Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Seventy-Eight

Kniha Daniel – sto sedemdesiatosem

Prophetic Parallels: The Unfolding of Daniel 11 in the Last Days

Prorocké paralely: Napĺňanie Daniela 11 v posledných dňoch

Author

Jeff Pippenger

Published

April 8, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

Verses sixteen through nineteen of Daniel chapter eleven represents the history beginning at the soon coming Sunday law in the United States, until Michael stands up and human probation closes. It therefore also represents the history of verse forty-one through verse forty-five of the same chapter.

Verše šestnásť až devätnásť jedenástej kapitoly Daniela predstavujú dejiny počínajúc čoskoro prichádzajúcim nedeľným zákonom v Spojených štátoch až po chvíľu, keď povstane Michael a ľudská doba milosti sa uzavrie. Predstavujú teda aj dejiny veršov štyridsaťjeden až štyridsaťpäť tej istej kapitoly.

> But he that cometh against him shall do according to his own will, and none shall stand before him: and he shall stand in the glorious land, which by his hand shall be consumed. He shall also set his face to enter with the strength of his whole kingdom, and upright ones with him; thus shall he do: and he shall give him the daughter of women, corrupting her: but she shall not stand on his side, neither be for him. After this shall he turn his face unto the isles, and shall take many: but a prince for his own behalf shall cause the reproach offered by him to cease; without his own reproach he shall cause it to turn upon him. Then he shall turn his face toward the fort of his own land: but he shall stumble and fall, and not be found. Daniel 11:16–19.

> Ale ten, kto príde proti nemu, bude konať podľa svojej vlastnej vôle a nikto pred ním neobstojí; a zastane v nádhernej krajine, ktorá bude jeho rukou zničená. Obráti tiež svoju tvár, aby vošiel so silou celého svojho kráľovstva, a s ním priami; tak urobí. A dá mu dcéru žien, aby ju skazil; ale neobstojí na jeho strane ani nebude za neho. Potom obráti svoju tvár k ostrovom a mnohé získa; ale knieža vo svoj vlastný prospech spôsobí, že pohana od neho prestane; ba bez vlastnej pohany ju obráti späť na neho. Potom obráti svoju tvár k pevnosti svojej vlastnej krajiny; ale potkne sa a padne, a nebude nájdený. Daniel 11:16–19.

When Sister White addressed the final fulfillment of Daniel chapter eleven, she stated “that much of the history that has been fulfilled in this prophecy will be repeated.” Verses forty-one through forty-five repeat the prophetic history of these verses. The verses were fulfilled when pagan Rome took control of the world by first conquering three geographical areas.

Keď sestra Whiteová hovorila o konečnom naplnení jedenástej kapitoly Daniela, uviedla, „že veľká časť dejín, ktoré sa v tomto proroctve naplnili, sa zopakuje.“ Verše štyridsaťjeden až štyridsaťpäť opakujú prorocké dejiny týchto veršov. Tieto verše sa naplnili, keď pohanský Rím prevzal vládu nad svetom tým, že najprv dobyl tri zemepisné oblasti.

> “Although Egypt could not stand before Antiochus, the king of the north, Antiochus could not stand before the Romans, who now came against him. No kingdoms were longer able to resist this rising power. Syria was conquered, and added to the Roman empire, when Pompey, BC 65, deprived Antiochus Asiaticus of his possessions, and reduced Syria to a Roman province.

> „Hoci Egypt nemohol obstáť pred Antiochom, kráľom severu, Antiochos nemohol obstáť pred Rimanmi, ktorí teraz prišli proti nemu. Nijaké kráľovstvá už viac neboli schopné odolávať tejto vzmáhajúcej sa moci. Sýria bola dobytá a pripojená k Rímskej ríši, keď Pompeius roku 65 pred Kr. zbavil Antiocha Asiaticusa jeho majetkov a zredukoval Sýriu na rímsku provinciu.

> “The same power was also to stand in the Holy Land, and consume it. Rome became connected with the people of God, the Jews, by alliance, BC 162, from which date it holds a prominent place in the prophetic calendar. It did not, however, acquire jurisdiction over Judea by actual conquest till BC 63; and then in the following manner.

> „Tá istá moc mala stáť aj vo Svätej zemi a pohltiť ju. Rím sa spojil s Božím ľudom, Židmi, spojenectvom roku 162 pred Kr., od ktorého dátumu zaujíma významné miesto v prorockom kalendári. Jurisdikciu nad Judskom však nenadobudol skutočným dobytím až do roku 63 pred Kr.; a to nasledujúcim spôsobom.

> “On Pompey’s return from his expedition against Mithridates, king of Pontus, two competitors, Hyrcanus and Aristobulus, were struggling for the crown of Judea. Their cause came before Pompey, who soon perceived the injustice of the claims of Aristobulus, but wished to defer decision in the matter till after his long-desired expedition into Arabia, promising then to return, and settle their affairs as should seem just and proper. Aristobulus, fathoming Pompey’s real sentiments, hastened back to Judea, armed his subjects, and prepared for a vigorous defense, determined, at all hazards, to keep the crown, which he foresaw would be adjudicated to another. Pompey closely followed the fugitive. As he approached Jerusalem, Aristobulus, beginning to repent of his course, came out to meet him, and endeavored to accommodate matters by promising entire submission and large sums of money. Pompey, accepting this offer, sent Gabinius, at the head of a detachment of soldiers, to receive the money. But when that lieutenant-general arrived at Jerusalem, he found the gates shut against him, and was told from the top of the walls that the city would not stand to the agreement.

