Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Thirteen

Књига пророка Данила - Сто тринаест

Unveiling the Triple Application of Prophecy: Understanding the Significance of September 11, 2001, in Biblical Context

Откривање троструке примене пророчанства: разумевање значаја 11. септембра 2001. у библијском контексту

Author

Jeff Pippenger

Published

March 3, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

When the Lord led His last-day people back to Jeremiah’s “old paths” on September 11, 2001, He had already identified the rule of the triple application of prophecy.

Када је Господ 11. септембра 2001. повео свој народ последњих дана назад на Јеремијине „старе стазе“, Он је већ био установио правило троструке примене пророштва.

> Thus saith the Lord, Stand ye in the ways, and see, and ask for the old paths, where is the good way, and walk therein, and ye shall find rest for your souls. But they said, We will not walk therein. Also I set watchmen over you, saying, Hearken to the sound of the trumpet. But they said, We will not hearken. Jeremiah 6:16, 17.

> Овако говори Господ: Станите на путевима и погледајте, и распитајте се за старе стазе, где је добар пут, и идите њиме, и наћи ћете покој душама својим. Али они рекоше: Нећемо ићи њиме. И поставих над вама стражаре, говорећи: Слушајте звук трубе. Али они рекоше: Нећемо слушати. Јеремија 6:16, 17.

When the Lord returned His people to the old paths, they would find rest (the latter rain), and the watchmen were then given a trumpet message. All the prophets most perfectly identify the end of the last days, so the trumpet message of the last days would be the final trumpet, which is the seventh trumpet, which is the third woe.

Када је Господ вратио свој народ на старе стазе, они су нашли починак (позни дажд), а стражарима је тада била дата трубна порука. Сви пророци најсавршеније поистовећују свршетак последњих дана, стога би трубна порука последњих дана била последња труба, то јест седма труба, која је треће тешко.

When His last-day people began to walk within the old paths, it was recognized that the characteristics of the first woe, identified a specific symbolic historical leader (Mohammed), and that the second woe, did the same thing (Osman). It was found that each of the first four trumpets also had specific symbolic leaders to identify the trumpet, and it was then recognized that Osama bin Laden was the symbolic leader of the third woe.

Када је Његов народ последњих дана почео да ходи старим стазама, препознато је да су обележја првог јаоа указивала на одређеног симболичког историјског вођу (Мухамеда), и да је друго јао чинило исто (Османа). Утврђено је да су и свакој од прве четири трубе припадали одређени симболички вођи који су идентификовали трубу, те је потом препознато да је Осама бин Ладен био симболички вођа трећег јаоа.

Mohammed was associated with Arabia, and Osman was the symbol of the Ottoman Empire in Turkey, and Osama bin Laden represented world-wide Islamic terror, though he, as with Mohammed, was an Arabian.

Мохамед је био повезан с Арабијом, а Осман је био симбол Отоманског царства у Турској, и Осама бин Ладен је представљао исламски терор широм света, мада је и он, као и Мохамед, био Арапин.

It was also recognized that the first woe, hurt the armies of Rome and that the second woe, killed the armies of Rome. September 11, 2001 was then recognized as the point when Islam of the third woe, hurt the army of Rome (the United States), but that at the Sunday law, it will kill the army of Rome, as the United States comes to its conclusion as the sixth kingdom of Bible prophecy, and surrenders its national sovereignty to the threefold union of the dragon, the beast and the false prophet.

Такође је било препознато да је прво тешко стање ранило војске Рима, а да је друго тешко стање убило војске Рима. Тада је 11. септембар 2001. био препознат као тачка у којој је ислам трећег тешког стања ранио војску Рима (Сједињене Државе), али да ће је, у време закона о недељи, убити, када Сједињене Државе дођу до свога завршетка као шесто царство библијског пророштва и предају свој национални суверенитет троструком савезу аждаје, звери и лажног пророка.

It was recognized that the United States was the earth beast with two horns of power. A primary prophetic characteristic of the earth beast is that it changes from a lamb to a dragon. Prophetically horns represent strength, and the strength of the earth beast was Republicanism and Protestantism, represented as the two horns of the earth beast. But now in the last days, the two strengths of the earth beast have changed to military and economic power. On September 11, 2001 Islam of the third woe struck the earth, a symbol of the earth beast, the Pentagon, a symbol of its military might, and the Twin Towers in New York City, a symbol of its economic strength.

