Article

# The Book of Daniel - Number Fifty-Five

Књига пророка Данила — број педесет и пет

Unveiling the Prophetic Tapestry: Gabriel’s Revelation to Daniel

Разоткривање пророчке таписерије: Гаврилово откривење Данилу

Author

Jeff Pippenger

Published

January 19, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

Gabriel came to Daniel after he had come to understand the seventy years of captivity of the prophecy of Jeremiah, and the oath and curse of Moses.

Гаврило је дошао Данилу након што је разумео седамдесет година ропства из пророчанства Јеремијиног, као и Мојсијеву заклетву и проклетство.

> In the first year of his reign I Daniel understood by books the number of the years, whereof the word of the Lord came to Jeremiah the prophet, that he would accomplish seventy years in the desolations of Jerusalem. . . . Yea, all Israel have transgressed thy law, even by departing, that they might not obey thy voice; therefore the curse is poured upon us, and the oath that is written in the law of Moses the servant of God, because we have sinned against him. And he hath confirmed his words, which he spake against us, and against our judges that judged us, by bringing upon us a great evil: for under the whole heaven hath not been done as hath been done upon Jerusalem. As it is written in the law of Moses, all this evil is come upon us: yet made we not our prayer before the Lord our God, that we might turn from our iniquities, and understand thy truth. Therefore hath the Lord watched upon the evil, and brought it upon us: for the Lord our God is righteous in all his works which he doeth: for we obeyed not his voice. Daniel 9:2, 11–14.

> Прве године његова царовања ја Данило разумех из књига број година, за које дође реч Господња Јеремији пророку, да ће навршити седамдесет година пустошења Јерусалима.... Да, сав Израиљ преступи закон твој, одступивши да не слуша глас твој; зато се изли на нас проклетство и заклетва која је написана у закону Мојсија, слуге Божјег, јер сагрешисмо Њему. И потврди Он речи своје, које је говорио против нас и против судија наших који су нам судили, пустивши на нас зло велико; јер под целим небом не учини се као што се учини у Јерусалиму. Као што је написано у закону Мојсијевом, све ово зло дође на нас; али се не молисмо Господу Богу своме да бисмо се одвратили од безакоња својих и разумели истину твоју. Зато Господ бде над злом и пусти га на нас; јер је Господ Бог наш праведан у свим делима својим која чини, јер не слушасмо глас Његов. Данило 9:2, 11–14.

The word that Daniel used that is translated as “the oath,” is the same word Moses used that is translated as “seven times,” in Leviticus twenty-six. Sister White informs us that in chapter nine, Daniel was seeking to understand the relationship of Jeremiah’s period of seventy years and the period of twenty-three hundred years. Gabriel had been commanded in chapter eight to make Daniel understand the vision of the twenty-three hundred days, and Gabriel is finishing his work when he returns in chapter nine, and informs Daniel to mentally separate the two visions that have been the theme of chapters, seven, eight and also nine. Those two visions are the theme of the “increase of knowledge” that was unsealed in 1798.

Реч коју је Данило употребио, а која је преведена као „заклетва“, јесте иста она реч коју је Мојсије употребио, а која је у Левитској двадесет шест преведена као „седам пута“. Сестра Вајт нас обавештава да је у деветом поглављу Данило настојао да разуме однос између Јеремијиног раздобља од седамдесет година и раздобља од две хиљаде и три стотине година. Гаврилу је у осмом поглављу било заповеђено да учини да Данило разуме виђење о две хиљаде и три стотине дана, а Гаврило довршава своје дело када се враћа у деветом поглављу и обавештава Данила да у мислима раздвоји два виђења која су била тема седмог, осмог, а такође и деветог поглавља. Та два виђења јесу тема „умножења знања“ које је било отпечаћено 1798. године.

Jeremiah’s seventy years and the “curse” of Moses are both symbols of the “seven times,” as represented by Moses’ “oath,” but Gabriel is going to present the breakdown of the period of twenty-three hundred years. It can only be rightly divided when the relation of the vision (“chazon”) of the trampling down, and the vision (“mareh”) of the appearance are rightly divided. Gabriel began by identifying that a probationary period of four hundred and ninety years was given for the Jews. That period was the same as the four hundred and ninety year period of rebellion which had produced the seventy years of captivity.