> „Keď sa Pompeius vracal zo svojho ťaženia proti Mithridatovi, kráľovi Pontu, dvaja uchádzači, Hyrcanus a Aristobulus, zápasili o korunu Judey. Ich spor bol predložený Pompeiovi, ktorý čoskoro rozpoznal nespravodlivosť nárokov Aristobula, no želal si odložiť rozhodnutie v tejto veci až po svojej dlho túžobne očakávanej výprave do Arábie, s prísľubom, že sa potom vráti a usporiada ich záležitosti tak, ako sa bude zdať spravodlivé a náležité. Aristobulus, ktorý prenikol do skutočných Pompeiových úmyslov, sa ponáhľal späť do Judey, ozbrojil svojich poddaných a pripravil sa na energickú obranu, odhodlaný za každú cenu udržať si korunu, o ktorej predvídal, že bude prisúdená inému. Pompeius pozorne sledoval utečenca. Keď sa blížil k Jeruzalemu, Aristobulus, začínajúc ľutovať svoj postup, vyšiel mu v ústrety a usiloval sa urovnať záležitosti tým, že sľuboval úplnú poddanosť a veľké sumy peňazí. Pompeius, prijmúc túto ponuku, poslal Gabinia na čele oddielu vojakov prevziať peniaze. Keď však tento generálny miestodržiteľ dorazil do Jeruzalema, zistil, že brány sú pred ním zatvorené, a z vrchu hradieb mu bolo oznámené, že mesto sa dohodou nebude riadiť.“

> “Pompey, not to be deceived in this way with impunity, put Aristobulus, whom he had retained with him, in irons, and immediately marched against Jerusalem with his whole army. The partisans of Aristobulus were for defending the place; those of Hyrcanus, for opening the gates. The latter being in the majority, and prevailing, Pompey was given free entrance into the city. Whereupon the adherents of Aristobulus retired to the mountain of the temple, as fully determined to defend that place as Pompey was to reduce it. At the end of three months a breach was made in the wall sufficient for an assault, and the place was carried at the point of the sword. In the terrible slaughter that ensued, twelve thousand persons were slain. It was an affecting sight, observes the historian, to see the priests, engaged at the time in divine service, with calm hand and steady purpose pursue their accustomed work, apparently unconscious of the wild tumult, though all around them their friends were given to the slaughter, and though often their own blood mingled with that of their sacrifices.

> „Pompeius, aby nebol takto beztrestne oklamaný, dal Aristobula, ktorého si ponechal pri sebe, spútať železami a ihneď vytiahol s celým vojskom proti Jeruzalemu. Prívrženci Aristobula boli za obranu mesta; prívrženci Hyrkána za otvorenie brán. Keďže títo boli vo väčšine a presadili sa, Pompeiovi bol umožnený voľný vstup do mesta. Nato sa stúpenci Aristobula utiahli na chrámový vrch, pevne odhodlaní brániť toto miesto tak, ako bol Pompeius odhodlaný ho dobyť. Na konci troch mesiacov bola v hradbe prerazená medzera postačujúca na útok a miesto bolo dobyté ostrím meča. V hroznom krviprelievaní, ktoré nasledovalo, bolo zabitých dvanásťtisíc osôb. Bol to dojímavý pohľad, poznamenáva dejepisec, vidieť kňazov, zamestnaných v tom čase bohoslužbou, ako s pokojnou rukou a pevným predsavzatím vykonávajú svoju obvyklú službu, akoby si vôbec neuvedomovali divoký zmätok, hoci všade okolo nich boli ich priatelia vydaní na zabitie a hoci sa ich vlastná krv neraz miešala s krvou ich obetí.“

> “Having put an end to the war, Pompey demolished the walls of Jerusalem, transferred several cities from the jurisdiction of Judea to that of Syria, and imposed tribute on the Jews. Thus for the first time was Jerusalem placed by conquest in the hands of that power which was to hold the ‘glorious land’ in its iron grasp till it had utterly consumed it.

> „Keď Pompeius ukončil vojnu, zbúral hradby Jeruzalema, previedol niekoľko miest spod právomoci Judey pod právomoc Sýrie a uložil Židom daň. Tak bol Jeruzalem po prvý raz dobytím vydaný do rúk tej moci, ktorá mala držať ‚slávnu zem‘ vo svojom železnom zovretí, až ju napokon úplne pohltila.

> “‘VERSE 17. He shall also set his face to enter with the strength of his whole kingdom, and upright ones with him; thus shall he do: and he shall give him the daughter of women, corrupting her: but she shall not stand on his side, neither be for him.’

> „Verš 17. Obráti svoju tvár, aby vošiel so silou celého svojho kráľovstva, a priami budú s ním; tak učiní: a dá mu dcéru žien, aby ju skazil; ale ona neobstojí na jeho strane ani nebude za neho.“

> “Bishop Newton furnishes another reading for this verse, which seems more clearly to express the sense, as follows: ‘He shall also set his face to enter by force the whole kingdom.’ Verse 16 brought us down to the conquest of Syria and Judea by the Romans. Rome had previously conquered Macedon and Thrace. Egypt was now all that remained of the ‘whole kingdom’ of Alexander, not brought into subjection to the Roman power, which power now set its face to enter by force into that country.

