Article

# Parallel Warnings - Number Four

Паралелна упозорења — број четири

Foundations of Faith and the Peril of Forgetting: Lessons from Prophecy and History

Темељи вере и опасност заборава: поуке из пророштва и историје

Author

Jeff Pippenger

Published

August 8, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

> Whom shall he teach knowledge? and whom shall he make to understand doctrine? them that are weaned from the milk, and drawn from the breasts.

> Кога ће научити знању? и кога ће привести да разуме науку? Оне који су одбијени од млека, и одвучени од груди.

> For precept must be upon precept, precept upon precept; line upon line, line upon line; here a little, and there a little:

> Јер заповест мора бити на заповест, заповест на заповест; правило на правило, правило на правило; овде мало, и онде мало:

> For with stammering lips and another tongue will he speak to this people. To whom he said, This is the rest wherewith ye may cause the weary to rest; and this is the refreshing: yet they would not hear.

> Јер ће муцавим уснама и другим језиком говорити овоме народу. Онима којима је рекао: Ово је починак којим можете дати одмора уморноме; и ово је освежење; али они не хтедоше да чују.

> But the word of the Lord was unto them precept upon precept, precept upon precept; line upon line, line upon line; here a little, and there a little; that they might go, and fall backward, and be broken, and snared, and taken. Isaiah 28:9–13.

> Али њима је реч Господња била заповест на заповест, заповест на заповест; правило на правило, правило на правило; овде мало и онде мало; да би ишли, и падали натрашке, и разбили се, и уплели се у замку, и били ухваћени. Исаија 28:9–13.

These verses from Isaiah have been addressed repeatedly in Habakkuk’s Tables. Here I need to simply touch upon to take a point or two from these previous verses, to add to the current discussion. This passage shows a people that fail a test for they “go, and fall backward, and be broken, and snared, and taken.” They were a people that failed a test concerning who God would attempt to “teach” to “understand” “knowledge” or “doctrine.” It was a test that was based upon understanding an increase of knowledge, so it was the same test that separated the wise and the wicked in Daniel chapter twelve, for all the prophets agree and identify the end of the world. In Daniel twelve the “wise” understand, but the “wicked” do not understand the increase of knowledge.

Ови стихови из Исаије више пута су разматрани у Авакумовим Таблицама. Овде је потребно да их само дотакнем, како бих из ових ранијих стихова узео једну или две поенте и додао их садашњем разматрању. Овај одломак показује народ који пада на испиту, јер „иду, и падају натрашке, и разбијају се, и заплићу се, и бивају ухваћени“. То је био народ који није положио испит у погледу тога кога ће Бог покушати да „учи“ да „разуме“ „знање“ или „науку“. То је био испит који се заснивао на разумевању умножења знања, те је стога био исти онај испит који је у дванаестом поглављу Данила раздвојио мудре од безбожних, јер се сви пророци слажу и указују на крај света. У дванаестом поглављу Данила „мудри“ разумеју, а „безбожни“ не разумеју умножење знања.

The people in Isaiah’s passage were tested by “the word of the Lord” which “they would not hear.” And the specific “word of the Lord” that they rejected, and that would have allowed them to “understand” the increase of “knowledge” was the biblical rule that defines how to correctly align prophetic histories. Those that fall in Isaiah’s passage rejected the rule that identifies that in order to understand a prophetic history you must seek for that line “here a little, and there a little.” The word of the Lord that produced a test which they rejected was the technique of selecting prophetic lines from here and there, and then to place one of those selected lines of prophetic history in parallel to the other lines of prophetic history that address the same theme. The success of the endeavor to lay line upon line in this way depends on the application of the genuine rules of prophetic interpretation. Those rules, which are “precepts” also to be brought together and they are found here and there within the Bible. Isaiah’s virgins who fail the test, do so because they forget, the main thing they should not have forgotten, and that is, that history repeats.

Народ у Исаијином одломку био је искушан „речју Господњом“, коју „нису хтели слушати“. А та одређена „реч Господња“ коју су одбацили, и која би им омогућила да „разумеју“ умножавање „знања“, била је библијско правило које одређује како се пророчке историје исправно усклађују. Они који падају у Исаијином одломку одбацили су правило које указује да, да би се разумела нека пророчка историја, ту линију треба тражити „овде мало, онде мало“. Реч Господња која је произвела пробу коју су одбацили била је поступак одабирања пророчких линија одавде и оданде, а затим постављања једне од тих изабраних линија пророчке историје у паралелу с другим линијама пророчке историје које обрађују исту тему. Успех настојања да се на тај начин ставља ред на ред зависи од примене истинских правила пророчког тумачења. Та правила, која су такође „уредбе“, треба сабрати, а она се налазе овде и онде по Библији. Исаијине девице које не положе пробу чине то зато што заборављају оно главно што нису смеле заборавити, а то је да се историја понавља.

> “We have nothing to fear for the future, except as we shall forget the way the Lord has led us, and His teaching in our past history.” Life Sketches, 196.

> „Немамо ничега да се бојимо за будућност, осим ако заборавимо пут којим нас је Господ водио и Његово учење у нашој досадашњој историји.“ Life Sketches, 196.

God is not the author of confusion, and an anchor point of that fact is that every prophet in the Bible is identifying the same prophetic line. They do not all see the identical events on the line, but it is always the same line of events at the end of the world. It is the events that lead to the close of probation, followed by the seven last plagues which concludes with the Second Coming of Christ. One prophet’s story might be of God’s faithful people in that line of history, but another prophet’s testimony may be of God’s unfaithful people, or of the United States, the Vatican, the United Nations, the merchants of the earth or Islam, but it is always the same line.

Бог није творац забуне, и једно од упоришних места те чињенице јесте то што сваки пророк у Библији указује на исту пророчку линију. Они не виде сви истоветне догађаје на тој линији, али то је увек иста линија догађаја на крају света. То су догађаји који воде до затварања времена милости, након чега следи седам последњих зала, што се окончава Другим Христовим доласком. Причa једног пророка може говорити о Божјем верном народу у тој линији историје, али сведочанство другог пророка може бити о Божјем неверном народу, или о Сједињеним Америчким Државама, Ватикану, Уједињеним нацијама, трговцима земаљским или исламу, али је то увек иста линија.

Malachi’s Elijah message, as well as the messages represented in Revelation chapters one, fourteen and eighteen, and the message of Daniel eleven and twelve are the very same message. They are all the same line of history, but each with their own special contribution to the story.

Малахијина порука о Илији, као и поруке представљене у Откривењу, у првом, четрнаестом и осамнаестом поглављу, и порука из Данила једанаест и дванаест, јесу једна те иста порука. Све оне представљају исту линију историје, али свака са својим посебним доприносом причи.

What is almost universally misunderstood about that special message is the fact that it is only revealed to God’s people just before the close of human probation. Knowing that the special message always warns of the soon coming close of probation, we will consider perhaps the clearest illustration of the close of probation in the Bible.

Оно што се готово свеопште погрешно разуме у вези с том посебном поруком јесте чињеница да се она открива Божјем народу тек непосредно пре завршетка времена милости за човечанство. Знајући да та посебна порука увек упозорава на скоро наступајући завршетак времена милости, размотрићемо можда најјаснији приказ завршетка времена милости у Библији.

