Article

# Panium - Number Six

Панијум — број шест

Prophetic Waymarks in Daniel 11: The Collapse of the USSR, the Sunday Law, and the Rise of Modern Rome

Пророчке међаше у Данилу 11: слом СССР-а, закон о недељи и успон савременог Рима

Author

Jeff Pippenger

Published

March 9, 2025

Formats

PDF
Word
Song MP3

With the collapse of the USSR in 1989 verse forty of Daniel eleven was fulfilled. Verse forty-one is the Sunday law in the United States, as is verse sixteen. From 1989 until the Sunday law in the United States verse forty is empty. The collapse of the USSR in 1989 was also identified in verse ten of Daniel eleven, that was initially fulfilled by Antiochus Magnus.

Падом СССР-а 1989. године испунио се четрдесети стих једанаестог поглавља Данила. Четрдесет први стих јесте закон о недељи у Сједињеним Државама, као и шеснаести стих. Од 1989. године до закона о недељи у Сједињеним Државама, четрдесети стих је празан. Пад СССР-а 1989. године такође је био препознат у десетом стиху једанаестог поглавља Данила, који се у почетку испунио у Антиоху Великом.

Antiochus III Magnus the Seleucid “king of the north,” ruled from 223–187 BC and sought to reclaim territories lost to the Ptolemies (the “king of the south”) after the Third Syrian War (246–241 BC). His campaign in the Fourth Syrian War (219–217 BC) aimed to retake Coele-Syria, Phoenicia, and Palestine. In 219 BC Antiochus marched south, capturing Seleucia-in-Pieria, Tyre, and Ptolemais (Acre), regaining coastal strongholds. In 218 BC he advanced further, taking Philadelphia (Amman) and pressing toward Egypt’s frontier, intent on reclaiming lost Seleucid lands down to Gaza. Antiochus halted his march in 218 BC, consolidating gains and preparing for a decisive push. Ptolemy IV Philopator, the Ptolemaic king, mustered an army to meet him, bolstered by Egyptian troops. Verse ten of Daniel eleven sets forth this movement of Antiochus, thus prefiguring the collapse of the USSR in 1989, and typifying verse forty.

Антиох III Велики, селевкидски „цар севера“, владао је од 223–187. године пре Хр. и настојао да поврати територије изгубљене од Птолемеја („цара југа“) после Трећег сиријског рата (246–241. године пре Хр.). Његов поход у Четвртом сиријском рату (219–217. године пре Хр.) имао је за циљ да поново заузме Келесирију, Феникију и Палестину. Године 219. пре Хр. Антиох је кренуо на југ, заузевши Селеукију у Пијерији, Тир и Птолемаиду (Акру), повративши приобална упоришта. Године 218. пре Хр. напредовао је даље, заузевши Филаделфију (Аман) и надирући према граници Египта, с намером да поврати изгубљене селевкидске земље све до Газе. Антиох је зауставио свој поход 218. године пре Хр., утврђујући своје добитке и припремајући се за одлучујући продор. Птолемеј IV Филопатор, птолемејски цар, сакупио је војску да му се супротстави, ојачану египатским трупама. Десети стих једанаесте главе Данила излаже ово кретање Антиоха, предсказујући тиме пад СССР-а 1989. године и представљајући типолошку слику четрдесетог стиха.

> But his sons shall be stirred up, and shall assemble a multitude of great forces: and one shall certainly come, and overflow, and pass through: then shall he return, and be stirred up, even to his fortress. Daniel 11:10.

> Али ће се синови његови подићи и сабраће мноштво великих сила; и један ће заиста доћи, и преплавити, и проћи; потом ће се вратити и подићи, све до његове тврђаве. Данило 11:10.

When the king of the north in verse forty “overflows and passes over” it aligns with verse ten’s king of the north “overflowing and passing through.” In both verses it is the identical Hebrew words, that are simply translated a little differently. It is the same expression as found in Isaiah 8:8.

Када цар севера у четрдесетом стиху „продре и пређе“ то је у сагласности са царем севера из десетог стиха, који „надире и пролази“. У оба стиха реч је о истоветним јеврејским речима, које су једноставно преведене нешто другачије. То је исти израз какав се налази у Исаији 8:8.