Препознато је да су Сједињене Државе звер из земље са два рога моћи. Основна пророчка одлика звери из земље јесте да се она мења од јагњета у аждаху. У пророчком смислу рогови представљају снагу, а снага звери из земље били су републиканизам и протестантизам, представљени као два рога звери из земље. Али сада, у последњим данима, две снаге звери из земље промениле су се у војну и економску моћ. Дана 11. септембра 2001. године, ислам трећег тешкоће ударио је земљу, симбол звери из земље, Пентагон, симбол њене војне моћи, и Куле близнакиње у Њујорку, симбол њене економске снаге.

When it was also recognized that the beginning history of the first woe, and the ending history of the second woe, both presented an illustration of the sealing of the one hundred and forty-four thousand, it was recognized that at the arrival of the third woe, when the great buildings of New York were brought down, it was identified that the sealing process of the one hundred and forty-four thousand had began.

Када је такође било препознато да и почетна историја првог тешког јаука и завршна историја другог тешког јаука обе пружају илустрацију запечаћивања сто четрдесет и четири хиљаде, било је препознато да је при доласку трећег тешког јаука, када су велики небодери Њујорка били оборени, било утврђено да је процес запечаћивања сто четрдесет и четири хиљаде отпочео.

> “Now comes the word that I have declared that New York is to be swept away by a tidal wave? This I have never said. I have said, as I looked at the great buildings going up there, story after story, ‘What terrible scenes will take place when the Lord shall arise to shake terribly the earth! Then the words of Revelation 18:1–3 will be fulfilled.’ The whole of the eighteenth chapter of Revelation is a warning of what is coming on the earth. But I have no light in particular in regard to what is coming on New York, only that I know that one day the great buildings there will be thrown down by the turning and overturning of God’s power. From the light given me, I know that destruction is in the world. One word from the Lord, one touch of his mighty power, and these massive structures will fall. Scenes will take place the fearfulness of which we cannot imagine.” Review and Herald, July 5, 1906.

> „Да ли сада долази реч да сам изјавила да Њујорк треба да буде збрисан плимним таласом? То никада нисам казала. Казала сам, док сам посматрала како се тамо подижу велике зграде, спрат за спратом: ‘Какви ће се страшни призори одиграти када Господ устане да страшно потресе земљу! Тада ће се испунити речи Откривења 18:1–3.’ Цело осамнаесто поглавље Откривења упозорење је на оно што долази на земљу. Али немам никакву посебну светлост у погледу онога што долази на Њујорк, осим што знам да ће једнога дана велике зграде тамо бити оборене окретањем и превртањем силе Божје. Из светлости која ми је дата, знам да је уништење у свету. Једна реч од Господа, један додир Његове моћне силе, и ове масивне грађевине ће пасти. Одиграће се призори чију страхоту не можемо ни замислити.” Review and Herald, July 5, 1906.

The “destruction that is in the world,” is the character of Islam, for its character is represented as Apollyon and Abaddon in chapter nine, verse eleven of Revelation.

„Пропаст која је у свету“ јесте карактер ислама, јер је његов карактер представљен као Аполеон и Авадон у деветом поглављу, једанаестом стиху Откривења.

> And they had a king over them, which is the angel of the bottomless pit, whose name in the Hebrew tongue is Abaddon, but in the Greek tongue hath his name Apollyon. Revelation 9:11 (NINE ELEVEN).

> И имаху над собом цара, анђела бездана, којему је име на јеврејском Авадон, а на грчком има име Аполион. Откривење 9:11 (ДЕВЕТ ЈЕДАНАЕСТ).

The meaning of the name, or character, of the king that rules Islam, both in Hebrew and Greek, as represented by the two names is “death” and “destruction,” which arrived on September 11, 2001, when the great buildings of New York were thrown down. At that point, Revelation chapter eighteen, verses one through three began to be fulfilled.

Значење имена, односно карактера, цара који влада исламом, и на јеврејском и на грчком, како је представљено тим двама именима, јесте „смрт“ и „уништење“, што је дошло 11. септембра 2001. године, када су велике зграде Њујорка биле оборене. У том тренутку, Откривење, осамнаеста глава, први до трећи стих, почело је да се испуњава.

It was recognized that the first mention of the wild man of Islam in the book of Genesis used the Hebrew word for the “wild Arabian ass,” which was translated in the verse as a “wild man.” The symbol of Islam is the horse family, and in Revelation chapter nine, it was also represented as a warhorse. Upon the sacred charts of Habakkuk, that God’s people had been informed “should not be altered,” Islam was also represented by the war horses.

