Article

# Rome Establishes the Vision - Number Five

Rím ustanovuje videnie – číslo päť

Unveiling the Repeated Prophetic Controversies in Adventism: Understanding the Robbers of Thy People

Odhaľovanie opakovaných prorockých sporov v adventizme: Pochopenie násilníkov z tvojho ľudu

Author

Jeff Pippenger

Published

August 9, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

In the last article, we identified six prophetic lines of controversy which have occurred in the history of Adventism from the Millerite time period until the present day. I contend the first and the last controversy over the “robbers of thy people” in verse fourteen of Daniel chapter eleven are prophetically identical. The Millerites understood the “robbers” to be Rome, and the Protestants taught the “robbers” were a Syrian king named Antiochus Epiphanes.

V poslednom článku sme identifikovali šesť prorockých línií sporu, ktoré sa v dejinách adventizmu vyskytli od obdobia milleritov až po súčasnosť. Tvrdím, že prvý i posledný spor o „lupičov tvojho ľudu“ vo verši štrnásť jedenástej kapitoly Daniela sú prorocky totožné. Milleriti chápali „lupičov“ ako Rím a protestanti učili, že „lupičmi“ bol sýrsky kráľ menom Antiochus Epifanes.

> And in those times there shall many stand up against the king of the south: also the robbers of thy people shall exalt themselves to establish the vision; but they shall fall. Daniel 11:14.

> A v tých časoch sa mnohí postavia proti kráľovi juhu; aj násilníci z tvojho ľudu sa povýšia, aby naplnili videnie; ale padnú. Daniel 11:14.

Beginning in verse ten, and continuing through verse fifteen a warfare between the kingdoms of Egypt and Syria is represented. Egypt is the king of the south in the passage, and the Syrian king is represented as the king of the north. Verse ten identifies what the historians call the beginning of the Fourth Syrian war in 219 BC, verses eleven and twelve represent the battle of Raphia in 217 BC, and its aftermath. Then verses thirteen through fifteen identify the battle of Panium in 200 BC. In verses ten through fifteen the Syrian king is Antiochus Magnus, ruler of the Seleucid Empire.

Počnúc desiatym veršom a pokračujúc až po pätnásty verš je znázornený boj medzi kráľovstvami Egypta a Sýrie. Egypt je v tomto úseku kráľom juhu a sýrsky kráľ je predstavený ako kráľ severu. Desiaty verš označuje to, čo historici nazývajú začiatkom štvrtej sýrskej vojny v roku 219 pred Kristom; verše jedenásť a dvanásť predstavujú bitku pri Rafii v roku 217 pred Kristom a jej následky. Potom verše trinásť až pätnásť označujú bitku pri Paniu v roku 200 pred Kristom. Vo veršoch desať až pätnásť je sýrskym kráľom Antiochos Magnus, vládca Seleukovskej ríše.

Verse ten represents the history when Antiochus Magnus begins a war to regain territory that was taken from the Seleucid kingdom years before. In the verse he regains the lost territory in 219 BC, but he temporarily ceases his aggressions, and seeks to regroup his military strength. He had regained control of the lost territory, and made it all the way to the border of Egypt, the southern kingdom ruled by the Ptolemy dynasty. Between 219 BC and 217 BC, both the king of the south and the king of the north made plans for the approaching battle of Raphia.

Desiaty verš predstavuje dejiny, keď Antiochos Magnus začína vojnu, aby znovu získal územie, ktoré bolo pred rokmi odňaté Seleukovskému kráľovstvu. Vo verši toto stratené územie znovu nadobúda v roku 219 pred Kr., no dočasne prerušuje svoje útoky a usiluje sa preskupiť svoju vojenskú silu. Znovu získal kontrolu nad strateným územím a postúpil až k hranici Egypta, južného kráľovstva ovládaného ptolemaiovskou dynastiou. V rokoch 219 pred Kr. až 217 pred Kr. si kráľ juhu i kráľ severu pripravovali plány na blížiacu sa bitku pri Rafii.

The battle of Raphia took place in 217 BC, and the southern kingdom of Egypt, ruled by Ptolemy prevailed over the Syrian king Antiochus Magnus, king of the north in the prophetic passage. Then in verses thirteen through fifteen, seventeen years later in 200 BC, Antiochus Magnus, who had then formed an alliance with Philip of Macedon engaged Egypt in the battle of Panium. The southern kingdom of Egypt then had a child king of five or six years old, and Antiochus Magnus and Philip could not resist taking advantage of the child king of Egypt, and Antiochus Magnus prevailed in the battle of Panium. The three verses that represent the battle of Panium contain verse fourteen, where a new power is introduced into the prophetic narrative.