> And he shall pass through Judah; he shall overflow and go over, he shall reach even to the neck; and the stretching out of his wings shall fill the breadth of thy land, O Immanuel. Isaiah 8:8.

> И проћи ће кроз Јуду; разлиће се и преплавити, допреће чак до врата; и раширеност крила његових испуниће ширину земље твоје, о Емануило. Исаија 8:8.

Each of the three verses is identifying a southern king being defeated by a northern king. Antiochus the northern king prevails over Ptolemy the southern king, just as Sennacherib prevailed over Judah the southern king, and just as the king of the north in verse forty swept away the USSR in 1989. Three verses along with the three historical fulfillments of those verses, identify the “time of the end” in 1989. Thus, verse ten is 1989 and verse sixteen is the Sunday law in the United States, as is verse forty-one.

Сваки од ова три стиха указује на јужног цара који бива поражен од северног цара. Антиох, северни цар, надвладава Птоломеја, јужног цара, као што је Сенахирим надвладао Јуду, јужног цара, и као што је цар са севера у четрдесетом стиху однео СССР 1989. године. Три стиха, заједно са три историјска испуњења тих стихова, одређују „време краја“ као 1989. годину. Стога је десети стих 1989. година, а шеснаести стих је закон о недељи у Сједињеним Државама, као и четрдесет први стих.

Verses eleven through fifteen is a line of Scripture, which also has a historical fulfillment that identifies specific prophetic waymarks within the hidden history of verse forty. Before the Sunday law in the United States, but after 1989 the battle of Raphia and its aftermath is set forth in verses eleven and twelve, and the battle of Panium is set forth in verses thirteen to fifteen.

Стихови од једанаестог до петнаестог представљају низ Светога писма, који такође има историјско испуњење што идентификује одређене пророчке међаше унутар скривене историје четрдесетог стиха. Пре закона о недељи у Сједињеним Државама, али после 1989. године, битка код Рафије и њене последице изложене су у стиховима једанаестом и дванаестом, а битка код Панијума изложена је у стиховима од тринаестог до петнаестог.

The Sunday law is the time appointed; for it is there that the deadly wound of the papacy is healed, and the pope returns to the throne of the earth. That empowerment was typified by the enthronement of the papacy in 538, and by the enthronement of pagan Rome at the battle of Actium. Once prophetically enthroned pagan Rome ruled supremely for 360 years. Once the papacy was enthroned in 538, she ruled supremely for twelve hundred and sixty years. Once the deadly wound is healed at the Sunday law the papacy will rule supremely for a symbolic 42 months.

Nedeljni zakon jeste određeno vreme; jer se upravo tu isceljuje smrtna rana papstva, i papa se vraća na presto zemlje. To osnaživanje bilo je predočeno ustoličenjem papstva 538. godine, i ustoličenjem paganskog Rima u bici kod Akcija. Kada je paganski Rim proročki bio ustoličen, vrhovno je vladao 360 godina. Kada je papstvo bilo ustoličeno 538. godine, vrhovno je vladalo hiljadu dvesta šezdeset godina. Kada se smrtna rana isceli pri Nedeljnom zakonu, papstvo će vrhovno vladati simbolična 42 meseca.

> And I saw one of his heads as it were wounded to death; and his deadly wound was healed: and all the world wondered after the beast. And they worshipped the dragon which gave power unto the beast: and they worshipped the beast, saying, Who is like unto the beast? who is able to make war with him? And there was given unto him a mouth speaking great things and blasphemies; and power was given unto him to continue forty and two months. Revelation 13:3–5.

> И видех једну од његових глава као смртно рањену; и његова смртна рана беше исцељена; и сав се свет задиви за звери. И поклонише се аждаји која даде власт звери; и поклонише се звери, говорећи: Ко је као звер? ко може ратовати с њом? И дадоше јој се уста која говоре велике ствари и хуле; и даде јој се власт да делује четрдесет и два месеца. Откривење 13:3–5.

Verse 27 says “both” of these kings:

Стих 27 каже „оба“ ова цара:

> And both these kings’ hearts shall be to do mischief, and they shall speak lies at one table; but it shall not prosper: for yet the end shall be at the time appointed. Daniel 11:27.

> И срца ова два цара биће наклоњена злу, и за истим столом говориће лажи; али неће успети, јер ће крај доћи у време одређено. Данило 11:27.