Препознато је да је при првом помињању дивљег човека ислама у књизи Постања употребљена јеврејска реч за „дивљег арапског магарца“, која је у том стиху преведена као „дивљи човек“. Симбол ислама јесте породица коња, а у деветом поглављу Откривења он је такође представљен као ратни коњ. На светим картама Авакума, за које је Божји народ био обавештен да „не треба да буду мењане“, ислам је такође био представљен ратним коњима.

> And the angel of the Lord said unto her, Behold, thou art with child, and shalt bear a son, and shalt call his name Ishmael; because the Lord hath heard thy affliction. And he will be a wild man; his hand will be against every man, and every man’s hand against him; and he shall dwell in the presence of all his brethren. Genesis 16:11, 12.

> И анђео Господњи рече јој: Ево, трудна си, и родићеш сина, и надени му име Исмаило; јер је Господ чуо невољу твоју. А он ће бити дивљи човек; рука ће његова бити против свакога човека, и рука свакога човека против њега; и живеће пред лицем све браће своје. Постање 16:11, 12.

The first mention of the birth of Ishmael was associated with a “restraint,” which became a primary symbol associated with Islam.

Прво помињање рођења Исмаила било је повезано са „уздржавањем“, које је постало примарни симбол повезан са исламом.

> Now Sarai Abram’s wife bare him no children: and she had an handmaid, an Egyptian, whose name was Hagar. And Sarai said unto Abram, Behold now, the Lord hath restrained me from bearing: I pray thee, go in unto my maid; it may be that I may obtain children by her. And Abram hearkened to the voice of Sarai. Genesis 16:1, 2.

> А Сараја, жена Аврамова, не роди му деце; а имаше слушкињу, Египћанку, којој беше име Агара. И рече Сараја Авраму: Ето, Господ ме је задржао да не рађам; молим те, уђи к мојој слушкињи; можда ћу преко ње добити деце. И послуша Аврам глас Сарајин. 1. Мојсијева 16:1, 2.

In the very same first mention of Islam, as represented by the birth of Ishmael, submission is emphasized. The concept of submission is fundamental to the religion of Islam. The word “Islam,” is derived from two Arabic words, “salaam,” which means “peace”, and “aslama,” which means “to submit” or “surrender”. Islam teaches that believers should submit their will to the will of Allah (God) in all aspects of life. Once Sarah realized she had made a bad decision by encouraging Abraham to take Hagar and produce Ishmael she got permission from Abraham to treat Hagar harshly, causing Hagar to flee from the home of Abraham. There she received a message from the angel.

У том истом првом помињању ислама, представљеном рођењем Исмаила, наглашава се покорност. Појам покорности темељан је за религију ислама. Реч „ислам“ изведена је из две арапске речи, „salaam“, што значи „мир“, и „aslama“, што значи „покорити се“ или „предати се“. Ислам учи да верници треба да покоре своју вољу вољи Алаха (Бога) у свим аспектима живота. Пошто је Сара схватила да је донела лошу одлуку тиме што је охрабрила Аврама да узме Агару и добије Исмаила, добила је Аврамово допуштење да сурово поступа према Агари, што је навело Агару да побегне из Аврамовог дома. Тамо је примила поруку од анђела.

> But Abram said unto Sarai, Behold, thy maid is in thy hand; do to her as it pleaseth thee. And when Sarai dealt hardly with her, she fled from her face. And the angel of the Lord found her by a fountain of water in the wilderness, by the fountain in the way to Shur. And he said, Hagar, Sarai’s maid, whence camest thou? and whither wilt thou go? And she said, I flee from the face of my mistress Sarai. And the angel of the Lord said unto her, Return to thy mistress, and submit thyself under her hands. And the angel of the Lord said unto her, I will multiply thy seed exceedingly, that it shall not be numbered for multitude. And the angel of the Lord said unto her, Behold, thou art with child, and shalt bear a son, and shalt call his name Ishmael; because the Lord hath heard thy affliction. And he will be a wild man; his hand will be against every man, and every man’s hand against him; and he shall dwell in the presence of all his brethren. Genesis 16:6–12.