> He that is unjust, let him be unjust still: and he which is filthy, let him be filthy still: and he that is righteous, let him be righteous still: and he that is holy, let him be holy still. Revelation 22:11.

> Ко чини неправду, нека и даље чини неправду; и ко је нечист, нека и даље буде нечист; и ко је праведан, нека и даље чини правду; и ко је свет, нека се и даље освећује. Откривење 22:11.

Before the end of probationary time is announced in the sanctuary above with the words of verse eleven, there is to be a special warning prophetic message from the book of Revelation that is unsealed to God’s servants.

Пре него што окончање времена милости буде објављено у небеској светињи речима из једанаестог стиха, Божјим слугама треба да буде упућена посебна пророчка опоменска порука из књиге Откривења, која је откривена.

> And he saith unto me, Seal not the sayings of the prophecy of this book: for the time is at hand. He that is unjust, let him be unjust still: and he which is filthy, let him be filthy still: and he that is righteous, let him be righteous still: and he that is holy, let him be holy still. Revelation 22:10, 11.

> И рече ми: Не запечаћуј речи пророштва ове књиге, јер је време близу. Ко чини неправду, нека и даље чини неправду; и ко је нечист, нека и даље буде нечист; и ко је праведан, нека и даље чини правду; и ко је свет, нека и даље буде свет. Откривење 22:10, 11.

There is to be a special prophetic message recognized by God’s people just before the seven last plagues. When that “time is at hand” “the prophecy of this book” (the prophecy of Revelation) that has been sealed is to be unsealed. The only prophecy in the book of Revelation that has been sealed is the prophecy of the seven thunders.

Треба да постоји посебна пророчка порука коју ће Божји народ препознати непосредно пре седам последњих зала. Када „време буде близу“, „пророштво ове књиге“ (пророштво Откривења), које је било запечаћено, треба да буде отпечаћено. Једино пророштво у књизи Откривења које је било запечаћено јесте пророштво о седам громова.

> And I saw another mighty angel come down from heaven, clothed with a cloud: and a rainbow was upon his head, and his face was as it were the sun, and his feet as pillars of fire: And he had in his hand a little book open: and he set his right foot upon the sea, and his left foot on the earth, And cried with a loud voice, as when a lion roareth: and when he had cried, seven thunders uttered their voices. And when the seven thunders had uttered their voices, I was about to write: and I heard a voice from heaven saying unto me, Seal up those things which the seven thunders uttered, and write them not. Revelation 10:1–4.

> И видех другога силнога анђела где силази с неба, обучена у облак; и дуга беше над главом његовом, и лице његово беше као сунце, а ноге његове као стубови огњени; и имаше у руци својој књижицу отворену; и постави десну ногу своју на море, а леву на земљу, и повика гласом великим, као кад лав риче; и кад повика, седам громова изговорише своје гласове. И кад седам громова изговорише своје гласове, хтедох да пишем; и чух глас с неба где ми говори: Запечати што изговорише седам громова, и ово не пиши. Откривење 10:1–4.

Just before human probation closes, when “the time is at hand” there will be an unsealing of a special Bible truth identifying “things which must shortly come to pass.” The mighty angel of Revelation ten is Jesus Christ, who cried as a Lion.

Непосредно пре него што се људско време милости заврши, када је „време близу“, доћи ће до откривања једне нарочите библијске истине која указује на „оно што ускоро треба да буде“. Силни анђео из Откривења десете главе јесте Исус Христос, који је повикао као Лав.

> “The mighty angel who instructed John was no less a personage than Jesus Christ. Setting His right foot on the sea, and His left upon the dry land, shows the part which He is acting in the closing scenes of the great controversy with Satan. This position denotes His supreme power and authority over the whole earth. The controversy had waxed stronger and more determined from age to age, and will continue to do so, to the concluding scenes when the masterly working of the powers of darkness shall reach their height. Satan, united with evil men, will deceive the whole world and the churches who receive not the love of the truth. But the mighty angel demands attention. He cries with a loud voice. He is to show the power and authority of His voice to those who have united with Satan to oppose the truth.” The Seventh-day Adventist Bible Commentary, volume 7, 971.

> „Silni anđeo koji je poučavao Jovana nije bio ništa manje ličnost nego Isus Hristos. To što je Svoju desnu nogu postavio na more, a levu na suhu zemlju, pokazuje ulogu koju On vrši u završnim prizorima velike borbe sa Sotonom. Ovaj položaj označava Njegovu vrhovnu silu i vlast nad celom zemljom. Ta borba je iz veka u vek postajala sve žešća i odlučnija, i nastaviće tako do završnih prizora, kada će majstorsko delovanje sila tame dostići svoj vrhunac. Sotona će, sjedinjen sa zlim ljudima, prevariti ceo svet i crkve koje ne prime ljubav prema istini. Ali silni anđeo zahteva pažnju. On viče jakim glasom. On treba da pokaže silu i vlast Svoga glasa onima koji su se sjedinili sa Sotonom da bi se suprotstavili istini.“ The Seventh-day Adventist Bible Commentary, tom 7, 971.

At the end the “churches” that “Satan” deceives are deceived because they received not the love of the “truth.” The word “truth” in the passage from second Thessalonians which Sister White just referred to is the primary Greek word that is derived from the Hebrew word translated as “truth” that is composed with three Hebrew letters and represents the Alpha and Omega. Is there any biblical evidence that the truth connected with the rule of first mention that represents an attribute of Christ’s character is the truth that is rejected and consequently produces strong delusion?

На крају су „цркве“ које „Сотона“ вара преварене зато што не примише љубав „истине“. Реч „истина“ у одломку из Друге посланице Солуњанима, на који се сестра Вајт управо осврнула, јесте основна грчка реч изведена из хебрејске речи преведене као „истина“, која је састављена од три хебрејска слова и представља Алфу и Омегу. Постоји ли икакав библијски доказ да је истина повезана с правилом првог спомињања, која представља особину Христовог карактера, управо она истина која се одбацује и која, сходно томе, производи снажну заблуду?

> Now we beseech you, brethren, by the coming of our Lord Jesus Christ, and by our gathering together unto him, That ye be not soon shaken in mind, or be troubled, neither by spirit, nor by word, nor by letter as from us, as that the day of Christ is at hand. Let no man deceive you by any means: for that day shall not come, except there come a falling away first, and that man of sin be revealed, the son of perdition; who opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshipped; so that he as God sitteth in the temple of God, shewing himself that he is God. Remember ye not, that, when I was yet with you, I told you these things? And now ye know what withholdeth that he might be revealed in his time. For the mystery of iniquity doth already work: only he who now letteth will let, until he be taken out of the way. And then shall that Wicked be revealed, whom the Lord shall consume with the spirit of his mouth, and shall destroy with the brightness of his coming: Even him, whose coming is after the working of Satan with all power and signs and lying wonders, And with all deceivableness of unrighteousness in them that perish; because they received not the love of the truth, that they might be saved. And for this cause God shall send them strong delusion, that they should believe a lie: That they all might be damned who believed not the truth, but had pleasure in unrighteousness. 2 Thessalonians 2:1–12.