The two kings in verse twenty-seven are the kings in the previous two verses who thereafter fought the battle of Actium.

Два цара у двадесет седмом стиху јесу цареви из претходна два стиха, који су потом водили битку код Акцијума.

> And he shall stir up his power and his courage against the king of the south with a great army; and the king of the south shall be stirred up to battle with a very great and mighty army; but he shall not stand: for they shall forecast devices against him. Yea, they that feed of the portion of his meat shall destroy him, and his army shall overflow: and many shall fall down slain. Daniel 11:25, 26.

> И подигнуће своју силу и своју храброст против цара јужнога с великом војском; и цар јужни подигнуће се на бој с војском врло великом и моћном; али неће одолети, јер ће сковати замисли против њега. И они који једу од дела његових јела уништиће га, и његова ће се војска разлити; и многи ће пасти побијени. Данило 11:25, 26.

Verse twenty-seven therefore creates an anomaly that needs to be understood before we proceed. In verse twenty-four the “time” represents a 360-year period beginning at the battle of Actium and concluding at the appointed time in the year 330.

Стога двадесет седми стих ствара једну аномалију коју је потребно разумети пре него што наставимо. У двадесет четвртом стиху „време“ представља раздобље од 360 година које почиње битком код Акција и завршава се у одређено време, 330. године.

The king of the south in the battle was Cleopatra, who was in an alliance with Marc Antony. Octavius was the king of the north who would defeat them both. At the time appointed (31 BC) the two kings who had previously sat down at one table and told lies to one another would confront each other at the battle of Actium.

Цар југа у тој бици била је Клеопатра, која је била у савезу с Марком Антонијем. Октавијан је био цар севера, који ће поразити обоје. У одређено време (31. п. н. е.) два цара, који су раније седели за једним столом и лагали један другога, суочиће се један с другим у бици код Акцијума.

The two kings at the table align with the history of the battle of Panium (verses 13 through 15), where there was an alliance of Antiochus Magnus and Phillip of Macedon. That historical alliance corresponds with the symbolic alliance represented in the name of Panium in the time of Christ—Caesarea Philippi. The alliance is also represented in verse forty when the USSR is swept away in 1989 through an alliance between Reagan and pope John Paul II. The two kings tell lies to each other before 31 BC, which aligns with the Sunday law in the United States, and therefore their lies occur before verse sixteen, during the history represented by verses thirteen to fifteen which were fulfilled at the battle of Panium seventeen years after the battle of Raphia, and one hundred and thirty-seven years before Pompey conquered Jerusalem in fulfillment of verse sixteen.

Два цара за столом подударају се са историјом битке код Панијума (стихови 13 до 15), где је постојао савез између Antiochus Magnus и Phillip of Macedon. Тај историјски савез одговара симболичком савезу представљеном у називу Панијум у Христово време — Caesarea Philippi. Савез је такође представљен у четрдесетом стиху, када је СССР збачен 1989. године посредством савеза између Reagan-а и папе John Paul II. Два цара један другоме говоре лажи пре 31. пре н. е., што се подудара са законом о недељи у Сједињеним Америчким Државама, и стога се њихове лажи јављају пре шеснаестог стиха, током историје представљене у стиховима 13 до 15, који су се испунили у бици код Панијума седамнаест година после битке код Рафије, и сто тридесет и седам година пре него што је Pompey освојио Јерусалим у испуњењу шеснаестог стиха.

In verse twenty-eight Octavius, the victor over both Cleopatra (the king of the south) and Marc Antony, “returns into his land with great riches; and his heart shall be against the holy covenant; and he shall do exploits, and return to his own land.” Uriah Smith identifies these two victories as Actium in 31 BC and the destruction of Jerusalem in 70 AD. Verse twenty-eight is therefore identifying a history which begins at the battle of Actium, which is the beginning of the 360 years and the destruction of Jerusalem in 70 AD.

У двадесет осмом стиху Октавијан, победник и над Клеопатром (царем југа) и над Марком Антонијем, „враћа се у своју земљу с великим благом; и срце ће му бити против светога завета; и учиниће велика дела, па ће се вратити у своју земљу.” Урија Смит поистовећује ове две победе с Акцијумом 31. године пре Христа и с разорењем Јерусалима 70. године после Христа. Двадесет осми стих, дакле, указује на историју која започиње битком код Акцијума, што је почетак 360 година, и разорењем Јерусалима 70. године после Христа.