> „Biskup Newton uvádza pre tento verš iné znenie, ktoré sa zdá zreteľnejšie vyjadrovať jeho zmysel, a to takto: ‚Obráti svoju tvár, aby násilím vošiel do celého kráľovstva.‘ Verš 16 nás priviedol až k dobytiu Sýrie a Judey Rimanmi. Rím už predtým podmanil Macedóniu a Tráciu. Egypt bol teraz všetko, čo zostávalo z ‚celého kráľovstva‘ Alexandra a čo ešte nebolo podrobené rímskej moci, ktorá teraz obrátila svoju tvár, aby násilím vnikla do tej krajiny.“

> “Ptolemy Auletes died BC 51. He left the crown and kingdom of Egypt to his eldest son and daughter, Ptolemy and Cleopatra. It was provided in his will that they should marry together, and reign jointly; and because they were young, they were placed under the guardianship of the Romans. The Roman people accepted the charge, and appointed Pompey as guardian of the young heirs of Egypt.

> „Ptolemaios Auletes zomrel roku 51 pred Kr. Korunu a Egyptské kráľovstvo zanechal svojmu najstaršiemu synovi a dcére, Ptolemaiovi a Kleopatre. Vo svojej záveti ustanovil, aby uzavreli manželstvo a vládli spoločne; a pretože boli mladí, boli zverení pod poručníctvo Rimanov. Rímsky ľud toto poverenie prijal a ustanovil Pompeia za poručníka mladých egyptských dedičov.״

> “A quarrel having not long after broken out between Pompey and Caesar, the famous battle of Pharsalia was fought between the two generals. Pompey, being defeated, fled into Egypt. Caesar immediately followed him thither; but before his arrival, Pompey was basely murdered by Ptolemy, whose guardian he had been appointed. Caesar therefore assumed the appointment which had been given to Pompey, as guardian of Ptolemy and Cleopatra. He found Egypt in commotion from internal disturbances, Ptolemy and Cleopatra having become hostile to each other, and she being deprived of her share in the government. Notwithstanding this, he did not hesitate to land at Alexandria with his small force, 800 horse and 3200 foot, take cognizance of the quarrel, and undertake its settlement. The troubles daily increasing, Caesar found his small force insufficient to maintain his position, and being unable to leave Egypt on account of the north wind which blew at that season, he sent into Asia, ordering all the troops he had in that quarter to come to his assistance as soon as possible.

> „Keď krátko nato vypukol spor medzi Pompeiom a Cézarom, odohrala sa medzi oboma vojvodcami slávna bitka pri Farsale. Pompeius, porazený, utiekol do Egypta. Cézar ho ihneď nasledoval ta; no ešte pred jeho príchodom bol Pompeius podlo zavraždený Ptolemaiom, ktorého poručníkom bol ustanovený. Cézar teda prevzal poverenie, ktoré bolo dané Pompeiovi, ako poručník Ptolemaia a Kleopatry. Egypt zastihol v nepokojoch spôsobených vnútornými rozbrojmi, keďže Ptolemaios a Kleopatra sa stali navzájom nepriateľskými a ona bola pozbavená svojho podielu na vláde. Napriek tomu neváhal vylodiť sa v Alexandrii so svojím malým vojskom, s 800 jazdcami a 3200 pešiakmi, vziať spor na vedomie a ujať sa jeho urovnania. Keďže nepokoje sa každým dňom stupňovali, Cézar zistil, že jeho malá sila nestačí na udržanie jeho postavenia, a keďže nemohol opustiť Egypt pre severný vietor, ktorý v tom období vial, poslal do Ázie a nariadil všetkým vojskám, ktoré mal v tých končinách, aby mu prišli na pomoc čo najskôr.

> “In the most haughty manner he decreed that Ptolemy and Cleopatra should disband their armies, appear before him for a settlement of their differences, and abide by his decision. Egypt being an independent kingdom, this haughty decree was considered an affront to its royal dignity, at which the Egyptians, highly incensed, flew to arms. Caesar replied that he acted by virtue of the will of their father, Auletes, who had put his children under the guardianship of the senate and people of Rome, the whole authority of which was now vested in his person as consul; and that, as guardian, he had the right to arbitrate between them.

> „Nanajvýš pyšným spôsobom nariadil, aby Ptolemaios a Kleopatra rozpustili svoje vojská, predstúpili pred neho na urovnanie svojich sporov a podriadili sa jeho rozhodnutiu. Keďže Egypt bol nezávislým kráľovstvom, tento pyšný výnos bol považovaný za urážku jeho kráľovskej dôstojnosti, na čo Egypťania, veľmi rozhorčení, siahli po zbrani. Cézar odpovedal, že konal na základe vôle ich otca Auleta, ktorý zveril svoje deti do poručníctva senátu a rímskeho ľudu, ktorého celá moc bola teraz ako konzula zverená do jeho osoby; a že ako poručník mal právo rozsudzovať medzi nimi.