Јеремијиних седамдесет година и Мојсијево „проклетство“ обоје су симболи „седам времена“, како је представљено Мојсијевом „заклетвом“, али Гаврило ће изложити рашчлањење периода од две хиљаде и три стотине година. Он се може исправно разделити само када се исправно разлучи однос између виђења („chazon“) о гажењу и виђења („mareh“) о појављивању. Гаврило је започео тиме што је утврдио да је Јеврејима дат пробни период од четири стотине и деведесет година. Тај период био је исти као и период од четири стотине и деведесет година побуне који је произвео седамдесет година ропства.

The word “determined” in verse twenty-four addresses the period from the going forth of the third decree in 457 BC, until the stoning of Stephen in 34 AD, but the word “determined” in verses twenty-six and twenty-seven is identifying the desolating powers of paganism and papalism.

Реч „одређено“ у двадесет четвртом стиху односи се на раздобље од објављивања трећег указа 457. године пре Христа до каменовања Стефана 34. године после Христа, али реч „одређено“ у двадесет шестом и двадесет седмом стиху означава опустошујуће силе паганства и папства.

> And after threescore and two weeks shall Messiah be cut off, but not for himself: and the people of the prince that shall come shall destroy the city and the sanctuary; and the end thereof shall be with a flood, and unto the end of the war desolations are determined. And he shall confirm the covenant with many for one week: and in the midst of the week he shall cause the sacrifice and the oblation to cease, and for the overspreading of abominations he shall make it desolate, even until the consummation, and that determined shall be poured upon the desolate. Daniel 9:26, 27.

> И после шездесет и две седмице Месија ће бити погубљен, али не за себе; и народ кнеза који ће доћи разориће град и светињу; и његов ће крај бити с потопом, и до свршетка рата одређена су пустошења. И утврдиће завет с многима за једну седмицу; и усред седмице учиниће да престане жртва и принос, и због ширења гадости опустошиће је, све до свршетка, и оно што је одређено излиће се на опустошенога. Данило 9:26, 27.

Gabriel informs Daniel that “after” the “Messiah” was “cut off” the “people of the prince that shall come shall destroy the city and the sanctuary.” Pagan Rome destroyed the “city and sanctuary” in the siege that lasted exactly three and a half years from the year 66 to 70 AD. Gabriel identifies that “the end of the war” would be “with a flood,” and that the war would consist of “desolations.” The war that was accomplished against Jerusalem and the sanctuary was the trampling down that was accomplished by paganism and papalism. The pagan power that would destroy Jerusalem in the beginning was Babylon, but the pagan power that would destroy it after the Messiah was crucified was pagan Rome. But the war against the sanctuary and host was accomplished by two desolating powers, and the second of the two desolating powers in the Scriptures is the papacy.

Гаврило обавештава Данила да ће „после“ што „Помазаник“ буде „погубљен“, „народ кнеза који ће доћи разрушити град и светињу“. Пагански Рим је разорио „град и светињу“ у опсади која је трајала тачно три и по године, од 66. до 70. године нове ере. Гаврило указује да ће „свршетак рата“ бити „као потоп“, и да ће се рат састојати од „пустошења“. Рат који је био извршен против Јерусалима и светиње било је гажење које су извршили паганизам и папизам. Паганска сила која је у почетку требало да разори Јерусалим била је Вавилон, али паганска сила која га је разорила после распећа Помазаника био је пагански Рим. Али рат против светиње и војске био је извршен од стране двеју сила пустошења, а друга од те две силе пустошења у Светом писму јесте папство.

The papacy is the power represented as the “overflowing scourge,” it is the power in verse forty of Daniel eleven, that “overflows and passes over.” The trampling down of Jerusalem that began with Babylon, and continued with the iron nation that spoke dark sentences as represented by Moses in Deuteronomy, was followed by the papacy. Until the end of the trampling down “desolations” were “determined.” In verse twenty-seven, Christ confirms the covenant with many for one week. In the middle of that week, the earthly sacrificial system would cease as Christ began his high priestly ministry in the sanctuary in heaven. Because of the Jews’ disobedience during the probationary time that had been cut off for them, the sanctuary and city were again to be made desolate.

