљу. Био је мања светлост, коју је требало да следи већа. Јованов ум био је просветљен Светим Духом, да би обасјао свој народ; али ниједна друга светлост никада није сијала нити ће икада сијати тако јасно над палим човеком као она која је зрачила из учења и примера Исуса. Христос и Његова мисија били су тек нејасно схваћени, онако како су били предочени у сеновитим жртвама. Чак ни Јован није у потпуности разумео будући, бесмртни живот кроз Спаситеља.“ Чежња векова, 220.

The hinge garment of John is introduced at the very point of Christ’s baptism, which was the turning point, represented by the place where John was baptizing. That place was named Bethabara meaning “ferry crossing,” and is the very place ancient Israel entered into the Promised Land as they came out of the wilderness, just as John had done.

Зглобна одећа Јованова уводи се управо у часу Христовог крштења, које је било прекретница, представљена местом на коме је Јован крштавао. То место се звало Витавара, што значи „прелаз скелом“, и управо је то место на којем је древни Израиљ ушао у Обећану земљу излазећи из пустиње, као што је и Јован учинио.

Of course, the movement of the one hundred and forty-four thousand are who John is representing, but we are simply pointing out that when Jesus was baptized, it was that generation that He and John called the “generation of vipers.” Jesus came to magnify God’s Ten Commandment law, and He inspired every word in the Bible, so when He calls the final generation of ancient Israel a generation of vipers, He knows full well that the second commandment identifies the judgment being accomplished in the third and fourth generations.

Наравно, покрет оних сто четрдесет и четири хиљаде јесте оно што Јован представља, али ми једноставно указујемо на то да је, када је Исус био крштен, то био онај нараштај који су Он и Јован назвали „породом аспидиним“. Исус је дошао да узвелича Закон Божји Десет заповести, и Он је надахнуо сваку реч у Библији, стога, када последњи нараштај древног Израиља назива породом аспидиним, Он врло добро зна да друга заповест одређује суд који се извршава над трећим и четвртим нараштајем.

The third and fourth generations represent a progressive judgment that ends in the fourth generation, which is the generation of vipers. Christ baptism typifies 9/11. The Laodicean Seventh-day Adventist generation has been in its final generation since that time. John’s message to the Pharisees and Sadducees was the Laodicean message.

Трећи и четврти нараштај представљају поступни суд који се окончава у четвртом нараштају, а то је нараштај аспидин. Христово крштење представља праслику 9/11. Лаодикијски нараштај адвентиста седмог дана налази се у свом последњем нараштају још од тог времена. Јованова порука фарисејима и садукејима била је лаодикијска порука.

> But when he saw many of the Pharisees and Sadducees come to his baptism, he said unto them,

> А када виде где многи од фарисеја и садукеја долазе на његово крштење, рече им,

> O generation of vipers, who hath warned you to flee from the wrath to come?

> Породе аспидина, ко вас је упозорио да бежите од гнева који долази?

> Bring forth therefore fruits meet for repentance: And think not to say within yourselves, We have Abraham to our father:

> Донесите, дакле, плодове достојне покајања; и не мислите да у себи говорите: Имамо Авраама за оца.

> for I say unto you, that God is able of these stones to raise up children unto Abraham.

> јер вам кажем да Бог може и од овога камења подигнути децу Аврааму.

> And now also the axe is laid unto the root of the trees: therefore every tree which bringeth not forth good fruit is hewn down, and cast into the fire. I indeed baptize you with water unto repentance: but he that cometh after me is mightier than I, whose shoes I am not worthy to bear: he shall baptize you with the Holy Ghost, and with fire: Whose fan is in his hand, and he will throughly purge his floor, and gather his wheat into the garner; but he will burn up the chaff with unquenchable fire.

> И сада је секира положена на корен дрвећа; зато се свако дрво које не доноси добар род сече и баца у огањ. Ја вас, истина, крштавам водом за покајање; али Онај који иде за мном јачи је од мене, коме ја нисам достојан ни обућу носити; Он ће вас крстити Духом Светим и огњем. Његова је лопата у руци Његовој, и Он ће темељно очистити гумно Своје, и сабраће пшеницу Своју у житницу; а плеву ће спалити огњем неугасивим.

> Then cometh Jesus from Galilee to Jordan unto John, to be baptized of him. Matthew 3:7–13.

> Тада дође Исус из Галилеје на Јордан к Јовану, да га он крсти. Матеј 3:7–13.