> “The matter was finally brought before him, and advocates appointed to plead the cause of the respective parties. Cleopatra, aware of the foible of the great Roman conqueror, judged that the beauty of her presence would be more effectual in securing judgment in her favor than any advocate she could employ. To reach his presence undetected, she had recourse to the following stratagem: Laying herself at full length in a bundle of clothes, Apollodorus, her Sicilian servant, wrapped it up in a cloth, tied it with a thong, and raising it upon his Herculean shoulders, sought the apartments of Caesar. Claiming to have a present for the Roman general, he was admitted through the gate of the citadel, entered into the presence of Caesar, and deposited the burden at his feet. When Caesar had unbound this animated bundle, lo! the beautiful Cleopatra stood before him. He was far from being displeased with the stratagem, and being of a character described in 2 Peter 2:14, the first sight of so beautiful a person, says Rollin, had all the effect upon him she had desired.

> „Záležitosť mu napokon predložili a boli ustanovení obhajcovia, aby zastupovali vec príslušných strán. Kleopatra, vedomá si slabosti veľkého rímskeho dobyvateľa, usúdila, že krása jej zjavom zabezpečí rozsudok v jej prospech účinnejšie než ktorýkoľvek obhajca, ktorého by si mohla najať. Aby sa dostala do jeho prítomnosti nepozorovane, uchýlila sa k tomuto úskoku: Natiahla sa v celej dĺžke do zväzku šiat a Apollodóros, jej sicílsky sluha, ho zabalil do plátna, previazal remienkom a, vyzdvihnúc ho na svoje herkulovské plecia, zamieril do Caesarových komnát. Tvrdil, že nesie dar pre rímskeho generála, a tak ho vpustili bránou citadely; vstúpil do Caesarovej prítomnosti a zložil bremeno k jeho nohám. Keď Caesar tento oživený balík rozviazal, hľa, pred ním stála krásna Kleopatra. Úskok mu vôbec nebol nemilý, a pretože bol povahy opísanej v 2 Peter 2:14, prvý pohľad na takú krásnu osobu mal naňho, hovorí Rollin, presne ten účinok, aký si ona želala.“

> “Caesar at length decreed that the brother and sister should occupy the throne jointly, according to the intent of the will. Pothinus, the chief minister of state, having been principally instrumental in expelling Cleopatra from the throne, feared the result of her restoration. He therefore began to excite jealousy and hostility against Caesar, by insinuating among the populace that he designed eventually to give Cleopatra the sole power. Open sedition soon followed. Achillas, at the head of 20,000 men, advanced to drive Caesar from Alexandria. Skillfully disposing his small body of men in the streets and alleys of the city, Caesar found no difficulty in repelling the attack. The Egyptians undertook to destroy his fleet. He retorted by burning theirs. Some of the burning vessels being driven near the quay, several of the buildings of the city took fire, and the famous Alexandrian library, containing nearly 400,000 volumes, was destroyed.

> „Cisár napokon napokon rozhodol, že brat a sestra majú podľa úmyslu závetu spoločne zaujať trón. Pothinos, hlavný štátny minister, ktorý mal rozhodujúci podiel na vyhnaní Kleopatry z trónu, sa obával následkov jej obnovenia. Preto začal podnecovať žiarlivosť a nepriateľstvo voči cisárovi tým, že medzi ľudom rozširoval domnienku, akoby mal napokon v úmysle odovzdať Kleopatre výlučnú moc. Čoskoro nato nasledovala otvorená vzbura. Achillas na čele 20 000 mužov postupoval, aby vyhnal cisára z Alexandrie. Cisár, keď obratne rozmiestnil svoj malý oddiel mužov v uliciach a uličkách mesta, nemal nijakú ťažkosť útok odraziť. Egypťania sa podujali zničiť jeho loďstvo. On odpovedal tým, že spálil ich. Keď niektoré z horiacich lodí zahnalo k nábrežiu, viaceré mestské budovy vzbĺkli a slávna alexandrijská knižnica, obsahujúca takmer 400 000 zväzkov, bola zničená.“

> “The war growing more threatening, Caesar sent into all the neighboring countries for help. A large fleet came from Asia Minor to his assistance. Mithridates set out for Egypt with an army raised in Syria and Cilicia. Antipater the Idumean joined him with 3,000 Jews. The Jews, who held the passes into Egypt, permitted the army to pass on without interruption. Without this co-operation on their part, the whole plan must have failed. The arrival of this army decided the contest. A decisive battle was fought near the Nile, resulting in a complete victory for Caesar. Ptolemy, attempting to escape, was drowned in the river. Alexandria and all Egypt then submitted to the victor. Rome had now entered into and absorbed the whole of the original kingdom of Alexander.

> „Keď sa vojna stávala čoraz hrozivejšou, Cézar požiadal o pomoc vo všetkých susedných krajinách. Z Malej Ázie mu prišlo na pomoc veľké loďstvo. Mithridatés vytiahol do Egypta s vojskom zhromaždeným v Sýrii a Cilícii. Antipatros Idumejský sa k nemu pripojil s 3 000 Židmi. Židia, ktorí držali priesmyky vedúce do Egypta, dovolili vojsku prejsť bez prekážok. Bez tejto spolupráce z ich strany by celý plán musel zlyhať. Príchod tohto vojska rozhodol zápas. Pri Níle sa odohrala rozhodujúca bitka, ktorá sa skončila úplným Cézarovým víťazstvom. Ptolemaios sa pri pokuse o útek utopil v rieke. Alexandria i celý Egypt sa potom podrobili víťazovi. Rím teraz vstúpil do celej pôvodnej Alexandrovej ríše a pohltil ju.“

> “By the ‘upright ones’ of the text are doubtless meant the Jews, who gave him the assistance already mentioned. With out this, he must have failed; with it, he completely subdued Egypt to his power, BC 47.