Папство је сила представљена као „плавећи бич“; то је сила у четрдесетом стиху једанаесте главе Данила, која „надолази и прелази преко“. Гажење Јерусалима, које је започело са Вавилоном и наставило се са гвозденим народом који је говорио тамне речи, како га Мојсије представља у Поновљеном закону, било је праћено папством. До краја тог гажења „пустошења“ су била „одређена“. У двадесет седмом стиху Христос потврђује завет с многима за једну седмицу. Усред те седмице, земаљски жртвени систем требало је да престане, јер је Христос започео Своју првосвештеничку службу у светилишту на небу. Због непослушности Јевреја у току времена милости које им је било одређено, светилиште и град поново су требали бити опустошени.

The verse says “for the overspreading of abominations he shall make it desolate, even until the consummation, and that determined shall be poured upon the desolate.” When the Jews finally filled their cup of probationary time to the brim, the city and sanctuary were to be desolate until the end of the war. At the “consummation” of the trampling down in 1798, it had been “determined” that the papacy would receive a deadly wound. Then the city and the sanctuary were to be restored and rebuilt, as typified when the Jews came out of literal Babylon under the three decrees.

Стих каже: „и због ширења гадости опустошиће га, и то до свршетка; и оно што је одређено излиће се на пустош.“ Када су Јевреји најзад до врха испунили чашу свога времена кушње, град и Светилиште требало је да буду опустошени до краја рата. При „свршетку“ гажења 1798. године, било је „одређено“ да папство прими смртоносну рану. Тада је град и Светилиште требало да буду обновљени и поново сазидани, као што је било предзнаменовано када су Јевреји изашли из дословног Вавилона под три указа.

Until the consummation of that war Jerusalem was to be trampled down by the papal power. The prophetic periods that make up the distinct periods within the twenty-three hundred years can only be understood correctly when the relation of the vision of trampling down of the seventy years is understood in connection with the vision of the restoration of the sanctuary and host. To reject the vision of the scattering of Moses curse is to reject the vision of the gathering. The vision of the seventy years is the vision of the scattering. The vision of the twenty-three hundred years is the vision of the gathering. The vision of the seventy years is the “chazon” vision of the scattering, and the vision of the twenty-three hundred years is the “mareh” vision of the gathering.

До свршетка тога рата, Јерусалим је требало да буде гаžen од стране папске силе. Пророчки периоди који сачињавају различите периоде унутар две хиљаде и три стотине година могу се исправно разумети једино када се однос виђења о гажењу током седамдесет година схвати у вези са виђењем о обнови Светилишта и војске. Одбацити виђење о расејању Мојсијевог проклетства значи одбацити виђење о сабирању. Виђење о седамдесет година јесте виђење о расејању. Виђење о две хиљаде и три стотине година јесте виђење о сабирању. Виђење о седамдесет година јесте „chazon“ виђење о расејању, а виђење о две хиљаде и три стотине година јесте „mareh“ виђење о сабирању.

> What therefore God hath joined together, let not man put asunder. Mark 10:9.

> Што је, дакле, Бог саставио, човек да не раставља. Марко 10:9.

The two visions have been prophetically joined together, and to reject one is to reject them both. This fact identifies that in spite of Adventism claiming that they uphold the twenty-three hundred year prophecy, they have rejected the central pillar of Adventism, as certainly as they rejected the “seven times” in 1863. Did not the Jews profess to keep the law of God? Did not ancient Israel profess to be looking for the Messiah? Profession is meaningless if it does not uphold the Word of God.

Два виђења су пророчки сједињена, и одбацити једно значи одбацити оба. Ова чињеница показује да су, упркос томе што адвентизам тврди да држи пророчанство о две хиљаде и три стотине година, одбацили средишњи стуб адвентизма, исто тако сигурно као што су 1863. одбацили „седам времена“. Зар Јевреји нису исповедали да држе закон Божји? Зар древни Израиљ није исповедао да очекује Месију? Исповедање ништа не значи ако не подржава Реч Божју.