> Then shall he return into his land with great riches; and his heart shall be against the holy covenant; and he shall do exploits, and return to his own land. Daniel 11:28.

> Тада ће се вратити у своју земљу с великим богатством; и срце ће му бити против светога завета; и чиниће велика дела, па ће се вратити у своју земљу. Данило 11:28.

The last phrase of verse twenty-four (even for a time) onward represents a historical line which began in 31 BC and concludes in the last phrase of verse thirty-one (shall place the abomination that maketh desolate) which was fulfilled in 538. The line begins with the battle of Actium, which marks the beginning of pagan Rome ruling supremely for three hundred and sixty years. The line ends in 538 with papal Rome beginning to rule supremely for twelve hundred and sixty years. Within the verses and the history which fulfilled the verses the time appointed in 330 represents a division in the history of pagan Rome as the fourth kingdom of Bible prophecy. After the initial period of ruling supremely for three hundred and sixty years, there follows two hundred and eight years of disintegration of the empire in advance of the papacy taking the throne in verse thirty-one in the year 538. In the sequence of those eight verses only verse twenty-seven identifies a historical fulfillment that occurred before the battle of Actium in 31 BC.

Последња фраза двадесет четвртог стиха (и још за неко време) па надаље представља историјску линију која је започела 31. године пре Христа и завршава се у последњој фрази тридесет првог стиха (поставиће гнусобу пустошну), што се испунило 538. године. Та линија почиње битком код Акцијума, која означава почетак врховне владавине паганског Рима током три стотине и шездесет година. Линија се завршава 538. године, када папски Рим почиње да врховно влада током хиљаду двеста и шездесет година. Унутар стихова и историје која је испунила те стихове, одређено време 330. године представља поделу у историји паганског Рима као четвртог царства библијског пророштва. После почетног раздобља врховне владавине током три стотине и шездесет година, следи двеста и осам година распадања царства уочи тога да папство заузме престо у тридесет првом стиху, 538. године. У следу тих осам стихова, само двадесет седми стих указује на историјско испуњење које се одиграло пре битке код Акцијума 31. године пре Христа.

Verse twenty-seven identifies a meeting between two kings in advance of the “appointed time” and verse twenty-nine identifies an “appointed time.” Verse twenty-seven’s “appointed time” is the beginning of the three hundred and sixty year period and the “appointed time” of verse twenty-nine is the ending of the three hundred and sixty year period. The beginning and ending represent an “appointed time.”

Стих двадесет седми указује на сусрет између два цара пре „одређеног времена“, а стих двадесет девети указује на „одређено време“. „Одређено време“ из двадесет седмог стиха јесте почетак периода од три стотине шездесет година, а „одређено време“ из двадесет деветог стиха јесте завршетак периода од три стотине шездесет година. Почетак и завршетак представљају „одређено време“.

The empowerment of pagan Rome began when it conquered the third geographical obstacle as represented in Daniel 8:9.

Оснаживање паганског Рима отпочело је када је освојио трећу географску препреку, као што је представљено у Данилу 8:9.

> And out of one of them came forth a little horn, which waxed exceeding great, toward the south, and toward the east, and toward the pleasant land. Daniel 8:9.

> И из једнога од њих изиђе мали рог, који нарасте веома велик према југу, и према истоку, и према красној земљи. Данило 8:9.

The empowerment began at the battle of Actium, and the subsequent subjection of the king of the south (Egypt) in verse nine of chapter eight.

Оснаживање је започело у бици код Акцијума, а потом и покоравањем цара југа (Египта) у деветом стиху осмог поглавља.

The ending of pagan Rome’s rules as the fourth kingdom of Bible prophecy ended in 538 when papal Rome overcame its third geographical obstacle. The entire five-hundred and sixty-eight year period from the battle of Actium unto 538 begins with pagan Rome conquering it’s third obstacle and becoming the fourth kingdom of Bible prophecy, and it ends when papal Rome conquers it’s third geographical obstacle.

Окончање владавине паганског Рима као четвртог царства библијског пророштва наступило је 538. године, када је папски Рим савладао своју трећу географску препреку. Читав период од пет стотина шездесет и осам година, од битке код Акцијума до 538. године, започиње тиме што пагански Рим осваја своју трећу препреку и постаје четврто царство библијског пророштва, а завршава се када папски Рим осваја своју трећу географску препреку.