> „Pod ‚čestnými ľuďmi‘ v texte sa nepochybne myslia Židia, ktorí mu poskytli už spomenutú pomoc. Bez nej by bol nevyhnutne zlyhal; s ňou si v roku 47 pred Kr. úplne podrobil Egypt svojej moci.

> “‘The daughter of women, corrupting her.’ The passion which Caesar had conceived for Cleopatra, by whom he had one son is assigned by the historian as the sole reason of his undertaking so dangerous a campaign as the Egyptian war. This kept him much longer in Egypt than his affairs required, he spending whole nights in feasting and carousing with the dissolute queen. ‘But,’ said the prophet, ‘she shall not stand on his side, neither be for him.’ Cleopatra afterward joined herself to Antony, the enemy of Augustus Caesar, and exerted her whole power against Rome.

> „‚Dcéra žien, aby ju zviedol.‘ Vášnivá náklonnosť, ktorú Caesar pojal ku Kleopatre, s ktorou mal jedného syna, je podľa historika jediným dôvodom, pre ktorý podnikol také nebezpečné ťaženie, akým bola egyptská vojna. To ho zadržalo v Egypte omnoho dlhšie, než si jeho záležitosti vyžadovali, pretože celé noci trávil hodovaním a hýrením s touto skazenou kráľovnou. ‚Ale,‘ povedal prorok, ‚neobstojí na jeho strane ani nebude za neho.‘ Kleopatra sa potom pridala k Antoniovi, nepriateľovi Augusta Caesara, a vynaložila všetku svoju moc proti Rímu.

> “‘VERSE 18. After this shall he turn his face unto the isles, and shall take many: but a prince for his own behalf shall cause the reproach offered by him to cease; without his own reproach he shall cause it to turn upon him.’

> „‚VERŠ 18. Potom obráti svoju tvár k ostrovom a mnohé získa; ale knieža pre svoj vlastný záujem spôsobí, že pohana, ktorú on uvalil, prestane; a bez vlastnej pohany ju obráti späť na neho.‘“

> “War with Pharnaces, king of Cimmerian Bosphorus, at length drew him away from Egypt. ‘On his arrival where the enemy was,’ says Prideaux, ‘he, without giving any respite either to himself or them, immediately fell on, and gained an absolute victory over them; an account whereof he wrote to a friend of his in these three words: Veni, vidi, vici; I came, I saw, I conquered.’ The latter part of this verse is involved in some obscurity, and there is difference of opinion in regard to its application. Some apply it further back in Caesar’s life, and think they find a fulfilment in his quarrel with Pompey. But preceding and subsequent events clearly defined in the prophecy, compel us to look for the fulfilment of this part of the prediction between the victory over Pharnaces, and Caesar’s death at Rome, as brought to view in the following verse. A more full history of this period might bring to light events which would render the application of this passage unembarrassed.

> „Vojna s Farnakom, kráľom Kimmerského Bosporu, ho napokon odvolala z Egypta. ‚Keď prišiel ta, kde bol nepriateľ,‘ hovorí Prideaux, ‚bez toho, aby doprial odpočinok sebe alebo im, ihneď na nich zaútočil a dosiahol nad nimi úplné víťazstvo; o čom napísal jednému svojmu priateľovi v týchto troch slovách: Veni, vidi, vici; prišiel som, videl som, zvíťazil som.‘ Druhá časť tohto verša je zahalená istou nejasnosťou a v názore na jej použitie panuje rozdielnosť. Niektorí ju vzťahujú na skoršie obdobie Cézarovho života a domnievajú sa, že jej naplnenie nachádzajú v jeho spore s Pompejom. No predchádzajúce i nasledujúce udalosti, jasne vymedzené v proroctve, nás nútia hľadať naplnenie tejto časti predpovede medzi víťazstvom nad Farnakom a Cézarovou smrťou v Ríme, ako je ukázané v nasledujúcom verši. Úplnejšie dejiny tohto obdobia by mohli vyniesť na svetlo udalosti, ktoré by urobili použitie tohto miesta neproblematickým.“

> “‘VERSE 19. Then he shall turn his face toward the fort of his own land: but he shall stumble and fall, and not be found.’