> Али Аврам рече Сари: Ево, слушкиња је твоја у твојој руци; чини с њом како ти је воља. И кад Сара поступаше с њом сурово, она побеже од лица њезина. И анђео Господњи нађе је код извора воде у пустињи, код извора на путу за Сур. И рече јој: Агаро, слушкињо Сарина, одакле долазиш и куда ћеш поћи? А она рече: Бежим од лица госпође своје Саре. И анђео Господњи рече јој: Врати се својој госпођи и покори се под њене руке. И анђео Господњи рече јој: Умножићу веома семе твоје, тако да се неће моћи избројати од мноштва. И анђео Господњи рече јој: Ево, трудна си и родићеш сина, и надени му име Исмаило; јер је Господ чуо невољу твоју. И он ће бити дивљи човек; рука ће његова бити против свакога човека, и рука свакога човека против њега; и наставаће пред лицем све браће своје. Постање 16:6–12.

The restraint of Islam, the “submission” that represents the character of the religion of Islam, and the role of Islam are all in the first mention of Ishmael, and represent the prophetic DNA of the Islam represented by the three woes of Revelation. Once the Lord brought His people to Jeremiah’s old paths they also recognized that the “four winds” that are held in check by the four angels of Revelation chapter seven, are specifically the four winds of Islam.

Уздржавање ислама, „покорност“ која представља карактер религије ислама, и улога ислама — све се то налази већ у првом спомињању Исмаила и представља пророчку ДНК ислама који је представљен трима тешкоћама из Откривења. Када је Господ довео свој народ на старе стазе Јеремијине, они су такође препознали да су „четири ветра“ које четири анђела из седме главе Откривења држе под контролом, управо четири ветра ислама.

> “Angels are holding the four winds, represented as an angry horse seeking to break loose and rush over the face of the whole earth, bearing destruction and death in its path.” Manuscript Releases, volume 20, 217.

> „Анђели задржавају четири ветра, представљена као разјарен коњ који настоји да се отргне и јурне преко лица целе земље, носећи на свом путу разорење и смрт.“ Manuscript Releases, volume 20, 217.

The “angry horse” of Islam that is also the “four winds” that are “restrained” while the sealing of the one hundred and forty-four thousand is accomplished, bear “death and destruction” (Abaddon and Apollyon) in their “path.” Just as the restraint placed upon Hagar, placed that prophetic attribute into the symbol of Islam, the four winds and the angry horse are both restrained, and with that fact in place it was recognized that the beginning of the first woe, identifies a restraint upon Islam as represented by Abubakar’s historical command.

„Гневни коњ“ ислама, који је уједно и „четири ветра“ што су „задржани“ док се извршава запечаћење сто четрдесет и четири хиљаде, носи „смрт и разарање“ (Abaddon и Apollyon) на свом „путу“. Као што је обуздавање наметнуто Агари унело тај пророчки атрибут у симбол ислама, тако су и четири ветра и гневни коњ обоје задржани, и, полазећи од те чињенице, препознато је да почетак првог тешкоћа означава обуздавање ислама, како је представљено историјском заповешћу Абу Бакра.

> And it was commanded them that they should not hurt the grass of the earth, neither any green thing, neither any tree; but only those men which have not the seal of God in their foreheads. Revelation 9:4.

> И беше им заповеђено да не чине зла трави земаљској, нити икаквом зеленилу, нити иједном дрвету, него само оним људима који немају печат Божји на челима својим. Откривење 9:4.

Line upon line, the beginning of the second woe, which in the triple application of the three woes is placed over the beginning of the first woe, identifies a release of the four angels, who in the verse represents the release of Islam’s second great jihad.

Ред по ред, почетак другог јао, који је у трострукој примени трију јао постављен над почетком првог јао, указује на ослобађање четири анђела, што у том стиху представља ослобађање другог великог џихада ислама.

> Saying to the sixth angel which had the trumpet, Loose the four angels which are bound in the great river Euphrates. Revelation 9:14.

> Говорећи шестоме анђелу који је имао трубу: Одреши четири анђела који су свезани на великој реци Еуфрату. Откривење 9:14.

It was therefore understood that at the beginning of the third woe, Islam would be both released and restrained, which is the very testimony of Sister White.

Стога се разумело да ће на почетку трећег тешкоће ислама истовремено бити и пуштена и задржана, што је управо сведочанство сестре Вајт.

> “At that time, while the work of salvation is closing, trouble will be coming on the earth, and the nations will be angry, yet held in check so as not to prevent the work of the third angel. At that time the ‘latter rain,’ or refreshing from the presence of the Lord, will come, to give power to the loud voice of the third angel, and prepare the saints to stand in the period when the seven last plagues shall be poured out.” Early Writings, 85.