> Али вас молимо, браћо, у погледу доласка Господа нашега Исуса Христа и нашега сабрања к њему, да се не дате лако поколебати у уму, нити узнемирити, ни духом, ни речју, ни посланицом, тобоже од нас, као да је већ настао дан Христов. Да вас нико не превари ни на који начин; јер тај дан неће доћи док најпре не дође отпадништво, и не открије се човек греха, син погибли; који се противи и уздиже изнад свега што се назива Богом или чему се указује поштовање, тако да он, као Бог, седне у храм Божји, показујући себе да је Бог. Не памтите ли да сам вам ово говорио још док сам био код вас? И сада знате шта га задржава да се открије у своје време. Јер тајна безакоња већ дејствује; само док се уклони онај који сада задржава. И тада ће се открити тај Безаконик, кога ће Господ погубити духом својих уста и уништити јављањем свога доласка; њега, чији је долазак по дејству Сатанину са сваком силом и знацима и лажним чудесима, и са сваком преваром неправде међу онима који пропадају, зато што не примише љубав истине да би се спасли. И зато ће им Бог послати силу обмане, да верују лажи, да буду осуђени сви који не повероваше истини, него заволеше неправду. 2. Солуњанима 2:1–12.

This passage from Thessalonians has been addressed often in Habakkuk’s Tables, so a brief comment is all we will make at this point. What Sister White calls “Satan’s marvelous act” is Paul’s “the working of Satan with all power and signs and lying wonders.” The deceptive work identified by Sister White and Paul begins at the Sunday law in the United States.

Овај одломак из Посланице Солуњанима често је разматран у Авакумовим Таблицама, те ћемо се овде задржати само на кратком осврту. Оно што сестра Вајт назива „Сотониним чудесним делом“ јесте оно што Павле назива „деловањем Сотониним са сваком силом и знацима и лажним чудесима“. Преварно дело које су сестра Вајт и Павле идентификовали започиње доношењем закона о недељи у Сједињеним Америчким Државама.

> “By the decree enforcing the institution of the Papacy in violation of the law of God, our nation will disconnect herself fully from righteousness. When Protestantism shall stretch her hand across the gulf to grasp the hand of the Roman power, when she shall reach over the abyss to clasp hands with Spiritualism, when, under the influence of this threefold union, our country shall repudiate every principle of its Constitution as a Protestant and republican government, and shall make provision for the propagation of papal falsehoods and delusions, then we may know that the time has come for the marvelous working of Satan and that the end is near.” Testimonies, volume 5, 451.

> „Уредбом којом се, супротно Божјем закону, намеће установа папства, наша ће се нација потпуно одвојити од праведности. Када протестантизам пружи своју руку преко провалије да би ухватио руку римске силе, када се преко бездана пружи да би се руковао са спиритизмом, када се, под утицајем тог троструког савеза, наша земља одрекне сваког начела свога Устава као протестантске и републиканске владавине, и када буде обезбедила услове за ширење папских лажи и обмана, тада можемо знати да је дошло време за чудесно деловање Сотоне и да је крај близу.“ Testimonies, том 5, 451.

In this passage of Thessalonians, we are considering, Paul identifies the pope at the end of the world with four different terms. The pope is the “man of sin,” he is the “son of perdition,” he is the “mystery of iniquity” and “that Wicked.” Paul provides a few other characteristics of the pope beyond the four names, for he informs us that the pope, (who was still future to Paul’s day) “would be revealed in his time.”

У овом одломку из Посланице Солуњанима, који разматрамо, Павле поистовећује папу на крају света са четири различита израза. Папа је „човек греха“, он је „син погибли“, он је „тајна безакоња“ и „онај Безаконик“. Павле износи још неколико других обележја папе поред ова четири назива, јер нас обавештава да ће папа, (који је у Павлово време још био будућ) „бити откривен у своје време“.

The pope “would be revealed in his time” and the clearest biblical proof, though by no means the only biblical truth; the clearest biblical truth that the pope of the Roman church is the antichrist of Bible prophecy is established by seven different and direct references in the Bible identifying the “time” that the papacy would dominate the earth, the very “time” mankind calls the Dark Ages. The Bible reveals the pope as the papacy by identifying repeatedly the exact period of “time,” from 538 until 1798, that the papacy would rule the world. Paul said he would be revealed in his time.

Papa „će se otkriti u svoje vreme“, a najjasniji biblijski dokaz, premda ni izdaleka ne jedina biblijska istina; najjasnija biblijska istina da je papa Rimske crkve antihrist biblijskog proročanstva utvrđena je sa sedam različitih i neposrednih upućivanja u Bibliji koja označavaju „vreme“ u kojem će papstvo vladati zemljom, upravo ono „vreme“ koje čovečanstvo naziva Mračnim dobom. Biblija otkriva papu kao papstvo time što iznova određuje tačno razdoblje „vremena“, od 538. do 1798, u kojem će papstvo vladati svetom. Pavle je rekao da će se otkriti u svoje vreme.

Paul also identifies that it is the pope that “opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshipped; so that he as God sitteth in the temple of God, shewing himself that he is God.” Among other things this identifies that the antichrist of Bible prophecy is a religious symbol. He is not a Hitler, or an Alexander the Great. This further narrows the identification of the pope down, for he is not simply a religious tyrant, he is a religious tyrant that professes to be within God’s temple. The antichrist claims to be seated within the Christian church.

Павле такође указује да је папа онај који се „противи и подиже себе више свега што се зове Бог, или чему се клања; тако да он, као Бог, седи у храму Божијем, показујући себе да је Бог.” Ово, између осталог, показује да је антихрист библијског пророштва религијски симбол. Он није неки Хитлер, нити Александар Велики. То још више сужава поистовећење са папом, јер он није једноставно религиозни тиранин, већ религиозни тиранин који тврди да је унутар Божијег храма. Антихрист тврди да седи унутар хришћанске цркве.

According to Paul and Daniel, when the pope is in his professed Christian church, he manifests the character of Satan who desired to be seated upon God’s throne and to be exalted above all things. I say Paul and Daniel for most biblical commentators recognize that when Paul demonstrates that one of the characteristics of the pope is that he is a complete narcissist, that Paul was simply quoting from Daniel’s description of the pope in Daniel chapter eleven where Daniel there records:

Према Павлу и Данилу, када је папа у својој исповеданој хришћанској цркви, он испољава карактер Сатане који је желео да седне на Божји престо и да се узвиси изнад свега. Кажем Павле и Данило, јер већина библијских тумача препознаје да је Павле, када показује да је једна од одлика папе то што је потпуни нарцис, једноставно наводио Данилов опис папе у једанаестом поглављу Данилове књиге, где Данило тамо бележи:

> “And the king shall do according to his will; and he shall exalt himself, and magnify himself above every god, and shall speak marvellous things against the God of gods, and shall prosper till the indignation be accomplished: for that that is determined shall be done. Daniel 11:36.