As the fourth kingdom of Bible prophecy, the history represented identifies two periods, the first when Rome exalts itself followed by a period describing Rome’s fall. The beginning of the first period of exaltation is also the beginning of the entire period pagan Rome ruled as the fourth kingdom of Bible prophecy. The first period of Rome’s exaltation begins and ends with an appointed time, and it also begins with the joining of the northern and southern kingdoms. It ends with the division into an eastern kingdom and a western kingdom. Beginning and ending with an appointed time and the beginning and ending represent the four divisions of Alexander’s kingdom.

Као четврто царство библијског пророштва, историја која је овде представљена указује на два раздобља: прво, када се Рим узвисује, а потом раздобље које описује пад Рима. Почетак првог раздобља узвишења уједно је и почетак целокупног раздобља у којем је пагански Рим владао као четврто царство библијског пророштва. Прво раздобље римског узвишења почиње и завршава се одређеним временом, а такође почиње уједињењем северног и јужног царства. Завршава се поделом на источно и западно царство. Почињући и завршавајући се одређеним временом, а почетак и крај представљају четири поделе Александровог царства.

The two appointed times of verses twenty-seven and twenty-nine represent a beginning and ending waymark describing the period when Rome rules supremely. At the Sunday law in the United States in fulfillment of verse forty-one and verse sixteen of Daniel eleven the period for modern Rome to rule supremely for forty-two symbolic months begins. The first appointed time of verse twenty-seven is the Sunday law in the United States and the second appointed time represents when the last nation on earth follows the example of the United States and enforces the last Sunday law and in so doing identifies the worldwide enforcement of the idol sabbath.

Два одређена времена из двадесет седмог и двадесет деветог стиха представљају почетни и завршни оријентир који описује раздобље у коме Рим влада врховно. При недељном закону у Сједињеним Државама, у испуњењу четрдесет првог стиха и шеснаестог стиха 11. главе Данила, почиње раздобље у коме савремени Рим врховно влада током четрдесет и два симболична месеца. Прво одређено време из двадесет седмог стиха јесте недељни закон у Сједињеним Државама, а друго одређено време представља тренутак када последњи народ на земљи следи пример Сједињених Држава и спроводи последњи недељни закон, те тиме означава светско спровођење идолског сабата.

Those two prophetic waymarks are the Sunday law in the United States unto the world Sunday law enforcement, and those two Sunday laws are the two appointed times in verse twenty-seven and twenty-nine. The first appointed time of verse twenty-seven was also typified by Constantine’s Sunday law in 321, and the papal Sunday law at the Counsel of Orleans in 538 represents the worldwide Sunday law.

Та два пророчка путоказа јесу закон о недељи у Сједињеним Државама, који води до спровођења светског закона о недељи, а та два закона о недељи јесу два одређена времена у двадесет седмом и двадесет деветом стиху. Прво одређено време из двадесет седмог стиха било је такође предочено Константиновим законом о недељи из 321. године, а папски закон о недељи на Сабору у Орлеану 538. године представља светски закон о недељи.

In the context of verses thirteen through fifteen the battle of Panium is the history that precedes the Sunday law of verse sixteen. Within that history the meeting of the two kings who lie to each other is fulfilled. Verse thirteen through fifteen are part of the history represented in verses ten through sixteen. The verses identify the fourth Syrian War in verse ten, the battle of Raphia in verse eleven, and the aftermath of that battle in verse twelve. Verses thirteen through fifteen represent the history of the year 200 BC when the battle of Panium was fulfilled, and when pagan Rome represented as the robbers of thy people enter the prophetic narrative.

У оквиру стихова тринаестог до петнаестог, битка код Панијума представља историју која претходи недељном закону из шеснаестог стиха. Унутар те историје испуњава се сусрет двојице царева који лажу један другоме. Стихови тринаести до петнаести део су историје представљене у стиховима десетом до шеснаестом. Ти стихови указују на Четврти сиријски рат у десетом стиху, на битку код Рафије у једанаестом стиху, и на последице те битке у дванаестом стиху. Стихови тринаести до петнаести представљају историју 200. године пре Христа, када се испунила битка код Панијума, и када незнабожачки Рим, представљен као разбојници твога народа, ступа у пророчки наратив.