> „Verš 19. Potom obráti svoju tvár k pevnosti svojej vlastnej krajiny; ale potkne sa a padne, a nebude nájdený.“

> “After this conquest, Caesar defeated the last remaining fragments of Pompey’s party, Cato and Scipio in Africa and Labienus and Varus in Spain. Returning to Rome, the ‘fort of his own land,’ he was made perpetual dictator; and such other powers and honors were granted him as rendered him in fact absolute sovereign of the whole empire. But the prophet had said that he should stumble and fall. The language implies that his overthrow would be sudden and unexpected, like a person accidentally stumbling in his walk. And so this man, who fought and won five hundred battles, taken one thousand cities, and slain one million one hundred and ninety-two thousand men, fell, not in the din of battle and the hour of strife, but when he thought his pathway was smooth and strewn with flowers, and when danger was supposed to be far away; for, taking his seat in the senate chamber upon his throne of gold, to receive at the hands of that body the title of king, the dagger of treachery suddenly struck him to the heart. Cassius, Brutus, and other conspirators rushed upon him, and he fell, pierced with twenty-three wounds. Thus he suddenly stumbled and fell, and was not found, BC 44.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 258–264.

> „Po tomto víťazstve Caesar porazil posledné zostávajúce zvyšky Pompeiovej strany, Catona a Scipiona v Afrike a Labiena a Vara v Hispánii. Keď sa vrátil do Ríma, „pevnosti svojej vlastnej krajiny“, bol ustanovený za doživotného diktátora; a boli mu udelené aj také ďalšie právomoci a pocty, ktoré z neho v skutočnosti urobili absolútneho panovníka celej ríše. Prorok však povedal, že sa potkne a padne. Toto vyjadrenie naznačuje, že jeho pád bude náhly a neočakávaný, ako keď sa človek pri chôdzi náhodou potkne. A tak tento muž, ktorý bojoval a zvíťazil v päťsto bitkách, dobyl tisíc miest a usmrtil jeden milión sto deväťdesiatdva tisíc mužov, padol nie v hrmotu bitky a v hodine zápasu, ale vtedy, keď sa domnieval, že jeho cesta je hladká a posiata kvetmi a že nebezpečenstvo je ďaleko; lebo keď zaujal svoje miesto v zasadacej sieni senátu na svojom zlatom tróne, aby z rúk tohto zboru prijal kráľovský titul, dýka zrady ho náhle zasiahla do srdca. Cassius, Brutus a iní sprisahanci sa na neho vrhli a on padol, prebodnutý dvadsiatimi tromi ranami. Tak sa náhle potkol a padol a nenašli ho, roku 44 pred Kr.“ Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 258–264.

The historical fulfillment of pagan Rome (the king of the north), being established upon the throne is a history that prefigures the history of modern Rome’s enthronement at the threefold union which takes place at the soon coming Sunday law. The history is also typified in verses thirty through thirty-six, which identified when the papacy was first placed upon the throne in 538. Verses sixteen through nineteen, and verses thirty-one through thirty-six both represent the final rise and fall of the whore of Tyre. That history was also represented in verses five through nine, when the first king of the north was established after conquering three geographical areas. Thereafter he entered into a treaty with the king of the south, but broke the treaty, and in response the king of the south delivered a deadly wound, and the king of the north died in the captivity of Egypt.

Historické naplnenie pohanského Ríma (kráľa severu), ustanoveného na tróne, je dejinami, ktoré predobrazujú dejiny intronizácie moderného Ríma pri trojnásobnom zväzku, ku ktorému dôjde pri čoskoro prichádzajúcom nedeľnom zákone. Tieto dejiny sú takisto predobrazené vo veršoch tridsať až tridsaťšesť, ktoré označujú čas, keď bolo pápežstvo po prvý raz dosadené na trón v roku 538. Verše šestnásť až devätnásť a verše tridsaťjeden až tridsaťšesť obe predstavujú konečný vzostup a pád týrskej neviestky. Táto história bola takisto znázornená vo veršoch päť až deväť, keď bol prvý kráľ severu ustanovený po dobytí troch geografických oblastí. Potom uzavrel zmluvu s kráľom juhu, no zmluvu porušil, a kráľ juhu mu v odpovedi zasadil smrteľnú ranu a kráľ severu zomrel v egyptskom zajatí.

Verses five through nine, verses sixteen through nineteen, and verses thirty through thirty-six provide three prophetic lines that are fulfilled in verses forty through forty-five. When Sister White identified that “much of the history that has been fulfilled in this prophecy will be repeated,” it actually meant that the entire chapter illustrates verses forty through forty-five. Verses twenty through twenty-two identify the birth and the death of Christ, thus representing the time of the end in both 1798 and 1989 by His birth, and then His death on the cross represented October 22, 1844, and the Sunday law.

Verše päť až deväť, verše šestnásť až devätnásť a verše tridsať až tridsaťšesť predstavujú tri prorocké línie, ktoré sa napĺňajú vo veršoch štyridsať až štyridsaťpäť. Keď sestra Whiteová uviedla, že „veľká časť dejín, ktoré sa v tomto proroctve naplnili, sa zopakuje“, v skutočnosti to znamenalo, že celá kapitola znázorňuje verše štyridsať až štyridsaťpäť. Verše dvadsať až dvadsaťdva označujú narodenie a smrť Krista, a tak prostredníctvom Jeho narodenia predstavujú čas konca v rokoch 1798 aj 1989; a potom Jeho smrť na kríži predstavovala 22. október 1844 a nedeľný zákon.

Verse twenty-three identifies the league between the Jews and Rome, during the history of the Maccabean revolt. The “league” in that history is represented by the dates of 161 BC and 158 BC. The Maccabean history represents an internal line that finds its beginning with a “league” between Rome and the Maccabean Jews that was initiated by the Jews, and ultimately ended with the Jews pronouncing that they have no king but Caesar. Verse twenty-three of course follows verses twenty-one and twenty-two, and verse twenty-one identifies the birth of Christ, which is a prophetic time of the end, and verse twenty-two identifies the cross, which represents the Sunday law.