Bitka pri Ráfii sa odohrala roku 217 pred Kr. a južné kráľovstvo Egypta, ktorému vládol Ptolemaios, zvíťazilo nad sýrskym kráľom Antiochom Veľkým, kráľom severu v prorockom úseku. Potom vo veršoch trinásť až pätnásť, o sedemnásť rokov neskôr, roku 200 pred Kr., Antiochos Veľký, ktorý medzitým uzavrel spojenectvo s Filipom Macedónskym, zaútočil na Egypt v bitke pri Pániu. Južné kráľovstvo Egypta malo vtedy detského kráľa vo veku päť alebo šesť rokov a Antiochos Veľký i Filip nemohli odolať tomu, aby využili slabosť detského kráľa Egypta, a Antiochos Veľký zvíťazil v bitke pri Pániu. Tri verše, ktoré predstavujú bitku pri Pániu, obsahujú verš štrnásť, v ktorom sa do prorockého rozprávania uvádza nová mocnosť.

The robbers of thy people are a different power than the Egyptian king of the south, or the Seleucid king of the north, or Philip the Macedonian ruler. The Millerites recognized that Rome is the robbers of thy people. One of the Hebrew root words that is translated as “robbers,” means breaker. Pagan Rome is represented in prophecy as the power who would break in pieces.

Lupiči tvojho ľudu sú inou mocnosťou než egyptský kráľ juhu, alebo seleukovský kráľ severu, alebo Filip, macedónsky vládca. Milleriti rozpoznali, že Rím sú lupiči tvojho ľudu. Jedno z hebrejských koreňových slov, ktoré sa prekladá ako „lupiči“, znamená ničiteľ. Pohanský Rím je v proroctve predstavený ako mocnosť, ktorá bude lámať na kusy.

> After this I saw in the night visions, and behold a fourth beast, dreadful and terrible, and strong exceedingly; and it had great iron teeth: it devoured and brake in pieces, and stamped the residue with the feet of it: and it was diverse from all the beasts that were before it; and it had ten horns. Daniel 7:7.

> Potom som videl v nočných videniach, a hľa, štvrtú šelmu, hroznú a strašnú, a nesmierne silnú; a mala veľké železné zuby; žrala a drvila, a zvyšok pošliapavala svojimi nohami; a bola odlišná od všetkých šeliem, ktoré boli pred ňou; a mala desať rohov. Daniel 7,7.

When Uriah Smith comments on the robbers, he quotes a historian who points out that robbers represent breakers.

Keď Uriah Smith komentuje lúpežníkov, cituje historika, ktorý poukazuje na to, že lúpežníci predstavujú buričov.

> “A new power is now introduced,—‘the robbers of thy people;’ literally, says Bishop Newton, ‘the breakers of thy people.’ Far away on the banks of the Tiber, a kingdom had been nourishing itself with ambitious projects and dark designs. Small and weak at first, it grew with marvelous rapidity in strength and vigor, reaching out cautiously here and there to try its prowess, and test the vigor of its warlike arm, till, conscious of its power, it boldly reared its head among the nations of the earth, and seized with invincible hand the helm of their affairs. Henceforth the name of Rome stands upon the historic page, destined for long ages to control the affairs of the world, and exert a mighty influence among the nations even to the end of time.

> „Teraz je uvedená nová moc — ‚lupiči tvojho ľudu‘; doslova, hovorí biskup Newton, ‚rúcači tvojho ľudu‘. Ďaleko na brehoch Tibery sa kráľovstvo živilo ctižiadostivými zámermi a temnými úmyslami. Spočiatku malé a slabé rástlo s obdivuhodnou rýchlosťou v sile a moci, opatrne siahalo sem i tam, aby vyskúšalo svoju zdatnosť a preverilo silu svojho bojovného ramena, až napokon, vedomé si svojej moci, smelo pozdvihlo hlavu medzi národmi zeme a neodolateľnou rukou uchopilo kormidlo ich záležitostí. Odteraz meno Rím stojí na stránkach dejín, určené na dlhé veky ovládať záležitosti sveta a uplatňovať mocný vplyv medzi národmi až do konca času.

> “Rome spoke; and Syria and Macedonia soon found a change coming over the aspect of their dream. The Romans interfered in behalf of the young king of Egypt, determined that he should be protected from the ruin devised by Antiochus and Philip. This was BC 200, and was one of the first important interferences of the Romans in the affairs of Syria and Egypt.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 257.