The Millerites eventually identified October 22, 1844, as the termination of the period of twenty-three hundred days, but their understanding was limited. It was not until after the great disappointment that light came concerning the heavenly sanctuary and Christ’s appearance in the Most Holy Place on that date. Not until after that date, did they see the third angel’s message and the law of God.

Милерити су на крају препознали 22. октобар 1844. године као завршетак раздобља од две хиљаде и три стотине дана, али је њихово разумевање било ограничено. Тек после великог разочарања дошла је светлост у погледу небеске светиње и Христовог појављивања у Светињи над светињама на тај датум. Тек после тог датума увидели су поруку трећег анђела и закон Божји.

The Lord intended to increase the prophetic light associated with the twenty-three hundred years, and in 1856, he opened the door to further light, and over the next seven years Adventism closed that door. It was not until after September 11, 2001, that the Lord led students of prophecy back to Hiram Edson’s articles, and the light of the “seven times,” once again began to increase.

Господ је намеравао да увећа пророчку светлост повезану са две хиљаде и три стотине година, и 1856. године отворио је врата за даљу светлост, а током наредних седам година адвентизам је затворио та врата. Тек после 11. септембра 2001. године Господ је повео проучаваоце пророштва натраг ка чланцима Хајрама Едсона, и светлост о „седам времена“ поново је почела да се увећава.

Refusing to see the relation between the twenty-three hundred year prophecy and the prophecy of twenty-five hundred and twenty years, Adventism came to understand October 22, 1844 in a stunted and incomplete fashion.

Одбијајући да увиди однос између пророчанства о две хиљаде и три стотине година и пророчанства о две хиљаде пет стотина и двадесет година, адвентизам је дошао до тога да 22. октобар 1844. схвати на закржљао и непотпун начин.

Once S. S. Snow locked-in the date for the crucifixion, the date of October 22, 1844, was ascertained.

Када је S. S. Snow утврдио тачан датум распећа, био је утврђен датум 22. октобра 1844. године.

> Know therefore and understand, that from the going forth of the commandment to restore and to build Jerusalem unto the Messiah the Prince shall be seven weeks, and threescore and two weeks: the street shall be built again, and the wall, even in troublous times. And after threescore and two weeks shall Messiah be cut off, but not for himself: and the people of the prince that shall come shall destroy the city and the sanctuary; and the end thereof shall be with a flood, and unto the end of the war desolations are determined. And he shall confirm the covenant with many for one week: and in the midst of the week he shall cause the sacrifice and the oblation to cease, and for the overspreading of abominations he shall make it desolate, even until the consummation, and that determined shall be poured upon the desolate. Daniel 9:25–27.

> Знај, дакле, и разуми, да ће од изласка заповести да се Јерусалим обнови и сазида до Месије Кнеза бити седам недеља и шездесет и две недеље; трг ће опет бити сазидан и зид, и то у тешким временима. И после шездесет и две недеље Месија ће бити погубљен, али не за себе; и народ кнеза који ће доћи разориће град и светињу; и крај ће му бити као потоп, и до свршетка рата одређена су пустошења. И он ће утврдити завет с многима за једну недељу; а усред недеље учиниће да престане жртва и принос, и због ширења гадости опустошиће, и то до свршетка, и оно што је одређено излиће се на пустошника. Данило 9:25–27.

The Millerites recognized the correct date for the crucifixion and then the end of the period of twenty-three hundred years was identified. The “cutting off of the Messiah” in “the midst of the week” in which Christ confirmed “the covenant” because of the Jews filling their cup of probationary time to the top, as represented by the “overspreading of Abominations”, was also identified. The cross became the historical waymark that was essential in the recognition of the message of the Midnight Cry.