> „U to vreme, dok se delo spasenja privodi kraju, nevolja će dolaziti na zemlju, i narodi će se gneviti, ali će biti obuzdavani da ne spreče delo trećeg anđela. U to vreme doći će ‘pozni dažd,’ ili osveženje od prisutnosti Gospodnje, da dâ silu glasnom glasu trećeg anđela i pripremi svete da opstanu u razdoblju kada se bude izlilo sedam poslednjih zala.“ Early Writings, 85.

When the historical record of Islam was investigated it was found that the warfare and accomplishments of Arabic Islam of the first woe, is understood by Islam as “the first great jihad”, and that the warfare of the Ottoman Empire that began when the four angels were loosed is understood by Islam as “the second great jihad”. In agreement with the triple application Islam believes the third and last great jihad, began on September 11, 2001. As William Miller once wrote, “History and prophecy, doth agree.”

Када је истражен историјски запис ислама, утврђено је да ислам ратовање и достигнућа арапског ислама првог јао разуме као „први велики џихад“, и да ислам ратовање Османског царства, које је започело када су четири анђела била ослобођена, разуме као „други велики џихад“. У складу са троструком применом, ислам верује да је трећи и последњи велики џихад започео 11. септембра 2001. године. Као што је Вилијам Милер једном написао: „Историја и пророчанство сагласни су.“

The “line upon line” application of a release and simultaneous restraint as represented by laying the beginning prophetic line of the first and second woes, over one another, was perfectly confirmed by the Spirit of Prophecy, and immediately after Islam struck on September 11, 2001 President George W. Bush placed a world-wide restraint upon Islam by initiating his war on terror. The simultaneous releasing and restraining of the “angry horse” of Islam was confirmed by the Bible, the Spirit of Prophecy, and also history.

Примена начела „правило на правило“ на ослобађање и истовремено обуздавање, како је представљено полагањем почетне пророчке линије првог и другог ја једне преко друге, била је савршено потврђена Духом пророштва; и одмах након што је ислам ударио 11. септембра 2001. године, председник Џорџ В. Буш наметнуо је исламу светско обуздавање покретањем свог рата против терора. То истовремено ослобађање и обуздавање „гневног коња“ ислама било је потврђено Библијом, Духом пророштва, а такође и историјом.

Those who “follow the Lamb” back to the Millerite old paths find the “rest,” which is the latter rain, that Sister White identifies begins when the nations are angered, yet held in check, as they were on September 11, 2001.

Они који „иду за Јагњетом“ назад на старе стазе милеритског покрета налазе „починак“, који је позни дажд, за који сестра Вајт указује да почиње када се народи разгневе, али буду задржани под контролом, као што је то било 11. септембра 2001. године.

> “At that time, while the work of salvation is closing, trouble will be coming on the earth, and the nations will be angry, yet held in check so as not to prevent the work of the third angel. At that time the ‘latter rain,’ or refreshing from the presence of the Lord, will come, to give power to the loud voice of the third angel, and prepare the saints to stand in the period when the seven last plagues shall be poured out.” Early Writings, 85.

> „У то време, док се дело спасења приводи крају, невоља ће долазити на земљу, и народи ће се гневити, али ће бити задржани да не би спречили дело трећег анђела. У то време ће доћи „позни дажд“, или окрепљење од лица Господњег, да да силу силном гласу трећег анђела и да припреми свете да опстану у раздобљу када ће се излити седам последњих зала.“ Early Writings, 85.

Those who “follow the Lamb” back to the Millerite old paths find the “rest,” which is the latter rain, that Sister White identifies begins when the mighty angel of Revelation eighteen descended on September 11, 2001.

Они који „иду за Јагњетом“ назад на старе стазе милеритског покрета налазе „покој“, који је позни дажд, за који Сестра Вајт указује да почиње када је силни анђео из Осамнаестог поглавља Откривења сишао 11. септембра 2001. године.

> “The latter rain is to fall upon the people of God. A mighty angel is to come down from heaven, and the whole earth is to be lighted with his glory.” Review and Herald, April 21, 1891.

> „Pozni dažd treba da se izlije na Božji narod. Silan anđeo treba da siđe s neba, i sva zemlja treba da bude obasjana njegovom slavom.“ Review and Herald, 21. april 1891.

That mighty angel descended when the buildings of New York were thrown down, the sealing of the one hundred and forty-four thousand began, and the latter rain began to sprinkle. Those who were led back to Jeremiah’s old paths, and found the “rest,” which is the latter rain, then recognized that Isaiah’s “rest and refreshing,” was also the latter rain, but it was also an identification of the test which on September 11, 2001 confronted God’s people, and especially the “scornful men” who “ruled Jerusalem”. They came to understand that the test was twofold, for it represented the message of Islam of the third woe, and just as importantly, it represented the biblical methodology that established the message of the latter rain.