> „Rím prehovoril; a Sýria i Macedónia čoskoro zistili, že vzhľad ich sna sa mení. Rimania zasiahli v prospech mladého egyptského kráľa, odhodlaní ochrániť ho pred skazou, ktorú mu pripravili Antiochus a Filip. Bolo to roku 200 pred Kr., a bol to jeden z prvých významných zásahov Rimanov do záležitostí Sýrie a Egypta.“ Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 257.

The prediction set forth in the verses was fulfilled in roughly twenty years from 219 BC unto 200 BC, but the prophets speak more about the last days than the days in which they lived.

Predpoveď predložená v týchto veršoch sa naplnila približne v priebehu dvadsiatich rokov, od roku 219 pred Kr. do roku 200 pred Kr., no proroci hovoria viac o posledných dňoch než o dňoch, v ktorých žili.

> “Each of the ancient prophets spoke less for their own time than for ours, so that their prophesying is in force for us. ‘Now all these things happened unto them for ensamples: and they are written for our admonition, upon whom the ends of the world are come.’ 1 Corinthians 10:11. ‘Not unto themselves, but unto us they did minister the things, which are now reported unto you by them that have preached the gospel unto you with the Holy Ghost sent down from heaven; which things the angels desire to look into.’ 1 Peter 1:12. . . .

> „Každý zo starodávnych prorokov hovoril menej pre svoju vlastnú dobu než pre našu, takže ich prorokovanie má záväznú platnosť pre nás. ‚A toto všetko sa im prihodilo ako predobrazy a bolo napísané nám na napomenutie, ku ktorým dospel koniec vekov.‘ 1 Korinťanom 10:11. ‚Nie sebe samým, ale nám slúžili tým, čo vám teraz zvestovali tí, ktorí vám v Duchu Svätom zoslanom z neba kázali evanjelium; do čoho túžia anjeli nazerať.‘ 1 Petra 1:12....“

> “The Bible has accumulated and bound up together its treasures for this last generation. All the great events and solemn transactions of Old Testament history have been, and are, repeating themselves in the church in these last days.” Selected Messages, book 3, 338, 339.

> „Biblia nahromadila a zhromaždila svoje poklady pre túto poslednú generáciu. Všetky veľké udalosti a slávnostné úkony dejín Starého zákona sa opakovali a opakujú v cirkvi v týchto posledných dňoch.“ Selected Messages, kniha 3, 338, 339.

Although Daniel did not live in the twenty-year time period we are considering, inspiration through the writings of Sister White informs is that much of the history recorded in Daniel eleven is to be repeated in the final fulfillment of Daniel eleven.

Hoci Daniel nežil v dvadsaťročnom časovom období, ktoré skúmame, inšpirácia prostredníctvom spisov sestry Whiteovej nás informuje, že veľká časť dejín zaznamenaných v Danielovi 11 sa má zopakovať v konečnom naplnení Daniela 11.

> “We have no time to lose. Troublous times are before us. The world is stirred with the spirit of war. Soon the scenes of trouble spoken of in the prophecies will take place. The prophecy in the eleventh of Daniel has nearly reached its complete fulfillment. Much of the history that has taken place in fulfillment of this prophecy will be repeated.” Manuscript Releases, number 13, 394.

> „Nemáme času nazvyš. Pred nami sú časy súženia. Svet je zmietaný duchom vojny. Čoskoro sa odohrajú výjavy súženia, o ktorých sa hovorí v proroctvách. Proroctvo v jedenástej kapitole Daniela takmer dosiahlo svoje úplné naplnenie. Mnohé z dejín, ktoré sa odohrali pri napĺňaní tohto proroctva, sa zopakujú.“ Manuscript Releases, číslo 13, 394.

Verses ten through fifteen of Daniel eleven represent the history of the last days which leads up to the soon-coming Sunday law, for verse sixteen identifies when Rome, for the first time, conquered the “glorious land.”

Verše desať až pätnásť z Daniel 11 predstavujú dejiny posledných dní, ktoré vedú k čoskoro prichádzajúcemu nedeľnému zákonu, lebo verš šestnásť určuje, kedy Rím po prvý raz dobyl „slávnu zem“.

> But he that cometh against him shall do according to his own will, and none shall stand before him: and he shall stand in the glorious land, which by his hand shall be consumed. Daniel 11:16.