> „И цар ће чинити по својој вољи; и узвисиће се, и величаће себе изнад свакога бога, и говориће чудесне ствари против Бога над боговима, и напредоваће докле се не сврши гнев; јер ће се извршити оно што је одређено.“ Данило 11:36.

When Paul addresses the narcissistic character of the pope, he paraphrases Daniel’s verse and states that it is the pope who “opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshipped; so that he as God sitteth in the temple of God, shewing himself that he is God.” The verse in Daniel that identifies the character of the papacy also references the “time” which was designed to “reveal” that the papacy was the antichrist as he identifies that the papacy would “prosper” until the “indignation be accomplished.”

Када Павле говори о нарцисоидном карактеру папе, он парафразира Данилов стих и изјављује да је папа онај „који се противи и подиже изнад свега што се зове Бог, или се поштује; тако да он као Бог седи у храму Божјем, показујући себе да је Бог“. Стих у Данилу који поистовећује карактер папства такође упућује на „време“ које је било одређено да „открије“ да је папство било антихрист, јер указује да ће папство „напредовати“ док се не „изврши гнев“.

The “indignation” ended in 1798, so Daniel in the verse (though this is not one of the seven direct places in the books of Daniel and Revelation where the 1260-year history is mentioned), does however directly identify the papal power and marks that it received “a deadly wound,” as John calls it, in 1798. Thus, the verse identifies the end of the period of papal rule, though not identifying the duration of the rule.

„Гнев“ се окончао 1798. године, те Данило у том стиху (иако ово није једно од седам непосредних места у књигама Данила и Откривења где се спомиње историја од 1260 година), ипак непосредно поистовећује папску власт и означава да је примила „смртну рану“, како то Јован назива, 1798. године. Тако тај стих означава крај раздобља папске владавине, премда не одређује трајање те владавине.

In the passage, Paul also identifies a power that would restrain the papacy from taking control of the world in 538, when he stated that the Thessalonians who he was writing to already knew this particular truth. He raised the question, “Remember ye not, that, when I was yet with you, I told you these things?” He reminds them that they already knew “what withholdeth” (meaning restrains) the papacy until he would “be revealed in his time.” The power that preceded and prevented the papacy from taking control of the world was the power in control of the world when Paul wrote the letter. It was pagan Rome. Paul wrote that pagan Rome would be “taken out of the way” in order for the papacy to take control of the world.

У овом одломку Павле такође указује на силу која би спречавала папство да 538. године преузме власт над светом, када је изјавио да Солуњани, којима је писао, већ знају ту посебну истину. Он поставља питање: „Не памтите ли да сам вам ово казао још кад сам био код вас?“ Подсећа их да већ знају „шта задржава“ (то јест, спречава) папство све док се оно не „јави у своје време“. Сила која је претходила папству и спречавала га да преузме власт над светом била је сила која је владала светом у време када је Павле писао посланицу. То је био незнабожачки Рим. Павле је писао да ће незнабожачки Рим бити „уклоњен“ како би папство преузело власт над светом.

It was this understanding that led William Miller to recognize that the power symbolized as “the daily” in the book of Daniel was pagan Rome. Adventism acknowledges that the structure, and therefore all of William Miller’s prophetic understandings, were based upon his understanding of the books of Daniel and Revelation and that those two books address the two desolating powers of pagan Rome and papal Rome. In the passage in Thessalonians Miller, already knowing (as every Protestant knew in his day, that the pope was the antichrist); when he recognized that pagan Rome was the historical power that preceded the papal rule, and that Paul had stated that pagan Rome was to be taken away in advance of the papacy ascending to the throne of the earth, he then connected this with the book of Daniel and “the daily,” where it references three times that the daily had to be “taken away” before the papacy took control of the world. Paul’s testimony allowed Miller to see that pagan Rome was Daniel’s “daily,” and thereafter he could recognize that Daniel’s two desolating powers were pagan and papal Rome. This truth represents the foundation of the Millerite movement. Adventism most certainly rejects the work of Miller today, but they still understand that this overview of Miller’s development of understanding of “the daily” in Daniel proves that the power that Paul says “withholds” the rise of the papal power until it was removed was pagan Rome, is the correct analysis of Miller’s thinking on these subjects.

Управо је ово разумевање навело Вилијама Милера да препозна да је сила која је у књизи Данила симболизована као „свагдашња“ била пагански Рим. Адвентизам признаје да су његова структура, и стога сва пророчка разумевања Вилијама Милера, била заснована на његовом разумевању књига Данила и Откривења и да те две књиге говоре о двема пустошећим силама — паганском Риму и папском Риму. У одломку у Солуњанима Милер је, већ знајући (као што је у његово време знао сваки протестант, да је папа антихрист); када је препознао да је пагански Рим историјска сила која је претходила папској владавини, и да је Павле изјавио да пагански Рим треба да буде уклоњен пре него што се папство успне на престо земље, тада то повезао са књигом Данила и са „свагдашњом“, где се три пута указује да је свагдашња морала бити „узета“ пре него што папство преузме власт над светом. Павлово сведочанство омогућило је Милеру да увиди да је пагански Рим Данилова „свагдашња“, а потом је могао да препозна да су Данилове две пустошеће силе пагански и папски Рим. Ова истина представља темељ милеритског покрета. Адвентизам данас сасвим сигурно одбацује Милерово дело, али и даље разуме да овај преглед Милеровог развоја разумевања „свагдашње“ у Данилу доказује да је сила за коју Павле каже да „задржава“ успон папске силе док не буде уклоњена — пагански Рим — исправна анализа Милеровог размишљања о овим темама.

With the truth of “the daily” in the book of Daniel being a symbol of pagan Rome that preceded the kingdom of papal Rome which Daniel had represented as the abomination of desolation, Miller could then recognize the prophetic times associated with the kingdoms of Bible prophecy, and as his mind was opened up to these insights he assembled a series of truths that represent the foundations of Adventism. Those truths became enshrined on the two tables of the 1843 and 1850 pioneer charts. Those truths are the foundation of Adventism and they were based upon the recognition of “time.” The history of when the foundations were put in place is a primary discussion on Habakkuk’s Tables.

Пошто је истина о „свагдашњој“ у књизи пророка Данила била симбол паганског Рима који је претходио царству папског Рима, које је Данило представио као гадост пустоши, Милер је тада могао да препозна пророчка времена повезана са царствима библијског пророштва; и како му се ум отварао за ове увиде, саставио је низ истина које представљају темеље адвентизма. Те истине су биле урезане на две табле пионирских карата из 1843. и 1850. године. Те истине су темељ адвентизма, и биле су засноване на препознавању „времена“. Историја о томе када су темељи били постављени представља првенствену расправу о Авакумовим Таблама.

What is not pointed out in Habakkuk’s Tables is that the foundations that were based upon time produced a structure that provides the view necessary for the final generation to recognize that there were truths that were represented as the foundations. There was a first truth that was the very first stone placed in the foundation, but “the daily” in the book of Daniel was not Miller’s first truth. The truth that would become the first stone in the foundation that Miller was raised up to build was “the seven times” of Leviticus twenty-six, but without the truth of “the daily,” Miller would not have recognized the structure of prophecy he needed to recognize in order to present the first angel’s message. His structure was placing prophecy in the perspective of two desolating powers. Miller was addressing the dragon (pagan Rome) and the beast (the papacy). The third angel addresses the dragon (United Nations), the beast (the papacy), and the false prophet (the United States).