Тај моћни анђео сишао је када су зграде Њујорка биле оборене, отпочело је запечаћивање сто четрдесет и четири хиљаде, и позни дажд је почео да ромиња. Они који су били враћени на старе стазе Јеремијине, и нашли „починак“, који је позни дажд, тада су препознали да је Исаијин „починак и освежење“ такође био позни дажд, али да је то уједно било и поистовећење кушње која је 11. септембра 2001. године стала пред Божји народ, а нарочито пред „подсмехаче“ који су „владали Јерусалимом“. Они су дошли до разумевања да је та кушња била двојака, јер је представљала поруку ислама трећег тешко, и, подједнако важно, представљала је библијску методологију која је утврдила поруку позног дажда.

> To whom he said, This is the rest wherewith ye may cause the weary to rest; and this is the refreshing: yet they would not hear. But the word of the Lord was unto them precept upon precept, precept upon precept; line upon line, line upon line; here a little, and there a little; that they might go, and fall backward, and be broken, and snared, and taken. Wherefore hear the word of the Lord, ye scornful men, that rule this people which is in Jerusalem. Isaiah 28:12–14.

> Којима рече: Ово је починак којим ћете дати одмора уморноме; и ово је окрепљење; али они не хтедоше да чују. Зато им реч Господња би заповест на заповест, заповест на заповест; правило на правило, правило на правило; овде мало, онде мало; да би ишли, и падали натрашке, и били сломљени, и ухваћени у замку, и заробљени. Зато чујте реч Господњу, ви подсмевачи, који владате овим народом који је у Јерусалиму. Исаија 28:12–14.

Walking in the old paths allowed God’s last day people to then see that the parable of the ten virgins, which “illustrates the experience of the Adventist people,” was to be repeated “to the very letter,” during the sealing time of the one hundred and forty-four thousand. The testimony of the history where the parable was first fulfilled identified that Habakkuk chapter two was directly connected with and part of the parable. Therefore the “debate” of Habakkuk two represented the test of the rest and refreshing that the scornful men refused to hear. As faithful Bible students continued to investigate the old paths, they realized that not only was the parable of the ten virgins, and Habakkuk two, the same prophecy, but so too was Ezekiel chapter twelve.

Ходећи старим стазама, Божји народ последњих дана био је потом оспособљен да увиди да прича о десет девојака, која „приказује искуство адвентистичког народа“, треба да се понови „до у најситније појединости“ у време запечаћења сто четрдесет и четири хиљаде. Сведочанство историје у којој се ова прича први пут испунила показало је да је друго поглавље Авакума непосредно повезано с причом и да чини њен саставни део. Стога је „расправа“ из Авакума 2 представљала пробу починка и освежења коју су људи подсмешљивци одбили да чују. Док су верни проучаваоци Библије настављали да истражују старе стазе, схватили су да не само прича о десет девојака и Авакум 2, већ и Језекиљ 12, представљају исто пророчанство.

> “A portion of Ezekiel’s prophecy also was a source of strength and comfort to believers: ‘The word of the Lord came unto me, saying, Son of man, what is that proverb that ye have in the land of Israel, saying, The days are prolonged, and every vision faileth? Tell them therefore, Thus saith the Lord God. . . . The days are at hand, and the effect of every vision. . . . I will speak, and the word that I shall speak shall come to pass; it shall be no more prolonged.’ ‘They of the house of Israel say, The vision that he seeth is for many days to come, and he prophesieth of the times that are far off. Therefore say unto them, Thus saith the Lord God; There shall none of My words be prolonged any more, but the word which I have spoken shall be done.’ Ezekiel 12:21–25, 27, 28.” The Great Controversy, 393.

> „Један део Језекиљевог пророчанства такође је био извор снаге и утехе верницима: ‘И дође ми реч Господња говорећи: Сине човечји, каква је то прича коју имате у земљи Израиљевој, говорећи: Пролазе дани, а од сваког виђења нема ништа? Зато им реци: Овако вели Господ Господ.... Близу су дани и извршење сваког виђења.... Ја ћу говорити, и реч коју ћу изрећи збиваће се; неће се више одлагати.’ ‘Дом Израиљев говори: Виђење које он гледа односи се на многе дане који ће доћи, и он пророкује за времена далека. Зато им реци: Овако вели Господ Господ; ниједна се од Мојих речи више неће одлагати, него ће се извршити реч коју сам изговорио.’ Језекиљ 12:21–25, 27, 28.” Велика борба, 393.