> Ale ten, kto príde proti nemu, bude konať podľa svojej vlastnej vôle, a nikto pred ním neobstojí; a postaví sa v nádhernej krajine, ktorá bude jeho rukou strávená. Daniel 11,16.

Daniel employs the expression “glorious land” twice in his writings. The first is verse sixteen, when literal pagan Rome conquered the literal glorious land of Judah.

Daniel používa vo svojich spisoch výraz „slávna krajina“ dvakrát. Prvý raz je to v šestnástom verši, keď doslovný pohanský Rím dobyl doslovnú slávnu krajinu Júdska.

> “Although Egypt could not stand before Antiochus, the king of the north, Antiochus could not stand before the Romans, who now came against him. No kingdoms were longer able to resist this rising power. Syria was conquered, and added to the Roman empire, when Pompey, BC 65, deprived Antiochus Asiaticus of his possessions, and reduced Syria to a Roman province.

> „Hoci Egypt nemohol obstáť pred Antiochom, kráľom severu, ani Antiochos nemohol obstáť pred Rimanmi, ktorí teraz prišli proti nemu. Nijaké kráľovstvá už neboli schopné odolávať tejto nastupujúcej moci. Sýria bola podmanená a pripojená k Rímskej ríši, keď Pompeius roku 65 pred Kr. zbavil Antiocha Asiatika jeho majetkov a zredukoval Sýriu na rímsku provinciu.

> “The same power was also to stand in the Holy Land, and consume it. Rome became connected with the people of God, the Jews, by alliance, BC 162, from which date it holds a prominent place in the prophetic calendar. It did not, however, acquire jurisdiction over Judea by actual conquest till BC 63; and then in the following manner.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 259.

> „Tá istá moc mala tiež stáť vo Svätej zemi a pohltiť ju. Rím sa spojil s Božím ľudom, Židmi, spojenectvom v roku 162 pred Kr., od ktorého dátumu zaujíma významné miesto v prorockom kalendári. Skutočnú právomoc nad Judskom však nezískal skutočným dobytím až do roku 63 pred Kr.; a to nasledujúcim spôsobom.“ Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 259.

The other verse where Daniel employs the “glorious land” is in verse forty-one.

Druhý verš, v ktorom Daniel používa výraz „slávna krajina“, je vo verši štyridsaťjeden.

> He shall enter also into the glorious land, and many countries shall be overthrown: but these shall escape out of his hand, even Edom, and Moab, and the chief of the children of Ammon. Daniel 11:41.

> Vojde aj do slávnej krajiny a mnohé krajiny budú porazené; ale títo uniknú z jeho ruky: Edóm a Moáb i poprední zo synov Ammónových. Daniel 11,41.

Verse forty-one of course follows verse forty, and verse forty begins with the words “and at the time of the end.” In The Great Controversy, Sister White identifies 1798 as the “time of the end,” so verse forty-one is identifying history that follows after the time of the end in 1798.

Štyridsiaty prvý verš, samozrejme, nasleduje po štyridsiatom verši a štyridsiaty verš sa začína slovami „a v čase konca“. V diele Veľký spor sestra Whiteová označuje rok 1798 za „čas konca“, takže štyridsiaty prvý verš určuje dejiny, ktoré nasledujú po čase konca v roku 1798.

> “But at the time of the end, says the prophet, “Many shall run to and fro, and knowledge shall be increased.’ Daniel 12:4. . . . Since 1798 the book of Daniel has been unsealed, knowledge of the prophecies has increased, and many have proclaimed the solemn message of the judgment near.” The Great Controversy, 356.

> „Ale v čase konca,“ hovorí prorok, „mnohí budú pobehovať sem a ta a poznanie vzrastie.“ Daniel 12:4.... Od roku 1798 bola kniha Daniel odpečatená, poznanie proroctiev vzrástlo a mnohí hlásali slávnostné posolstvo o blízkom súde.“ Veľký spor vekov, 356.

The glorious land of verse forty-one is not literal ancient Judah of old, but spiritual modern Judah. The United States is spiritual modern Judah, and verse forty-one is identifying the soon-coming Sunday law in the United States.

Slávna krajina vo verši štyridsaťjeden nie je doslovným starovekým Judskom dávnych čias, ale duchovným moderným Judskom. Spojené štáty sú duchovným moderným Judskom a verš štyridsaťjeden označuje čoskoro prichádzajúci nedeľný zákon v Spojených štátoch.

> Howbeit that was not first which is spiritual, but that which is natural; and afterward that which is spiritual. 1 Corinthians 15:46.