Daniel eleven verse forty identifies the collapse of the USSR in 1989 and verse sixteen identifies the Sunday law in the United States. The meeting between two kings who tell lies to one another in advance of the time appointed, which was the battle of Actium, do so within the history of verse forty that follows the time of the end in 1989 and concludes at the Sunday law in the United States. Verse twenty-seven is a waymark in the hidden history of verse forty, occurring after 1989, but before the Sunday law. The “meeting” of verse twenty-seven is a waymark before the empowerment of Rome at the Sunday law. There are several waymarks that lead up to the empowerment of the papacy in 538, and these waymarks also occur before the time appointed. One of those prophetic waymarks is the decree of Justinian in 533, that fulfilled verse thirty’s reference to having “intelligence with those that forsake the covenant.”

Данило 11:40 указује на распад СССР-а 1989. године, а стих 16 указује на закон о недељи у Сједињеним Државама. Сусрет двојице царева који један другоме говоре лажи пре одређеног времена, а који је био битка код Акцијума, одвија се унутар историје стиха 40, која следи након времена краја 1989. године и завршава се законом о недељи у Сједињеним Државама. Стих 27 је међаш у скривеној историји стиха 40, који се одиграва после 1989, али пре закона о недељи. „Сусрет“ из стиха 27 јесте међаш пре оснаживања Рима при закону о недељи. Постоји неколико међаша који воде ка оснаживању папства 538. године, и ти међаши се такође јављају пре одређеног времена. Један од тих пророчких међаша јесте Јустинијанова уредба из 533. године, која је испунила упућивање у стиху 30 на „споразумевање с онима који остављају завет“.

The other waymarks that lead to the time appointed in the history of pagan Rome are the year 330 when pagan Rome cast down and simultaneously gave the “seat,” to the papal power. In 496 Clovis gave his “power” to the papacy. In fulfillment of Daniel seven pagan Rome removed “three horns” for the papacy, the last being the removal of the Ostrogoths from the city of Rome in 538. In 508 the religion of paganism was set aside as the legal religion of the realm and was replaced with Catholicism. 538 represents the Sunday law of verse forty-one, and 496 represents 1989 when Reagan as with Clovis dedicated his power to the pope of Rome. The year 330 identifies the Sunday law, for it is there that the papacy returns to the seat of authority.

Остале прекретнице које воде ка одређеном времену у историји паганског Рима јесу година 330, када је пагански Рим оборио и истовремено предао „престо“ папској сили. Године 496. Хлодовех је предао своју „силу“ папству. У испуњењу седме главе Данила, пагански Рим је уклонио „три рога“ ради папства, а последњи је било уклањање Острогота из града Рима 538. године. Године 508. религија паганизма била је одбачена као законита религија царства и замењена католицизмом. Година 538. представља недељни закон из четрдесет првог стиха, а 496. представља 1989. годину, када је Реган, као и Хлодовех, посветио своју силу римском папи. Година 330 означава недељни закон, јер се ту папство враћа на седиште власти.

This identifies that both 538 and 330 represent the time appointed, which is verses sixteen and forty-one. 496 represents 1989 fulfilled verse ten and verse forty in Daniel eleven and Isaiah 8:8. 508 identifies when the religion of the realm is set aside for Catholicism. Beginning with Clovis in 496 through 508, a progressive removal and replacement of the legal religion of the realm was illustrated. In the history beginning in 330 a progressive demise of Western Rome is represented by the first four trumpets, thus identifying progressive destruction that begins at the Sunday law in the United States.

То показује да и 538 и 330 представљају одређено време, то јест стихове шеснаест и четрдесет и један. 496 представља 1989. годину, испуњење стиха десетог и стиха четрдесетог у Данилу једанаест и Исаији 8:8. 508 означава време када се религија царства одбацује ради католицизма. Почев од Хлодовеха 496. па до 508. године, приказано је постепено уклањање и замена законите религије царства. У историји која почиње 330. године, постепена пропаст Западног Рима представљена је првим четирима трубама, чиме се означава поступно разарање које почиње недељним законом у Сједињеним Државама.