Dvadsiaty tretí verš určuje zmluvu medzi Židmi a Rímom počas dejín makkabejského povstania. „Zmluva“ v týchto dejinách je znázornená dátumami 161 pred Kr. a 158 pred Kr. Makkabejské dejiny predstavujú vnútornú líniu, ktorá sa začína „zmluvou“ medzi Rímom a makkabejskými Židmi, iniciovanou Židmi, a napokon sa končí tým, že Židia vyhlasujú, že nemajú kráľa okrem cisára. Dvadsiaty tretí verš, prirodzene, nasleduje po dvadsiatom prvom a dvadsiatom druhom verši, pričom dvadsiaty prvý verš určuje narodenie Krista, ktoré je prorockým časom konca, a dvadsiaty druhý verš určuje kríž, ktorý predstavuje nedeľný zákon.

At the cross the Jews identified Caesar (Rome) as their king, and the “league” of verse twenty-three references the beginning of the Jews’ choice to serve Rome, right at the ending point of the Jews proclaiming their allegiance to Rome. The ending of the Jews, as represented at the cross, is followed by the beginning of the Jews’ association with Rome.

Na kríži Židia označili Cézara (Rím) za svojho kráľa a „zmluva“ v dvadsiatom treťom verši odkazuje na začiatok rozhodnutia Židov slúžiť Rímu, práve v konečnom bode, v ktorom Židia vyhlásili svoju oddanosť Rímu. Po zakončení Židov, ako je to znázornené na kríži, nasleduje začiatok spojenia Židov s Rímom.

Verses twenty-four through thirty describe the three hundred and sixty years that pagan Rome ruled supremely from the Battle of Actium in 31 BC, unto the transfer of the capital from Rome to Constantinople in the year 330. The period of three hundred and sixty years typifies the twelve hundred and sixty years papal Rome ruled supremely, and together they represent the period from verse forty-one, and the threefold union that occurs at the soon coming Sunday law, unto the close of probation.

Verše dvadsaťštyri až tridsať opisujú tristošesťdesiat rokov, počas ktorých pohanský Rím vládol zvrchovane od bitky pri Actiu v roku 31 pred Kr., až po prenesenie hlavného mesta z Ríma do Konštantínopolu v roku 330. Obdobie tristošesťdesiatich rokov je predobrazom tisícdvestošesťdesiatich rokov, počas ktorých pápežský Rím vládol zvrchovane, a spolu predstavujú obdobie z verša štyridsaťjeden a trojnásobné spojenie, ku ktorému dôjde pri čoskoro prichádzajúcom nedeľnom zákone, až po uzavretie doby milosti.

All the prophetic lines of history in chapter eleven, align with the last six verses of Daniel eleven, but it is the prophetic history from the time of the end in 1989, represented in verse forty through to the Sunday law in verse forty-one, that is “that portion of the prophecy of Daniel relating to the last days.” The history that is left blank in verse forty, is the Revelation of Jesus Christ that is unsealed when the time is at hand, just before probation closes.

Všetky prorocké línie dejín v jedenástej kapitole sú v súlade s poslednými šiestimi veršami Daniela 11, avšak práve prorocké dejiny od času konca v roku 1989, znázornené vo verši štyridsať až po nedeľný zákon vo verši štyridsaťjeden, sú „tou časťou Danielovho proroctva, ktorá sa vzťahuje na posledné dni“. Dejiny, ktoré sú vo verši štyridsať ponechané prázdne, sú Zjavením Ježiša Krista, ktoré je odpečatené, keď je čas blízko, tesne pred uzavretím doby milosti.

We will continue this study in the next article.

V tejto štúdii budeme pokračovať v nasledujúcom článku.

> “We have the commandments of God and the testimony of Jesus Christ, which is the spirit of prophecy. Priceless gems are to be found in the word of God. Those who search this word should keep the mind clear. Never should they indulge perverted appetite in eating or drinking.

> „Máme prikázania Božie a svedectvo Ježiša Krista, ktoré je duchom proroctva. V Božom slove možno nájsť neoceniteľné drahokamy. Tí, ktorí skúmajú toto slovo, si majú zachovávať jasnú myseľ. Nikdy by sa nemali oddávať zvrátenej žiadostivosti v jedení ani v pití.

> “If they do this, the brain will be confused; they will be unable to bear the strain of digging deep to find out the meaning of those things which relate to the closing scenes of this earth’s history.

> „Ak to urobia, myseľ bude zmätená; nebudú schopní uniesť námahu hlbokého skúmania, aby odhalili význam tých vecí, ktoré sa vzťahujú na záverečné udalosti dejín tejto zeme.״

> “When the books of Daniel and Revelation are better understood, believers will have an entirely different religious experience. They will be given such glimpses of the open gates of heaven that heart and mind will be impressed with the character that all must develop in order to realize the blessedness which is to be the reward of the pure in heart.