Mileriti su prepoznali tačan datum raspeća, a zatim je bio utvrđen završetak razdoblja od dve hiljade i tri stotine godina. Takođe je bilo prepoznato „istrebljenje Mesije“ „usred седмице“, u kojoj je Hristos potvrdio „zavet“, zbog toga što su Jevreji do vrha ispunili čašu svog vremena probe, što je predstavljeno „raširenjem gadosti“. Krst je postao istorijski znamen koji je bio suštinski važan za prepoznavanje poruke Ponoćnog pokliča.

In spite of the light located in the verses that produced such a powerful manifestation of God’s power, the Millerites never reached an understanding of those verses which was represented by Daniel’s desire to understand the relationship of the two visions. The week in which Christ confirmed the covenant was divided into two periods, which Sister White later identified as representing Christ’s personal ministry of three and a half years, followed by his ministry as represented by the disciples. They saw that the historical waymark of the cross became the anchor to ascertain the date of October 22, 1844, but they did not see that it also represented the center of two identical periods of three and a half years, and thus represented the “seven times,” which God through Moses called the “quarrel of his covenant.”

Упркос светлости која се налази у стиховима што су произвели тако моћно испољавање Божје силе, милерити никада нису дошли до разумевања тих стихова које је било представљено Даниловом жељом да разуме однос између две визије. Седмица у којој је Христос потврдио завет била је подељена на два раздобља, која је сестра Вајт касније идентификовала као представљање Христове личне службе од три и по године, а затим Његове службе какву су представљали ученици. Видели су да је историјски међаш крста постао сидро за утврђивање датума 22. октобра 1844, али нису видели да је он такође представљао средиште два истоветна раздобља од по три и по године, те је стога представљао „седам времена“, које је Бог преко Мојсија назвао „свађом свога завета“.

> Then will I also walk contrary unto you, and will punish you yet seven times for your sins. And I will bring a sword upon you, that shall avenge the quarrel of my covenant: and when ye are gathered together within your cities, I will send the pestilence among you; and ye shall be delivered into the hand of the enemy. Leviticus 26:24, 25.

> Тада ћу и ја ићи насупрот вама, и казнићу вас још седам пута за грехе ваше. И пустићу на вас мач, који ће осветити повреду мога завета; и кад се сакупите у својим градовима, послаћу помор међу вас; и бићете предани у руке непријатељу. Левитска 26:24, 25.

When Christ was confirming the covenant with many, it was the covenant that he had a quarrel over with the disobedient Jews. The “quarrel of his covenant,” began in 723 BC, when the Assyrians took the northern kingdom into captivity, and then for twelve hundred and sixty prophetic days, paganism trampled down literal Israel. That trampling down was then followed by another twelve hundred and sixty prophetic days, of papalism trampling down spiritual Israel.

Када је Христос потврђивао савез с многима, то је био савез због којега је имао спор са непокорним Јеврејима. „Спор око његовог савеза“ започео је 723. године пре Христа, када су Асирци одвели северно царство у ропство, а затим је током хиљаду двеста шездесет пророчких дана паганизам газио дословни Израел. За тим гажењем потом је уследило других хиљаду двеста шездесет пророчких дана, током којих је папизам газио духовни Израел.

The prophetic week in which Christ confirmed the covenant, in fulfillment of the vision of twenty three hundred years, also represented the vision of twenty-five hundred and twenty years. The Millerites recognized enough of the prophecy of twenty-three hundred years to correctly proclaim the message of the Midnight Cry, but they chose to reject some of the light which Gabriel’s interpretation in chapter nine was meant to convey.

Пророчка седмица у којој је Христос потврдио завет, у испуњењу визије о две хиљаде и три стотине година, такође је представљала визију о две хиљаде пет стотина и двадесет година. Милерити су препознали довољно од пророчанства о две хиљаде и три стотине година да исправно објаве вест о Поноћном покличу, али су изабрали да одбаце део светлости коју је Гаврилово тумачење у деветом поглављу било намењено да пренесе.

Gabriel had instructed Daniel to rightly divide (mentally separate) the two visions, represented as “matter” and “vision,” and in fulfillment of that counsel Sister White informs us that this was the very burden of Daniel as he sought to understand the relation of the seventy weeks (a symbol of “seven times”), and the twenty-three hundred years.