Оно што није истакнуто у Авакумовим таблицама јесте да су темељи који су били засновани на времену произвели грађевину која пружа гледиште неопходно да последњи нараштај препозна да су постојале истине које су биле представљене као темељи. Постојала је прва истина која је била сасвим први камен положен у темељ, али „свакодневна“ у књизи Даниловој није била Милерова прва истина. Истина која је требало да постане први камен у темељу који је Милер био подигнут да гради била је „седам времена“ из двадесет шесте главе Левитске књиге, али без истине о „свакодневној“ Милер не би препознао пророчку структуру коју је морао да препозна да би изнео вест првог анђела. Његова структура постављала је пророчанство у перспективу двеју сила пустошења. Милер се обраћао аждаји (паганском Риму) и звери (папству). Трећи анђео обраћа се аждаји (Уједињеним нацијама), звери (папству) и лажном пророку (Сједињеним Државама).

If a person accepts all, not some, but all the time prophecies set forth by the Millerites on the two sacred pioneer charts, that person would need to investigate those truths personally. How could you accept them, if you had never inspected them? If those persons investigating the foundational truths make those truths their personal responsibility to test, and thereafter accepts all those truths, then they have built upon the Rock and not the sand.

Ако неко лице прихвати сва, не нека, него сва временска пророчанства која су Милерити изложили на две свете пионирске карте, то лице би морало лично да истражи те истине. Како бисте их могли прихватити, ако их никада нисте испитали? Ако они који истражују темељне истине учине те истине својом личном одговорношћу да их провере, и потом прихвате све те истине, тада су зидали на Стени, а не на песку.

> “Let those who stand as God’s watchmen on the walls of Zion be men who can see the dangers before the people,—men who can distinguish between truth and error, righteousness and unrighteousness.

> „Нека они који стоје као Божји стражари на зидовима Сиона буду људи који могу да виде опасности пред народом,—људи који могу да разликују истину од заблуде, праведност од неправедности.“

> “The warning has come: Nothing is to be allowed to come in that will disturb the foundation of the faith upon which we have been building ever since the message came in 1842, 1843, and 1844. I was in this message, and ever since I have been standing before the world, true to the light that God has given us. We do not propose to take our feet off the platform on which they were placed as day by day we sought the Lord with earnest prayer, seeking for light. Do you think that I could give up the light that God has given me? It is to be as the Rock of Ages. It has been guiding me ever since it was given.” Review and Herald, April 14, 1903.

> „Опомена је дошла: Не сме се допустити да уђе ишта што би уздрмало темељ вере на коме градимо још од времена када је порука дошла 1842, 1843. и 1844. године. Била сам у овој поруци, и од тада стојим пред светом, верна светлости коју нам је Бог дао. Не намеравамо да склонимо своје ноге са платформе на коју су биле постављене док смо из дана у дан тражили Господа у усрдној молитви, тражећи светлост. Мислите ли да бих могла да се одрекнем светлости коју ми је Бог дао? Она треба да буде као Стена векова. Она ме води откако ми је дата.“ Review and Herald, April 14, 1903.

In order for those who would hear to analyze the time prophecies of the Millerite history it requires the action of looking at the historical periods that are represented by the time prophecies. This represents the work of illustrating events upon a time line. When a student of prophecy has reached the level of investigation where he considers these prophetic periods, identified by the Millerites from the Bible and thereafter supported by the historical record, he will be in a position to recognize that the history at the beginning of the time prophecy symbolically typifies the history at the end of that same prophecy. With that vantage point the student should learn that history is repeated. With that understanding in place He should also see that Jesus illustrates the end with the beginning.

Да би они који хоће да чују могли да анализирају временска пророчанства милеритске историје, неопходно је приступити сагледавању историјских раздобља која су представљена тим временским пророчанствима. То представља дело приказивања догађаја на временској линији. Када ученик пророштва достигне онај степен истраживања на коме разматра та пророчка раздобља, која су милерити препознали у Библији и која је потом потврдио историјски запис, биће у положају да препозна да историја на почетку временског пророчанства симболички предобличава историју на крају тог истог пророчанства. Са те тачке гледишта ученик треба да научи да се историја понавља. Са тим разумевањем утврђеним, он такође треба да увиди да Исус крај приказује почетком.

And from the prophetic line of prophecy that portrays the end of the world as the “building of a temple,” the student should know that there is a final capstone that is placed upon the temple that is built upon the foundation. He should come to see that the temple foundation that Miller was used to bring to light (which represents Jesus Christ, for there is no other foundation that can be laid than Jesus Christ), was a foundation built upon prophetic time. Because Jesus illustrates the end with the beginning the student should also see that the capstone, the final stone on the temple—must parallel the foundation. The foundation of the temple for Miller was prophetic time, but the foundation was none-the-less Jesus Christ.

И из пророчке линије пророштва која приказује крај света као „грађење храма“, ученик треба да зна да постоји завршни камен темељац који се поставља на храм саграђен на темељу. Он треба да увиди да је темељ храма који је Милер био употребљен да изнесе на видело (који представља Исуса Христа, јер нико не може поставити другог темеља осим Исуса Христа), био темељ сазидан на пророчком времену. Пошто Исус приказује крај кроз почетак, ученик такође треба да увиди да завршни камен, последњи камен на храму, мора бити паралелан темељу. Темељ храма за Милера било је пророчко време, али темељ је ипак био Исус Христос.

> According to the grace of God which is given unto me, as a wise masterbuilder, I have laid the foundation, and another buildeth thereon. But let every man take heed how he buildeth thereupon. For other foundation can no man lay than that is laid, which is Jesus Christ. 1 Corinthians 3:10, 11.

> По благодати Божјој која ми је дана, као мудар неимар, поставио сам темељ, а други зида на њему. Али сваки нека пази како зида на њему. Јер другога темеља нико не може поставити осим онога који је постављен, а то је Исус Христос. 1. Коринћанима 3:10, 11.

Paul is identifying his work as the erecting of a temple of which he laid the foundation or beginning. He was the apostle to the Gentiles and he was used to lay the foundation of the Christian church. In the same passage Paul also identifies that our bodies are the temple of the Holy Spirit. There is also the temple of Solomon and the sanctuary from the wilderness that all have foundations that are all represented as Jesus Christ. The foundation that Miller was used to erect was the temple of Adventism, and the foundation of that temple is most certainly Jesus Christ, but it is more specifically the temple that is erected with materials that are spiritual and prophetic.

Павле поистовећује своје дело са подизањем храма чији је темељ, односно почетак, поставио. Он је био апостол незнабошцима и био је употребљен да положи темељ хришћанске цркве. У истом одломку Павле такође показује да су наша тела храм Светога Духа. Ту су и Соломонов храм и светиња из пустиње, који сви имају темеље, а сви су представљени као Исус Христос. Темељ чије је подизање поверено Милеру био је храм адвентизма, и темељ тога храма је свакако Исус Христос, али још одређеније, то је храм који је подигнут од материјала који су духовни и пророчки.