The period of the sealing of the one hundred and forty-four thousand, as represented by the Advent movement of 1840 to 1844, represents the period of time in the last days, when “the effect of every vision” “shall come to pass.” The prophetic history of the first woe, laid upon the prophetic history of the second woe, identifies the prophetic history of the third woe, which is the prophetic history of the sealing of the one hundred and forty-four thousand. It is also the history of 1840 to 1844. It is also the history where the work of the messenger who prepares the way for the Messenger of the Covenant is accomplished. It is the history where the two horns of the earth beast go through a transition from the sixth unto the “eighth” that “is of the seven”. It is the history where the two prophets are slain in the street, in chapter eleven of Revelation.

Период печаћења сто четрдесет и четири хиљаде, како је представљен адвентистичким покретом од 1840. до 1844. године, представља временски период у последњим данима, када ће се „испуњење сваког виђења“ „збити“. Пророчка историја првог тешкоћа, положена преко пророчке историје другог тешкоћа, поистовећује пророчку историју трећег тешкоћа, која је пророчка историја печаћења сто четрдесет и четири хиљаде. То је уједно и историја од 1840. до 1844. године. То је уједно и историја у којој се извршава дело весника који припрема пут за Весника Завета. То је историја у којој два рога звери из земље пролазе кроз прелаз од шестог до „осмог“ који „је од седморице“. То је историја у којој су два пророка убијена на улици, у једанаестој глави Откривења.

Just as significant though, is the fact that because God’s word never fails, in conjunction with the principle that all the prophets are speaking more of the last days than any other period, on September 11, 2001 the “prophetic days are at hand” where the “words that” God has spoken “will come to pass,” and “it shall be no more prolonged.”

Исто тако значајна јесте и чињеница да, будући да Божја реч никада не изневерава, заједно с начелом да сви пророци говоре више о последњим данима него о било ком другом раздобљу, 11. септембра 2001. године „пророчки дани су близу“, када ће се „речи које“ је Бог изговорио „испунити“, и „то се више неће одлагати“.

The rebellion of 1863 assigned Laodicean Adventism to wander in the wilderness until they were all dead. The Lord returned to that history on September 11, 2001 as He had done with ancient Israel at Kadesh.

Побуна из 1863. године одредила је лаодикејском адвентизму да лута по пустињи док сви не помру. Господ се вратио на ту историју 11. септембра 2001. године, као што је учинио са древним Израиљем у Кадису.

The first visit to Kadesh produced the rebellion of the ten spies, and brought the time of wandering in the wilderness. At the end of the forty years, they returned to Kadesh, and it was there that Moses struck the Rock a second time and was prevented from entering into the Promised Land, but they went in with Joshua. September 11, 2001, identifies the last generation, and God will no longer prolong His Word.

Прва посета Кадису изнедрила је побуну десеторице ухода и донела време лутања по пустињи. На крају четрдесет година, вратили су се у Кадис, и тамо је Мојсије по други пут ударио у Стену и било му је ускраћено да уђе у Обећану земљу, али су они ушли са Исусом Навином. 11. септембар 2001. године означава последњи нараштај, и Бог више неће одлагати Своју Реч.

We will address this fact in the next article.

Ову чињеницу ћемо размотрити у следећем чланку.

> “The history of the wilderness life of Israel was chronicled for the benefit of the Israel of God to the close of time. God’s dealings with the wanderers of the desert in all their marchings to and fro, in their exposure to hunger, thirst, and weariness, and in the striking manifestations of his power for their relief, are a divine parable, fraught with warning and instruction for his people in all ages. The varied experience of the Hebrews was a school of preparation for their promised home in Canaan. God would have his people in these last days review with humble hearts, and teachable spirits, the fiery trials through which ancient Israel passed, that they may be instructed in their preparation for the heavenly Canaan.