Гаврило је поучио Данила да правилно разлучи (умно раздвоји) две визије, представљене као „ствар“ и „визија“, а у испуњењу тог савета сестра Вајт нас обавештава да је то био управо терет Данилов док је настојао да разуме однос између седамдесет седмица (симбола „седам времена“) и две хиљаде и три стотине година.

Adventism’s rejection of the “seven times,” placed them in a position where they could not understand that the first period of four hundred and ninety years, which was cut off from the twenty-three hundred years, represented the rebellion of the covenant that Moses identifies as the “quarrel of his covenant”.

Адвентистичко одбацивање „седам времена“ поставило их је у положај у којем нису могли да разумеју да прво раздобље од четири стотине и деведесет година, које је било одсечено од две хиљаде и три стотине година, представља побуну против завета коју Мојсије означава као „свађу око свога завета“.

They were also prevented from recognizing that the crucifixion in the midst of the week did more than simply identify the date, for it identified the very center of Christ’s quarrel with Israel’s disobedience with the blood of the covenant. They were blind to the fact that the blood that was shed for many at the cross, that was confirming his covenant, was also confirming the covenant set forth in Leviticus twenty-five and twenty-six.

Такође им је било онемогућено да препознају да распеће усред седмице није само одредило датум, него је означило само средиште Христовог спора с Израилевом непослушношћу крвљу завета. Били су слепи за чињеницу да је крв која је на крсту проливена за многе, која је потврђивала његов завет, такође потврђивала завет изложен у Левитској књизи двадесет петој и двадесет шестој.

Ancient Israel took upon themselves a covenant where they defined the covenant as their proclamation “that all that the Lord has said, we will do,” totally unaware that the covenant which Christ was offering required that His law be written upon the heart. Their pharisaical definition of the terms of the covenant prevented them from understanding and accepting the true covenant.

Древни Израиљ узео је на себе завет у коме су они сами одредили завет као своју изјаву: „све што је Господ рекао, чинићемо“, потпуно несвесни да је завет који је Христос нудио захтевао да Његов закон буде написан на срцу. Њихово фарисејско одређење услова завета спречило их је да разумеју и прихвате истински завет.

Modern Israel has defined the blood of the cross in the midst of the week in terms which cause the same blindness for modern Israel that was upon ancient Israel when they rejected the Messiah and proclaimed they had no king but Caesar.

Савремени Израел је одредио крв крста усред седмице у изразима који проузрокују исто слепило за савремени Израел какво је било над древним Израелом када су одбацили Месију и објавили да немају цара осим ћесара.

Modern Israel is blind to the fact that the history which Gabriel outlined for Daniel not only includes the confirmation of the covenant, but also the scattering that is brought upon those who reject that covenant, for the verses identify that pagan Rome (the prince that was to come), would destroy the city and the sanctuary, and that unto the end of the war (which trampled down the sanctuary and the host) “desolations,” in the plural, were determined.

Савремени Израел је слеп за чињеницу да историја коју је Гаврило изложио Данилу не укључује само потврђивање завета, него и расејање које долази на оне који тај завет одбацују, јер стихови показују да ће пагански Рим (кнез који ће доћи) разорити град и светињу, и да су до краја рата (који је погазио светињу и војску) биле одређене „пустоши“, у множини.

In the history where Christ shed his blood to confirm the covenant with many, the two desolating powers of pagan and papal Rome are specifically identified. The blood shed upon the cross is what Christ brings into the heavenly sanctuary, and is a symbol of His work represented by the “mareh” vision of twenty-three hundred years. That history is woven in with the history of the “chazon” vision of twenty-five hundred and twenty years, as represented by the two desolating powers that would trample down the sanctuary and the host.

У историји у којој је Христос пролио своју крв да потврди завет с многима, две пустошне силе, пагански и папски Рим, посебно су означене. Крв проливена на крсту јесте оно што Христос уноси у небеску светињу, и представља симбол Његовог дела приказаног визијом „mareh“ од две хиљаде и три стотине година. Та историја је испреплетена са историјом визије „chazon“ од две хиљаде и пет стотина и двадесет година, како је представљено двема пустошним силама које ће погазити светињу и војску.