The capstone therefore must also be Jesus Christ, but the capstone must also include a premier prophetic rule, for Miller was given a set of rules which contains the premier rule of the Millerites which was the “year-for-a-day” principle. Without that rule, there is no recognition of time prophecy and there is therefore no foundation. There must be a counterpart at the end that represents Jesus Christ (the Foundation) that is a premier rule within a set of rules that establishes the Revelation of Jesus Christ. The rule is of course the rule of “first mention”, representing the attribute of Christ’s character that identifies the end from the beginning.

Завршни камен, дакле, такође мора бити Исус Христос, али завршни камен такође мора обухватати врховно пророчко правило, јер је Милеру дат скуп правила који садржи врховно правило милерита, а то је начело „година за дан“. Без тог правила нема препознавања временског пророчанства и, стога, нема ни темеља. На крају мора постојати противобразац који представља Исуса Христа (Темељ), а који је врховно правило унутар скупа правила што успоставља Откривење Исуса Христа. То правило је, наравно, правило „првог помињања“, које представља особину Христовог карактера која одређује крај од почетка.

In 2 Thessalonians those who received not the love of the truth that they might be saved, rejected the truth as represented by the Greek word that is derived from the Hebrew word created by three letters which is translated as “truth” in the Old Testament. The group that receives the strong delusion, because they believed a lie, refused to return to the old paths, the foundations of Adventism as represented upon the two sacred charts. So, in the passage we have been considering for some time now states:

У 2. Солуњанима, они који не примише љубав истине да би се спасли, одбацили су истину, како је представљена грчком речју која је изведена из јеврејске речи саздане од три слова, а која се у Старом завету преводи као „истина“. Група која прима силу заблуде, јер повероваше лажи, одбила је да се врати на старе стазе, на темеље адвентизма, како су представљени на две свете карте. Дакле, у одломку који разматрамо већ неко време стоји:

> “The mighty angel who instructed John was no less a personage than Jesus Christ. Setting His right foot on the sea, and His left upon the dry land, shows the part which He is acting in the closing scenes of the great controversy with Satan. This position denotes His supreme power and authority over the whole earth. The controversy had waxed stronger and more determined from age to age, and will continue to do so, to the concluding scenes when the masterly working of the powers of darkness shall reach their height. Satan, united with evil men, will deceive the whole world and the churches who receive not the love of the truth. But the mighty angel demands attention. He cries with a loud voice. He is to show the power and authority of His voice to those who have united with Satan to oppose the truth.” The Seventh-day Adventist Bible Commentary, volume 7, 971.

> „Moćni anđeo koji je poučavao Jovana bio je ličnost ni manje ni više nego Isus Hristos. To što je svoju desnu nogu postavio na more, a levu na kopno, pokazuje ulogu koju On vrši u završnim prizorima velike borbe sa Sotonom. Ovaj položaj označava Njegovu vrhovnu silu i vlast nad celom zemljom. Ta borba je iz veka u vek postajala sve žešća i odlučnija, i nastaviće da bude takva sve do završnih prizora, kada će vešto delovanje sila tame dostići svoj vrhunac. Sotona će, ujedinjen sa zlim ljudima, obmanuti ceo svet i crkve koje ne primaju ljubav prema istini. Ali moćni anđeo zahteva pažnju. On viče jakim glasom. On treba da pokaže silu i vlast svoga glasa onima koji su se udružili sa Sotonom da bi se suprotstavili istini.“ The Seventh-day Adventist Bible Commentary, volume 7, 971.

In this previous passage “the churches who received not the love of the truth” are Daniel’s and Matthew’s wicked and foolish virgins that Amos 8:12 identifies will begin to search for God’s final warning message when it is too late. It is too late, because they believed a lie concerning the foundations of Adventism. Adventism first began to imbibe in that lie in 1863, and from then on it was simply downhill all the way.

У овом претходном одломку „цркве које не примише љубав истине“ јесу Данилове и Матејеве зле и луде девојке, за које Амос 8:12 показује да ће почети да траже Божју последњу опомену онда када буде прекасно. Прекасно је, јер су поверовале лажи у погледу темеља адвентизма. Адвентизам је ту лаж најпре почео да упија 1863. године, а од тада је све ишло само низбрдо.

What I am about to write is totally subjective I suppose, but what new prophetic light was introduced into Adventism since 1863? Ellen White says of Jones and Waggoners’ 1888 message, that it was the message she had been presenting for years. Their message may have sounded new and shocking to Adventism in 1888, but the newness and the shock were produced not by a new message, but by a blindness that had been settling upon God’s people since 1863.

Оно што ћу сада написати, претпостављам, потпуно је субјективно, али каква је то нова пророчка светлост уведена у адвентизам од 1863. године? Елен Вајт каже за поруку Џоунса и Вагонера из 1888. године да је то била порука коју је она износила годинама. Њихова порука је адвентизму 1888. можда звучала ново и шокантно, али ту новину и тај шок није произвела нека нова порука, него слепило које се насељавало на Божји народ још од 1863. године.

Ellen White identified Adventism as in the Laodicean condition before 1863, so the blindness of Laodicea was already encroaching upon Adventism before 1863, but in 1863 the church officially set aside the truth concerning the “seven times” of Leviticus twenty-six, which was the very first “time prophecy” Miller discovered. There has been no prophetic light that has surfaced in Adventism since 1863! What changed?

Елен Вајт је поистоветила адвентизам са лаодикијским стањем пре 1863. године, тако да је слепило Лаодикије већ обузимало адвентизам и пре 1863. године; али је 1863. године црква званично оставила по страни истину о „седам времена“ из Левитске двадесет и шест, што је било управо прво „временско пророчанство“ које је Милер открио. У адвентизму се од 1863. године није појавила никаква пророчка светлост! Шта се променило?

The very first stone of the temple foundation that was built upon prophetic time and represented Jesus Christ, was set aside by Adventism in 1863. The first stone placed by Miller into the temple foundation that was based upon time as presented in Daniel by Christ who represented Himself as Palmoni the “wonderful numberer” was rejected and set aside. The very first stone Miller discovered…

Сам први камен темеља храма, који је био сазидан на пророчком времену и представљао Исуса Христа, адвентизам је одбацио 1863. године. Први камен који је Милер положио у темељ храма, а који је био заснован на времену како је изложено у Данилу од стране Христа, који је Себе представио као Палмонија, „дивног бројача“, био је одбачен и одложен у страну. Сам први камен који је Милер открио…