> „Keď budú knihy Daniel a Zjavenie lepšie pochopené, veriaci budú mať celkom inú náboženskú skúsenosť. Dostanú také pohľady do otvorených brán neba, že srdce i myseľ budú preniknuté charakterom, ktorý si všetci musia vypestovať, aby dosiahli blahoslavenstvo, ktoré má byť odmenou čistým srdcom.

> “The Lord will bless all who will seek humbly and meekly to understand that which is revealed in the Revelation. This book contains so much that is large with immortality and full of glory that all who read and search it earnestly receive the blessing to those ‘that hear the words of this prophecy, and keep those things which are written therein.’

> „Pán požehná všetkých, ktorí sa budú pokorne a ticho usilovať porozumieť tomu, čo je zjavené v Zjavení. Táto kniha obsahuje tak mnoho toho, čo je preniknuté nesmrteľnosťou a plné slávy, že všetci, ktorí ju čítajú a usilovne skúmajú, prijímajú požehnanie určené tým, ‚ktorí počúvajú slová tohto proroctva a zachovávajú, čo je v ňom napísané.‘“

> “One thing will certainly be understood from the study of Revelation—that the connection between God and His people is close and decided.

> „Jedna vec bude pri štúdiu Zjavenia celkom iste pochopená — že spojenie medzi Bohom a Jeho ľudom je úzke a rozhodné.

> “A wonderful connection is seen between the universe of heaven and this world. The things revealed to Daniel were afterward complemented by the revelation made to John on the Isle of Patmos. These two books should be carefully studied. Twice Daniel inquired, How long shall it be to the end of time?

> „Medzi nebeským vesmírom a týmto svetom je viditeľné podivuhodné spojenie. To, čo bolo zjavené Danielovi, bolo neskôr doplnené zjavením daným Jánovi na ostrove Patmos. Tieto dve knihy by sa mali starostlivo študovať. Daniel sa dvakrát pýtal: Ako dlho to bude až do času konca?“

> “‘And I heard, but I understood not: then said I, O my Lord, what shall be the end of these things? And He said, Go thy way, Daniel: for the words are closed up and sealed till the time of the end. Many shall be purified, and made white, and tried; but the wicked shall do wickedly: and none of the wicked shall understand; but the wise shall understand. And from the time that the daily sacrifice shall be taken away, and the abomination that maketh desolate set up, there shall be a thousand two hundred and ninety days. Blessed is he that waiteth, and cometh to the thousand three hundred and five and thirty days. But go thou thy way till the end be: for thou shalt rest, and stand in thy lot at the end of the days.’

> „A ja som počul, ale neporozumel som; a povedal som: Ó, môj Pane, aký bude koniec týchto vecí? I riekol: Choď svojou cestou, Daniel, lebo tieto slová sú uzavreté a zapečatené až do času konca. Mnohí budú očistení, vybielení a skúšaní; ale bezbožní budú konať bezbožne, a nikto z bezbožných neporozumie; múdri však porozumejú. A od času, keď bude odňatá ustavičná obeť a postavená ohavnosť spustošenia, bude tisíc dvesto deväťdesiat dní. Blahoslavený je ten, kto čaká a dôjde ku tisícu tristo tridsiatim piatim dňom. Ale ty choď svojou cestou až do konca; lebo odpočinieš a povstaneš k svojmu údelu na konci dní.“

> “It was the Lion of the tribe of Judah who unsealed the book and gave to John the revelation of what should be in these last days.

> „Bol to Lev z pokolenia Júdu, kto otvoril knihu a dal Jánovi zjavenie toho, čo sa má udiať v týchto posledných dňoch.

> “Daniel stood in his lot to bear his testimony which was sealed until the time of the end, when the first angel’s message should be proclaimed to our world. These matters are of infinite importance in these last days; but while ‘many shall be purified, and made white, and tried,’ ‘the wicked shall do wickedly: and none of the wicked shall understand.’ How true this is! Sin is the transgression of the law of God; and those who will not accept the light in regard to the law of God will not understand the proclamation of the first, second, and third angel’s messages. The book of Daniel is unsealed in the revelation to John, and carries us forward to the last scenes of this earth’s history.

> „Daniel stál na svojom mieste, aby niesol svoje svedectvo, ktoré bolo zapečatené až do času konca, keď malo byť nášmu svetu zvestované posolstvo prvého anjela. Tieto záležitosti majú v týchto posledných dňoch nekonečný význam; ale kým ‚mnohí budú očistení, obielení a preskúšaní‘, ‚bezbožní budú páchať bezbožnosť, a nikto z bezbožných neporozumie‘. Aké je to pravdivé! Hriech je prestúpením Božieho zákona; a tí, ktorí neprijmú svetlo týkajúce sa Božieho zákona, neporozumejú zvestovaniu posolstiev prvého, druhého a tretieho anjela. Kniha Daniel je odpečatená v Zjavení Jánovi a vedie nás vpred k posledným výjavom dejín tejto zeme.

> “Will our brethren bear in mind that we are living amid the perils of the last days? Read Revelation in connection with Daniel. Teach these things.” Testimonies to Ministers, 114, 115.

> „Budú mať naši bratia na pamäti, že žijeme uprostred nebezpečenstiev posledných dní? Čítajte Zjavenie v spojení s Danielom. Učte tieto veci.“ Testimonies to Ministers, 114, 115.

Back to Articles