The truths which were represented in Miller’s dream as jewels shone as bright as the sun, but they were incomplete. In the last days, when the Midnight Cry is repeated to the very letter, those very jewels will be cast into the new, larger casket by the “dirt brush Man”, and they will then shine ten times brighter than they originally did. They become the test of the final Midnight Cry message. Those jewels were specifically identified by the two witnesses prophesied by Habakkuk, as tables. When the two tables of the 1843 and 1850 pioneer charts are laid upon each other “line upon line”, Miller’s jewels are specifically identified, and in so doing those jewels represent the message of the final Midnight Cry.

Истине које су у Милеровом сну биле представљене као драгуљи сијале су сјајно као сунце, али су биле непотпуне. У последњим данима, када се Поноћни поклич понови дословно, ти исти драгуљи биће положени у нову, већу кутију од стране „Човека са четком за прашину“, и тада ће сијати десет пута јаче него што су првобитно сијали. Они постају проба завршне поруке Поноћног поклича. Те драгуље су као таблице посебно препознала два сведока о којима је пророковао Авакум. Када се две таблице пионирских карата из 1843. и 1850. године положе једна преко друге „ред на ред“, Милерови драгуљи бивају јасно препознати, и тиме ти драгуљи представљају поруку завршног Поноћног поклича.

Most of the truths upon the two charts illustrate prophecies that were fulfilled prior to 1844, such as the identification of the beasts of Daniel seven and eight. The image of Daniel two is represented. The argument over whether it is Rome or Antiochus Epiphanes which establishes the vision is there. The first disappointment and the tarrying time of Habakkuk and the ten virgins is there. The arrival of the third angel is there, as is the heavenly sanctuary. “The daily” as a symbol of paganism is there. And of course, the three Woes of Islam are there. When brought together the charts represent an illustration of the “increase of knowledge” that takes place when the Lion of the tribe of Judah unseals a prophetic truth.

Већина истина на обе карте приказује пророчанства која су се испунила пре 1844. године, као што је препознавање звери из Данила седам и осам. Представљен је лик из Данила два. Тамо се налази расправа о томе да ли визију утврђује Рим или Антиох Епифан. Тамо су и прво разочарање и време одлагања из Авакума и десет девојака. Тамо је и долазак трећег анђела, као и небеска светиња. Тамо је и „свакодневна“ као симбол паганства. И, наравно, тамо су и три тешкоће ислама. Када се саставе заједно, карте представљају приказ „умножавања знања“ које настаје када Лав из племена Јудина скине печат с неке пророчке истине.

As we wind down our consideration of the vision of the Ulai River as the symbol of the prophetic knowledge that was unsealed at the time of the end in 1798, which increased to make up the jewels in the new, larger casket of William Miller’s dream, we will revisit the Millerite truths which were incomplete in their history. Some were left in an incomplete state because of the time in history in which the Millerites were living, and others were left incomplete through the disobedience of those who refused to keep up with the advancing light of the third angel.

Док приводимо крају наше разматрање виђења реке Улај као симбола пророчког знања које је било распечаћено у време свршетка 1798. године, а које се умножило да би сачињавало драгуље у новој, већој кутији из сна Вилијама Милера, поново ћемо се осврнути на милеритске истине које су у њиховој историји биле непотпуне. Неке су остале у непотпуном стању због времена у историји у којем су милерити живели, а друге су остале непотпуне услед непослушности оних који су одбили да иду у корак са напредујућом светлошћу трећег анђела.

We will continue these things in the next article.

Наставићемо ове ствари у следећем чланку.