Jesus came from Galilee, which symbolizes a turning point in agreement with John’s girdle-hinge, and the meaning of Bethabara. John’s work of preparing the way, had then changed to Christ’s work of confirming the covenant. The thirty years of preparation was ended and the three and a half years before and after the cross began.

Исус је дошао из Галилеје, која симболизује прекретницу у сагласју са Јовановом шарком појаса и значењем Витаваре. Јованово дело припремања пута тада се изменило у Христово дело потврђивања завета. Тридесет година припремања било је окончано, и отпочеле су три и по године пре и после крста.

John’s message was a warning of the coming wrath at the destruction of Jerusalem, a destruction that also represents the end of the world and the seven last plagues. That warning message was set within the context of Islam, and it was delivered by a man who not only fulfilled Malachi’s messenger who prepares the way, and Isaiah’s voice in the wilderness, but also the message of Elijah, for John’s clothing paralleled Elijah’s just as John’s message paralleled Elijah’s.

Јованова порука била је упозорење на долазећи гнев при разорењу Јерусалима, разорењу које такође представља свршетак света и седам последњих зала. Та порука упозорења била је постављена у оквир ислама, и била је објављена од стране човека који не само да је испунио Малахијиног весника који приправља пут, и Исаијин глас у пустињи, него и Илијину поруку, јер је Јованова одећа одговарала Илијиној, као што је и Јованова порука одговарала Илијиној.

> And he said unto them, What manner of man was he which came up to meet you, and told you these words? And they answered him, He was an hairy man, and girt with a girdle of leather about his loins. And he said, It is Elijah the Tishbite. 2 Kings 1:7, 8.

> И рече им: Какав беше човек који вам изиђе у сусрет и каза вам те речи? А они му одговорише: Беше длакав човек, и опасан кожним појасом око бедара својих. А он рече: То је Илија Тесвићанин. 2. Царевима 1:7, 8.

If they were to ask of John, and not of Elijah, “what manner of man was he?” they would be answered “a hairy man, and girt with a girdle of leather about his loins.” The entire six-month ministry of John is represented in the passage where the final and fourth generation is specifically identified and defined. The Laodicean message unto them directly attacks the profession of being God’s covenant people, it warns them of the coming wrath as illustrated by an ax striking the roots of the trees. The message included that Christ would finish the testing process that began with John. Later in Matthew, Jesus also calls the Jews “a generation of vipers,” and He takes the thought up from John’s theme of cutting down a tree, and explains why.

Када би за Јована, а не за Илију, упитали: „какав беше тај човек?“, одговорено би им било: „човек длакав, опасан кожним појасом око бедара својих.“ Целокупна шестомесечна Јованова служба представљена је у одломку у коме је завршни, четврти нараштај посебно означен и одређен. Лаодикијска порука упућена њима непосредно напада исповедање да су Божји заветни народ; она их опомиње на долазећи гнев, приказан секиром која удара у корење дрвећа. Та порука је обухватала и то да ће Христос довршити процес испитивања који је започео са Јованом. Касније, у Јеванђељу по Матеју, Исус и Јевреје назива „породом аспидиним“, и Он преузима мисао из Јованове теме о посецању дрвета, и објашњава зашто.

> Either make the tree good, and his fruit good; or else make the tree corrupt, and his fruit corrupt: for the tree is known by his fruit. O generation of vipers, how can ye, being evil, speak good things? for out of the abundance of the heart the mouth speaketh. A good man out of the good treasure of the heart bringeth forth good things: and an evil man out of the evil treasure bringeth forth evil things. But I say unto you, That every idle word that men shall speak, they shall give account thereof in the day of judgment. For by thy words thou shalt be justified, and by thy words thou shalt be condemned. Matthew 12:33–37.

> Или учините дрво добрим, и род његов добрим; или учините дрво кварним, и род његов кварним; јер се дрво по роду познаје. Породе аспидин! како можете ви, будући зли, говорити добро? јер уста говоре од сувишка срца. Добар човек из добре ризнице срца износи добро; а зао човек из зле ризнице износи зло. Али вам кажем да ће за сваку празну реч коју људи изговоре дати одговор у дан суда. Јер ћеш се својим речима оправдати, и својим ћеш се речима осудити. Матеј 12:33–37.

The day of judgment, according to the second commandment is in the fourth generation. The judgment is based upon the message we speak, and that message comes out of our hearts. It is the message we speak that identifies whether we are Peter’s “chosen generation” or a “generation of vipers.” Either class is manifested at the conclusion of a testing process where Christ, as the dirt brush man cleans His floor. As with the oil in the parable of the ten virgins, the message is represented either by an evil or a good heart. Christ’s reference adds that this generation of vipers, which is the fourth and final generation—seek after a sign, and the only sign they would be given was the sign of Jonah.