The progressive fall of pagan Rome following Constantine’s Sunday law in 321 illustrates the fall of the United States as the sixth kingdom of Bible prophecy that arrives at the Sunday law. Then the four trumpet judgments are brought upon the United States as Sister White has identified when she states that “national apostacy will be followed by national ruin.” Ezekiel adds witness to a fourfold punishment.

Постепени пад паганског Рима након Константиновог закона о недељи из 321. године илуструје пад Сједињених Држава као шестог царства библијског пророштва које доспева до закона о недељи. Тада се на Сједињене Државе изливају четири трубна суда, како је то Сестра Вајт назначила када каже да ће „национално отпадништво бити праћено националном пропашћу“. Језекиљ додаје сведочанство о четворострукој казни.

> The word of the Lord came again to me, saying, Son of man, when the land sinneth against me by trespassing grievously, then will I stretch out mine hand upon it, and will break the staff of the bread thereof, and will send famine upon it, and will cut off man and beast from it: Though these three men, Noah, Daniel, and Job, were in it, they should deliver but their own souls by their righteousness, saith the Lord God. If I cause noisome beasts to pass through the land, and they spoil it, so that it be desolate, that no man may pass through because of the beasts: Though these three men were in it, as I live, saith the Lord God, they shall deliver neither sons nor daughters; they only shall be delivered, but the land shall be desolate. Or if I bring a sword upon that land, and say, Sword, go through the land; so that I cut off man and beast from it: Though these three men were in it, as I live, saith the Lord God, they shall deliver neither sons nor daughters, but they only shall be delivered themselves. Or if I send a pestilence into that land, and pour out my fury upon it in blood, to cut off from it man and beast: Though Noah, Daniel, and Job, were in it, as I live, saith the Lord God, they shall deliver neither son nor daughter; they shall but deliver their own souls by their righteousness. For thus saith the Lord God; How much more when I send my four sore judgments upon Jerusalem, the sword, and the famine, and the noisome beast, and the pestilence, to cut off from it man and beast? Yet, behold, therein shall be left a remnant that shall be brought forth, both sons and daughters: behold, they shall come forth unto you, and ye shall see their way and their doings: and ye shall be comforted concerning the evil that I have brought upon Jerusalem, even concerning all that I have brought upon it. And they shall comfort you, when ye see their ways and their doings: and ye shall know that I have not done without cause all that I have done in it, saith the Lord God. Ezekiel 14:12–23.

> И реч Господња дође ми опет, говорећи: Сине човечји, кад земља сагреши против мене тешким преступом, тада ћу пружити руку своју на њу, и сломити потпору хлеба њенога, и пустићу глад на њу, и истребићу из ње човека и стоку. И да су у њој ова три човека, Ноје, Данило и Јов, они би својом праведношћу избавили само душе своје, говори Господ Господ. Ако учиним да љуте звери прођу кроз земљу, и опустоше је, те постане пуста, да нико не може проћи због звери, да су у њој ова три човека, тако ја био жив, говори Господ Господ, не би избавили ни синова ни кћери; они сами били би избављени, а земља би била пуста. Или ако мач пустим на ону земљу, и кажем: Мачу, прођи кроз земљу, те истребим из ње човека и стоку, да су у њој ова три човека, тако ја био жив, говори Господ Господ, не би избавили ни синова ни кћери, него би само они сами били избављени. Или ако пустим помор на ону земљу, и излијем гнев свој на њу у крви, да истребим из ње човека и стоку, да су Ноје, Данило и Јов у њој, тако ја био жив, говори Господ Господ, не би избавили ни сина ни кћер; само би душе своје избавили праведношћу својом. Јер овако говори Господ Господ: Колико ли више кад пошаљем на Јерусалим четири тешка суда своја: мач, и глад, и љуту звер, и помор, да истребим из њега човека и стоку? Али, гле, у њему ће остати остатак који ће бити изведен, синови и кћери; гле, они ће изаћи к вама, и видећете пут њихов и дела њихова; и утешићете се због зла које сам навео на Јерусалим, због свега што сам навео на њега. И они ће вас утешити кад видите путеве њихове и дела њихова; и познаћете да нисам без разлога учинио све што сам учинио у њему, говори Господ Господ. Језекиљ 14:12–23.

We will continue these considerations in the next article.

Овим разматрањима наставићемо се у наредном чланку.

Back to Articles