> “In quoting the prophecy of the rejected stone, Christ referred to an actual occurrence in the history of Israel. The incident was connected with the building of the first temple. While it had a special application at the time of Christ’s first advent, and should have appealed with special force to the Jews, it has also a lesson for us. When the temple of Solomon was erected, the immense stones for the walls and the foundation were entirely prepared at the quarry; after they were brought to the place of building, not an instrument was to be used upon them; the workmen had only to place them in position. For use in the foundation, one stone of unusual size and peculiar shape had been brought; but the workmen could find no place for it, and would not accept it. It was an annoyance to them as it lay unused in their way. Long it remained a rejected stone. But when the builders came to the laying of the corner, they searched for a long time to find a stone of sufficient size and strength, and of the proper shape, to take that particular place, and bear the great weight which would rest upon it. Should they make an unwise choice for this important place, the safety of the entire building would be endangered. They must find a stone capable of resisting the influence of the sun, of frost, and of tempest. Several stones had at different times been chosen, but under the pressure of immense weights they had crumbled to pieces. Others could not bear the test of the sudden atmospheric changes. But at last attention was called to the stone so long rejected. It had been exposed to the air, to sun and storm, without revealing the slightest crack. The builders examined this stone. It had borne every test but one. If it could bear the test of severe pressure, they decided to accept it for the cornerstone. The trial was made. The stone was accepted, brought to its assigned position, and found to be an exact fit. In prophetic vision, Isaiah was shown that this stone was a symbol of Christ. He says:

> „Наводећи пророчанство о одбаченом камену, Христос се позвао на стварни догађај из историје Израиља. Тај догађај био је повезан са зидањем првог храма. Иако је имао нарочиту примену у време Христовог првог доласка и требало је са нарочитом снагом да делује на Јевреје, он има и поуку за нас. Када је Соломонов храм подизан, огромно камење за зидове и темељ било је у потпуности обрађено у каменолому; пошто је донесено на место зидања, на њему се није смео употребити никакав алат; радницима је преостајало само да га поставе на одговарајуће место. За употребу у темељу био је донет један камен необичне величине и особитог облика; али радници нису могли да му нађу место и нису хтели да га прихвате. Био им је на сметњи док је тако неискоришћен лежао на путу. Дуго је остао одбачен камен. Али када су градитељи дошли до полагања угаоног камена, дуго су тражили камен довољне величине и чврстине, и одговарајућег облика, да заузме то посебно место и понесе велику тежину која ће почивати на њему. Ако би за то важно место начинили неразборит избор, безбедност читаве грађевине била би доведена у опасност. Морали су да нађу камен способан да одоли утицају сунца, мраза и олује. Више каменова било је у разна времена изабрано, али су се под притиском огромне тежине распадали у комаде. Други нису могли да издрже пробу наглих атмосферских промена. Али најзад је пажња била усмерена на камен тако дуго одбациван. Био је изложен ваздуху, сунцу и олуји, а да се на њему није показала ни најмања пукотина. Градитељи су испитали тај камен. Издржао је сваку пробу осим једне. Ако би могао да издржи пробу снажног притиска, одлучили су да га прихвате за угаони камен. Испитивање је извршено. Камен је био прихваћен, донесен на место које му је било одређено, и показало се да се савршено уклапа. У пророчком виђењу Исаији је било показано да је тај камен био символ Христа. Он каже:

> “‘Sanctify the Lord of hosts Himself; and let Him be your fear, and let Him be your dread. And He shall be for a sanctuary; but for a stone of stumbling and for a rock of offense to both the houses of Israel, for a gin and for a snare to the inhabitants of Jerusalem. And many among them shall stumble, and fall, and be broken, and be snared, and be taken.’ Carried down in prophetic vision to the first advent, the prophet is shown that Christ is to bear trials and tests of which the treatment of the chief cornerstone in the temple of Solomon was symbolic. ‘Therefore thus saith the Lord God, Behold, I lay in Zion for a foundation a stone, a tried stone, a precious cornerstone, a sure foundation: he that believeth shall not make haste.’ Isaiah 8:13–15; 28:16.

> „‘Господа над војскама, Њега светите; и Он нека вам буде страх, и Он нека вам буде ужас. И Он ће вам бити за светињу; али и за камен спотицања и за стену саблазни обема домовима Израиљевим, за замку и за клопку становницима јерусалимским. И многи ће се међу њима спотаћи, и пасти, и разбити се, и ухватити се у замку, и бити ухваћени.’ Пренет у пророчкој визији до првог доласка, пророку је показано да Христос треба да поднесе кушње и испите, чији је симболички приказ било поступање према главном угаоном камену у Соломоновом храму. ‘Зато овако вели Господ Господ: Ево, мећем у Сиону камен за темељ, камен испитан, драгоцени угаони камен, тврду подлогу; ко верује неће похитати.’ Исаија 8:13–15; 28:16.“

> “In infinite wisdom, God chose the foundation stone, and laid it Himself. He called it ‘a sure foundation.’ The entire world may lay upon it their burdens and griefs; it can endure them all. With perfect safety they may build upon it. Christ is a ‘tried stone.’ Those who trust in Him, He never disappoints. He has borne every test. He has endured the pressure of Adam’s guilt, and the guilt of his posterity, and has come off more than conqueror of the powers of evil. He has borne the burdens cast upon Him by every repenting sinner. In Christ the guilty heart has found relief. He is the sure foundation. All who make Him their dependence rest in perfect security.

> „У бескрајној мудрости, Бог је изабрао камен темељац и Сам га поставио. Назвао га је ‚сигурним темељем‘. Цео свет може на њега положити своја бремена и жалости; он их све може поднети. Са потпуном сигурношћу они могу зидати на њему. Христос је ‚камен опробани‘. Оне који се уздају у Њега, Он никада не изневерава. Поднео је свако искушање. Издржао је притисак Адамове кривице и кривице његовог потомства, и изашао је више него победник над силама зла. Поднео је бремена која је на Њега бацио сваки грешник који се каје. У Христу је криво срце нашло олакшање. Он је сигуран темељ. Сви који Га учине својим ослонцем почивају у савршеној сигурности.“

> “In Isaiah’s prophecy, Christ is declared to be both a sure foundation and a stone of stumbling. The apostle Peter, writing by inspiration of the Holy Spirit, clearly shows to whom Christ is a foundation stone, and to whom a rock of offense:

> „У Исаијином пророчанству, Христос је објављен и као сигуран темељ и као камен спотицања. Апостол Петар, пишући надахнућем Светога Духа, јасно показује коме је Христос темељни камен, а коме стена саблазни:“

> “‘If so be ye have tasted that the Lord is gracious. To whom coming, as unto a living stone, disallowed indeed of men, but chosen of God, and precious, ye also, as lively stones, are built up a spiritual house, an holy priesthood, to offer up spiritual sacrifices, acceptable to God by Jesus Christ. Wherefore also it is contained in the Scripture, Behold, I lay in Sion a chief cornerstone, elect, precious: and he that believeth on Him shall not be confounded. Unto you therefore which believe He is precious: but unto them which be disobedient, the stone which the builders disallowed, the same is made the head of the corner, and a stone of stumbling, and a rock of offense, even to them which stumble at the word, being disobedient.’ 1 Peter 2:3–8.

> „Ако сте, дакле, окусили да је Господ добар. Приступајући к Њему, живоме Камену, који људи, истина, одбацише, али који је од Бога изабран и драгоцен, и сами се, као живо камење, зиђете у духовни дом, у свето свештенство, да приносите духовне жртве, угодне Богу кроз Исуса Христа. Зато и стоји у Писму: Ево, полажем на Сиону крајеугаони камен, изабран, драгоцен; и ко у Њега верује неће се постидети. Вама, дакле, који верујете, Он је драгоцен; а онима који су непокорни: камен који одбацише зидари, тај постаде глава од угла, и камен спотицања и стена саблазни за оне који се спотичу о реч, будући непокорни.“ 1. Петрова 2:3–8.