Дан суда, према другој заповести, јесте у четвртом нараштају. Суд се заснива на поруци коју изговарамо, а та порука излази из наших срца. Управо порука коју изговарамо открива да ли смо Петров „изабрани нараштај“ или „пород аспидин“. Било која од те две групе показује се на завршетку процеса испитивања, када Христос, као човек с метлом, чисти своје гумно. Као и са уљем у причи о десет девојака, порука је представљена или злим или добрим срцем. Христова напомена додаје да овај пород аспидин, који је четврти и последњи нараштај, тражи знак, и једини знак који ће им бити дат јесте знак Јонин.

> Then certain of the scribes and of the Pharisees answered, saying, Master, we would see a sign from thee. But he answered and said unto them, An evil and adulterous generation seeketh after a sign; and there shall no sign be given to it, but the sign of the prophet Jonas: For as Jonas was three days and three nights in the whale’s belly; so shall the Son of man be three days and three nights in the heart of the earth. The men of Nineveh shall rise in judgment with this generation, and shall condemn it: because they repented at the preaching of Jonas; and, behold, a greater than Jonas is here. The queen of the south shall rise up in the judgment with this generation, and shall condemn it: for she came from the uttermost parts of the earth to hear the wisdom of Solomon; and, behold, a greater than Solomon is here. Matthew 12:38–42.

> Тада неки од књижевника и фарисеја одговорише, говорећи: Учитељу, хтели бисмо да видимо знак од тебе. А он одговарајући рече им: Зли и прељуботворни нараштај тражи знак; и неће му се дати знак осим знака пророка Јоне: јер као што је Јона био три дана и три ноћи у утроби кита, тако ће и Син човечији бити три дана и три ноћи у срцу земље. Ниневљани ће устати на суду с овим нараштајем, и осудиће га: јер се покајаше на Јонину проповед; и гле, овде је већи од Јоне. Царица јужна устаће на суду с овим нараштајем, и осудиће га: јер она дође од крајева земље да чује мудрост Соломонову; и гле, овде је већи од Соломона. Матеј 12:38–42.

Christ referenced the Jews as a generation of vipers, and He uses illustrations of judgment as the message of Jonah, and the message of the wisdom of Solomon. Jesus is identifying by context, and with two witnesses, that the generation of vipers is the fourth generation, for the fourth generation is where judgment is accomplished.

Христос је Јевреје назвао породом аспидиним, и Он употребљава представе суда као поруку Јонину и поруку мудрости Соломонове. Исус, по контексту и са два сведока, указује да је поред аспидин четврти нараштај, јер је четврти нараштај онај у коме се суд извршава.

The one hundred and forty-four thousand are the ensign, or the sign of the latter days, as is the law of God, and the Sabbath. The sign of Jonah is the sign of the resurrection, which for the Jews in Christ’s day and age was His baptism, when the Holy Spirit descended, represented as a dove. Jonah means “dove.” Jonah, John the Revelator, Daniel, Joseph and Lazarus represent the one hundred and forty-four thousand, who are resurrected from being dead in the street for three and a half days. At that point they are to transition from Laodiceans unto Philadelphians, thus becoming the eighth that is of the seven. Jonah represents baptism, for he was cast into the water and symbolically died when he was eaten by the whale. He was thereafter resurrected, as was John, when he was taken out of the boiling oil, and as was Daniel when he was taken out of the lion’s den, and as was Joseph, when he was taken out of the pit, as was Lazarus, the sealing miracle in the time of Christ. The Jews could not see the sign of Jonah, as represented by Christ’s resurrection any clearer than Adventism sees the sign of 9/11, which is the sign of Jonah.

Сто четрдесет и четири хиљаде јесу знамење, или знак последњих дана, као што су то закон Божји и Субота. Знак Јонин јесте знак васкрсења, који је за Јевреје у Христово време био Његово крштење, када је Свети Дух сишао, представљен као голуб. Јона значи „голуб“. Јона, Јован Откривалац, Данило, Јосиф и Лазар представљају сто четрдесет и четири хиљаде, који васкрсавају из стања мртвих на улици током три и по дана. У том тренутку они треба да пређу од Лаодикијаца у Филаделфијце, те тако постајући осми који је од седморице. Јона представља крштење, јер је био бачен у воду и симболично умро када га је прогутао кит. Потом је био васкрснут, као што је био и Јован, када је био извађен из кључалог уља, и као што је био Данило када је био изведен из лавовске јаме, и као што је био Јосиф, када је био извађен из јаме, као и Лазар, чудо запечаћења у Христово време. Јевреји нису могли јасније да виде знак Јонин, представљен Христовим васкрсењем, него што адвентизам види знак 11. септембра, који је знак Јонин.