> “Those whom God has sent with a message are only men, but what is the character of the message which they bear? Will you dare to turn from, or make light of, the warnings, because God did not consult you as to what would be preferred? God calls men who will speak, who will cry aloud and spare not. God has raised up his messengers to do his work for this time. Some have turned from the message of the righteousness of Christ to criticize the men and their imperfections, because they do not speak the message of truth with all the grace and polish desirable. They have too much zeal, are too much in earnest, speak with too much positiveness, and the message that would bring healing and life and comfort to many weary and oppressed souls, is, in a measure, excluded; for just in proportion as men of influence close their own hearts and set up their own wills in opposition to what God has said, will they seek to take away the ray of light from those who have been longing and praying for light and for vivifying power. Christ has registered all the hard, proud, sneering speeches spoken against his servants as against himself.

> „Они које је Бог послао са поруком само су људи, али какав је карактер поруке коју носе? Хоћете ли се усудити да се одвратите од опомена или да их сматрате безначајним, зато што се Бог није посаветовао с вама о томе шта би било пожељније? Бог позива људе који ће говорити, који ће викати из свег гласа и неће штедети. Бог је подигао своје веснике да изврше његово дело за ово време. Неки су се одвратили од поруке Христове праведности да би критиковали људе и њихове недостатке, зато што поруку истине не износе са свом благодаћу и углађеношћу која би била пожељна. Имају превише ревности, сувише су озбиљни, говоре сувише одређено, и зато се порука која би многим уморним и потлаченим душама донела исцељење и живот и утеху, у извесној мери искључује; јер управо сразмерно томе како људи од утицаја затварају своја срца и постављају своју вољу насупрот ономе што је Бог казао, тако ће настојати да одузму зрак светлости од оних који су чезнули и молили се за светлост и за животворну силу. Христос је забележио све тврде, охоле, подругљиве речи изговорене против својих слугу као изговорене против самога себе.“

> “The third angel’s message will not be comprehended, the light which will lighten the earth with its glory will be called a false light, by those who refuse to walk in its advancing glory. The work that might have been done, will be left undone by the rejecters of truth, because of their unbelief. We entreat of you who oppose the light of truth, to stand out of the way of God’s people. Let Heaven-sent light shine forth upon them in clear and steady rays. God holds you to whom this light has come, responsible for the use you make of it. Those who will not hear will be held responsible; for the truth has been brought within their reach, but they despised their opportunities and privileges. Messages bearing the divine credentials have been sent to God’s people; the glory, the majesty, the righteousness of Christ, full of goodness and truth, have been presented; the fullness of the Godhead in Jesus Christ has been set forth among us with beauty and loveliness, to charm all whose hearts were not closed with prejudice. We know that God has wrought among us. We have seen souls turn from sin to righteousness. We have seen faith revived in the hearts of the contrite ones. Shall we be like the lepers that were cleansed who went on their way, and only one returned to give glory to God? Let us rather tell of his goodness, and praise God with heart, with pen, and with voice.” Review and Herald, May 27, 1890.

> „Порука трећег анђела неће бити схваћена; светлост која ће обасјати земљу својом славом биће названа лажном светлошћу од стране оних који одбијају да ходе у њеној све већој слави. Дело које је могло бити учињено остаће неизвршено од стране оних који одбацују истину, због свога неверовања. Усрдно вас молимо, вас који се противите светлости истине, да се склоните с пута Божјем народу. Нека светлост послата с Неба засија на њих јасним и постојаним зрацима. Бог вас, којима је ова светлост дошла, држи одговорнима за начин на који је употребљавате. Они који неће да чују биће позвани на одговорност; јер им је истина била стављена надохват, али су презрели своје прилике и предности. Поруке које носе божанска обележја послате су Божјем народу; слава, величанство, праведност Христова, пуна доброте и истине, били су изнесени пред народ; пуноћа Божанства у Исусу Христу била је изложена међу нама у лепоти и милини, да привуче све чија срца нису била затворена предрасудама. Знамо да је Бог деловао међу нама. Видели смо душе како се одвраћају од греха ка праведности. Видели смо како је вера оживела у срцима скрушених. Хоћемо ли бити као губавци који су били очишћени, па су отишли својим путем, а само се један вратио да ода славу Богу? Радије казујмо о Његовој доброти и хвалимо Бога срцем, пером и гласом.” Review and Herald, 27. мај 1890.

Back to Articles