> “To those who believe, Christ is the sure foundation. These are they who fall upon the Rock and are broken. Submission to Christ and faith in Him are here represented. To fall upon the Rock and be broken is to give up our self-righteousness and to go to Christ with the humility of a child, repenting of our transgressions, and believing in His forgiving love. And so also it is by faith and obedience that we build on Christ as our foundation.

> „Онима који верују, Христос је сигуран темељ. То су они који падају на Стену и разбијају се. Овде су представљени покорност Христу и вера у Њега. Пасти на Стену и разбити се значи одрећи се своје самоправедности и доћи Христу са понизношћу детета, кајући се за своје преступе и верујући у Његову љубав која прашта. Исто тако, вером и послушношћу ми зидамо на Христу као на своме темељу.“

> “Upon this living stone, Jews and Gentiles alike may build. This is the only foundation upon which we may securely build. It is broad enough for all, and strong enough to sustain the weight and burden of the whole world. And by connection with Christ, the living stone, all who build upon this foundation become living stones. Many persons are by their own endeavors hewn, polished, and beautified; but they cannot become ‘living stones,’ because they are not connected with Christ. Without this connection, no man can be saved. Without the life of Christ in us, we cannot withstand the storms of temptation. Our eternal safety depends upon our building upon the sure foundation. Multitudes are today building upon foundations that have not been tested. When the rain falls, and the tempest rages, and the floods come, their house will fall, because it is not founded upon the eternal Rock, the chief cornerstone Christ Jesus.

> „На овом живом камену и Јевреји и незнабошци могу зидати. То је једини темељ на којем можемо сигурно зидати. Он је довољно широк за све и довољно чврст да носи тежину и бреме целога света. И повезаношћу са Христом, живим каменом, сви који зидају на овом темељу постају живо камење. Многи људи су сопственим настојањима тесани, углачани и украшени; али не могу постати „живо камење“, јер нису повезани са Христом. Без те повезаности нико не може бити спасен. Без Христовог живота у нама, не можемо одолети бурама искушења. Наша вечна сигурност зависи од тога да ли зидамо на поузданом темељу. Мноштво данас зида на темељима који нису били испитани. Када падне киша, и олуја бесни, и бујице дођу, њихова кућа ће пасти, јер није утемељена на вечној Стени, на Христу Исусу, главном угаоном камену.“

> “‘To them which stumble at the word, being disobedient,’ Christ is a rock of offense. But ‘the stone which the builders disallowed, the same is made the head of the corner.’ Like the rejected stone, Christ in His earthly mission had borne neglect and abuse. He was ‘despised and rejected of men; a man of sorrows, and acquainted with grief: … He was despised, and we esteemed Him not.’ Isaiah 53:3. But the time was near when He would be glorified. By the resurrection from the dead He would be declared ‘the Son of God with power.’ Romans 1:4. At His second coming He would be revealed as Lord of heaven and earth. Those who were now about to crucify Him would recognize His greatness. Before the universe the rejected stone would become the head of the corner.

> „Онима који се спотичу о реч, будући непослушни“, Христос је камен спотицања. Али „камен који одбацише зидари, тај постаде глава од угла“. Као одбачени камен, Христос је у Својој земаљској мисији подносио занемаривање и злостављање. Био је „презрен и одбачен између људи, човек бола и вичан патњи: … презрен беше, и не марисмо за Њега“. Исаија 53:3. Али се приближавало време када ће Он бити прослављен. Васкрсењем из мртвих био би објављен као „Син Божји у сили“. Римљанима 1:4. Приликом Свог другог доласка био би откривен као Господ неба и земље. Они који су Га сада хтели разапети препознали би Његову величину. Пред васељеном би одбачени камен постао глава од угла.

> “And on ‘whomsoever it shall fall, it will grind him to powder.’ The people who rejected Christ were soon to see their city and their nation destroyed. Their glory would be broken, and scattered as the dust before the wind. And what was it that destroyed the Jews? It was the rock which, had they built upon it, would have been their security. It was the goodness of God despised, the righteousness spurned, the mercy slighted. Men set themselves in opposition to God, and all that would have been their salvation was turned to their destruction. All that God ordained unto life they found to be unto death. In the Jews’ crucifixion of Christ was involved the destruction of Jerusalem. The blood shed upon Calvary was the weight that sank them to ruin for this world and for the world to come. So it will be in the great final day, when judgment shall fall upon the rejecters of God’s grace. Christ, their rock of offense, will then appear to them as an avenging mountain. The glory of His countenance, which to the righteous is life, will be to the wicked a consuming fire. Because of love rejected, grace despised, the sinner will be destroyed.

> „A na koga on padne, satrće ga.“ Narod koji je odbacio Hrista uskoro je trebalo da vidi kako će njihov grad i njihov narod biti uništeni. Njihova slava biće slomljena i rasuta kao prah pred vetrom. A šta je to uništilo Jevreje? To je bio kamen na kome bi, da su zidali na njemu, našli svoju sigurnost. To je bila prezrena dobrota Božja, odbačena pravda, omalovažena milost. Ljudi su se postavili nasuprot Bogu, i sve što je trebalo da bude njihovo spasenje pretvorilo se u njihovu propast. Sve što je Bog odredio za život, oni su našli da im je za smrt. U raspeću Hrista od strane Jevreja bilo je sadržano razorenje Jerusalima. Krv prolivena na Golgoti bila je teret koji ih je sunovratio u propast za ovaj svet i za svet koji dolazi. Tako će biti i u velikom poslednjem danu, kada sud bude pao na one koji odbacuju blagodat Božju. Hristos, kamen njihove sablazni, tada će im se pokazati kao gora osvetnica. Slava Njegovog lica, koja je pravednima život, bezbožnima će biti oganj koji proždire. Zbog odbačene ljubavi, prezrene blagodati, grešnik će biti uništen.“

> “By many illustrations and repeated warnings, Jesus showed what would be the result to the Jews of rejecting the Son of God. In these words He was addressing all in every age who refuse to receive Him as their Redeemer. Every warning is for them. The desecrated temple, the disobedient son, the false husbandmen, the contemptuous builders, have their counterpart in the experience of every sinner. Unless he repent, the doom which they foreshadowed will be his.” Desire of Ages, 597–600.

> „Многим илустрацијама и поновљеним упозорењима, Исус је показао какав ће бити исход за Јевреје ако одбаце Сина Божјега. Овим речима Он се обраћао свима у сваком веку који одбијају да Га приме као свога Искупитеља. Свако упозорење односи се на њих. Оскрнављени храм, непослушни син, лажни виноградари, презриви градитељи — имају свој пандан у искуству свакога грешника. Ако се не покаје, удео који су они наговестили биће његов.“ Чежња векова, 597–600.

We will continue this in the next article.

Наставићемо ово у наредном чланку.

Back to Articles