We will continue these subjects in the next article.

Наставићемо ове теме у следећем чланку.

> “The burden of the warning now to come to the people of God, nigh and afar off, is the third angel’s message. And those who are seeking to understand this message will not be led by the Lord to make an application of the Word that will undermine the foundation and remove the pillars of the faith that has made Seventh-day Adventists what they are today. The truths that have been unfolding in their order, as we have advanced along the line of prophecy revealed in the Word of God, are truth, sacred, eternal truth today. Those who passed over the ground step by step in the past history of our experience, seeing the chain of truth in the prophecies, were prepared to accept and obey every ray of light. They were praying, fasting, searching, digging for the truth as for hidden treasures, and the Holy Spirit, we know, was teaching and guiding us. Many theories were advanced, bearing a semblance of truth, but so mingled with misinterpreted and misapplied scriptures, that they led to dangerous errors. Very well do we know how every point of truth was established, and the seal set upon it by the Holy Spirit of God. And all the time voices were heard, ‘Here is the truth,’ ‘I have the truth; follow me.’ But the warnings came, ‘Go not ye after them. I have not sent them, but they ran.’ (See Jeremiah 23:21.)

> „Терет опомене која сада треба да дође народу Божјем, и ближњима и онима који су далеко, јесте порука трећег анђела. И они који настоје да разумеју ову поруку неће бити вођени од Господа да примењују Реч на начин који би подривао темељ и уклањао стубове вере која је учинила да адвентисти седмога дана буду оно што су данас. Истине које су се откривале својим редом, док смо напредовали дуж линије пророштва откривене у Речи Божјој, јесу истина, света, вечна истина и данас. Они који су у прошлој историји нашега искуства корак по корак прелазили то тло, посматрајући ланац истине у пророштвима, били су припремљени да прихвате и послушају сваки зрак светлости. Они су се молили, постили, истраживали, копали за истином као за сакривеним благом, и Свети Дух је, знамо, поучавао и водио нас. Изношене су многе теорије, које су носиле привид истине, али су биле тако помешане с погрешно протумаченим и погрешно примењеним текстовима Светога писма да су водиле у опасне заблуде. Врло добро знамо како је свака тачка истине била утврђена и како је на њу стављен печат Светим Духом Божјим. А све време су се чули гласови: ‘Овде је истина’, ‘Ја имам истину; пођите за мном.’ Али су долазиле опомене: ‘Не идите за њима. Ја их нисам послао, али су они трчали.’ (Видети Јеремија 23:21.)“

> “The leadings of the Lord were marked, and most wonderful were His revelations of what is truth. Point after point was established by the Lord God of heaven. That which was truth then, is truth today. But the voices do not cease to be heard—‘This is truth. I have new light.’ But these new lights in prophetic lines are manifest in misapplying the Word and setting the people of God adrift without an anchor to hold them. If the student of the Word would take the truths which God has revealed in the leadings of His people, and appropriate these truths, digest them, and bring them into their practical life, they would then be living channels of light. But those who have set themselves to study out new theories, have a mixture of truth and error combined, and after trying to make these things prominent, have demonstrated that they have not kindled their taper from the divine altar, and it has gone out in darkness.” Selected Messages, book 2, 103, 104.

> „Вођства Господња била су јасно обележена, и најдивнија била су Његова откривења о томе шта је истина. Тачка по тачка била је утврђена од Господа Бога небескога. Оно што је тада било истина, истина је и данас. Али гласови не престају да се чују — ‘Ово је истина. Имам нову светлост.’ Но ове нове светлости у пророчким линијама испољавају се у погрешној примени Речи и у томе што Божји народ препуштају да лута без сидра које би га држало. Када би проучавалац Речи узео истине које је Бог открио у вођствима Свога народа, и присвојио те истине, усвојио их и унео их у свој практични живот, тада би био живи канал светлости. Али они који су се дали на проучавање нових теорија имају мешавину истине и заблуде сједињених заједно, и, пошто су настојали да те ствари учине истакнутим, показали су да нису упалили своју свећу на божанском олтару, и она се угасила у тами.“ Selected Messages, књ. 2, 103, 104.

Back to Articles