> „Istorija pustinjskog života Izrailja zabeležena je na dobrobit Izrailja Božjeg do svršetka vremena. Božje postupanje sa putnicima po pustinji u svim njihovim tumaranjima amo i tamo, u njihovoj izloženosti gladi, žeđi i umoru, i u upečatljivim ispoljavanjima Njegove sile radi njihovog olakšanja, jeste božanska parabola, ispunjena opomenom i poukom za Njegov narod u svim vekovima. Raznovrsno iskustvo Jevreja bilo je škola pripreme za njihov obećani dom u Hananu. Bog bi želeo da Njegov narod u ovim poslednjim danima, sa poniznim srcima i duhovima spremnim da prime pouku, preispita ognjene kušnje kroz koje je drevni Izrailj prošao, da bi bili poučeni u svojoj pripremi za nebeski Hanan.“

> “The rock which, smitten by the command of God, sent forth its living waters, was a symbol of Christ, smitten and bruised that by his blood a fountain might be prepared for the salvation of perishing man. As the rock had been once smitten, so Christ was to be ‘once offered, to bear the sins of many.’ But when Moses rashly smote the rock at Kadesh, the beautiful symbol of Christ was marred. Our Saviour was not to be sacrificed a second time. As the great offering was made but once, it is only necessary for those who seek the blessings of his grace to ask in Jesus’ name,—to pour forth the heart’s desires in penitential prayer. Such prayer will bring before the Lord of hosts the wounds of Jesus, and then will flow forth afresh the life-giving blood, symbolized by the flowing of the living water for thirsting Israel.

> „Стена која је, ударена по заповести Божјој, пустила своје живе воде, била је символ Христа, пораженог и израњаваног да би се његовом крвљу могао припремити извор за спасење пропадајућег човека. Као што је стена била једном ударена, тако је и Христос требало да буде „једном принесен, да понесе грехе многих“. Али када је Мојсије непромишљено ударио стену у Кадису, нарушен је дивни символ Христа. Наш Спаситељ није требало да буде жртвован по други пут. Као што је велика жртва била принета само једном, тако је онима који траже благослове његове благодати потребно само да ишту у Исусово име, — да изливају жеље срца у покајничкој молитви. Таква молитва изнеће пред Господа над војскама Исусове ране, и тада ће изнова потећи животворна крв, представљена течењем живе воде за жедни Израиљ.“

> “Only by living faith in God, and humble obedience to his commands, can man hope to meet the divine approval. On the occasion of that mighty miracle at Kadesh, Moses, wearied with the continual murmuring and rebellion of the people, lost sight of his Almighty Helper; he heeded not the command, ‘Speak ye unto the rock, and it shall give forth its waters;’ and without the divine strength he was left to mar his record with an exhibition of passion and human weakness. The man who should, and might have stood pure, firm, and unselfish to the close of his work, was overcome at last. God was dishonored before the congregation of Israel, when he might have been honored, and his name glorified.

> „Само живом вером у Бога и смиреном послушношћу Његовим заповестима човек се може надати да ће стећи божанско одобравање. Приликом оног силног чуда у Кадису, Мојсије, изморен непрестаним гунђањем и побуном народа, изгубио је из вида свога Свемоћног Помоћника; није послушао заповест: ‘Говорите стени, и она ће дати своју воду;’ и, лишен божанске снаге, био је препуштен томе да свој запис упрља испољавањем страсти и људске слабости. Човек који је требало, и могао, да остане чист, постојан и несебичан до завршетка свога дела, најзад је био савладан. Бог је био обешчашћен пред збором Израиљевим, када је могао бити прослављен, и име Његово узвеличано.“

> “The judgment immediately pronounced against Moses was most cutting and humiliating,—that he with rebellious Israel must die before crossing the Jordan. But shall man assert that the Lord dealt severely with his servant for that one offense? God had honored Moses as he had honored no other man then living. He had vindicated his cause again and again. He had heard his prayers, and had spoken with him face to face, as a man speaketh with a friend. Just in proportion to the light and knowledge which Moses had enjoyed, was his criminality increased.” Signs of the Times, October 7, 1880.

> „Presuda koja je odmah bila izrečena protiv Mojsija bila je najoštrija i najponižavajuća,—da on zajedno s buntovnim Izraelom mora umreti pre nego što pređe Jordan. Ali zar će čovek tvrditi da je Gospod strogo postupio sa svojim slugom zbog tog jednog prestupa? Bog je počastvovao Mojsija kao što nije počastvovao nijednog drugog čoveka koji je tada živeo. On je iznova i iznova opravdavao njegovu stvar. Uslišavao je njegove molitve i govorio s njim licem k licu, kao što čovek govori sa prijateljem. Upravo srazmerno svetlosti i saznanju koje je Mojsije uživao, njegova krivica bila je uvećana.“ Signs of the Times, October 7, 1880.

Back to Articles