> Avšak nie to duchovné bolo prvé, ale prirodzené; a potom to duchovné. 1 Korinťanom 15:46.

That Sunday law is typified by verse sixteen, for “much of the history that has taken place” in the fulfillment of Daniel eleven is to be repeated. Verses ten through fifteen in the last days, represents the history preceding and leading up to the Sunday law.

Tento nedeľný zákon je predobrazene vyjadrený v šestnástom verši, lebo „veľká časť dejín, ktoré sa odohrali“ pri naplnení Daniela jedenástej kapitoly, sa má zopakovať. Verše desať až pätnásť v posledných dňoch predstavujú dejiny, ktoré predchádzajú nedeľnému zákonu a vedú k nemu.

The king of the north in those five verses, as well as the king of the south who were fulfilled by the Seleucid king Antiochus Magnus and the Egyptian kings of the Ptolemaic kingdom, typify powers that are the focus of the history that leads to the soon-coming Sunday law. These verses identify the history of the movement of the one hundred and forty-four thousand, for verse ten identifies the collapse of the Soviet Union in 1989, and verse sixteen the soon-coming Sunday law.

Severný kráľ v týchto piatich veršoch, ako aj južný kráľ, ktorí sa naplnili v seleukovskom kráľovi Antiochovi Magnovi a v egyptských kráľoch ptolemaiovského kráľovstva, predobrazujú mocnosti, ktoré sú stredobodom dejín vedúcich k čoskoro prichádzajúcemu nedeľnému zákonu. Tieto verše označujú dejiny hnutia sto štyridsaťštyri tisíc, lebo desiaty verš označuje pád Sovietskeho zväzu v roku 1989 a šestnásty verš čoskoro prichádzajúci nedeľný zákon.

Christ emphasizes these verses by aligning verse ten with verse forty and verse sixteen with verse forty-one. The direct reference to the literal glorious land which typifies the spiritual glorious land of verse forty-one is the end of the six verses, and verse ten is the beginning.

Kristus zdôrazňuje tieto verše tým, že uvádza desiaty verš do súladu so štyridsiatym veršom a šestnásty verš so štyridsiatym prvým veršom. Priamy odkaz na doslovnú slávnu krajinu, ktorá je predobrazom duchovnej slávnej krajiny vo verši štyridsaťjeden, tvorí záver týchto šiestich veršov, a desiaty verš je ich začiatkom.

Just as Christ made sure verse sixteen has a direct connection with verse forty-one, and so too, verse ten has a direct connection with verse forty. The expression in verse ten “overflow, and pass through,” is the identical Hebrew phrase that is translated as “overflow and pass over,” in verse forty. The phrase is only found one other place in the Scriptures, but it is translated a little differently than verse ten and verse forty. Still, it is the same Hebrew phrase.

Tak ako Kristus zabezpečil, aby mal šestnásty verš priamu súvislosť so štyridsiatym prvým veršom, tak aj desiaty verš má priamu súvislosť so štyridsiatym veršom. Výraz v desiatom verši „preplaví sa a prenikne ďalej“ je totožný hebrejský výraz, ktorý je vo štyridsiatom verši preložený ako „preplaví sa a prejde ďalej“. Tento výraz sa v Písmach nachádza už len na jednom ďalšom mieste, no je preložený trochu odlišne než v desiatom a štyridsiatom verši. Stále je to však ten istý hebrejský výraz.

> And he shall pass through Judah; he shall overflow and go over, he shall reach even to the neck; and the stretching out of his wings shall fill the breadth of thy land, O Immanuel. Isaiah 8:8.

> A prenikne cez Júdu; rozvodní sa a prejde, dosiahne až po šiju; a rozpätie jeho krídel naplní šírku tvojej krajiny, ó Immanuel. Izaiáš 8:8.

Isaiah’s “overflow and go over,” is the same as verse ten’s “overflow, and pass through,” and verse forty’s “overflow and pass over.” More than this, each of the three verses are describing an attack from the king of the north upon the king of the south. In Isaiah, the northern king of Assyria, Sennacherib, was attacking Judah, the southern kingdom of Israel. In verse ten Antiochus Magnus, the northern king of the Seleucid Empire was attacking the southern kingdom of Egypt. In verse forty, the king of the north, the papal power, who had received a deadly wound at the beginning of verse forty, was attacking the southern atheistic power of the Soviet Union. Each verse represents the same prophetic structure of a conflict between the kings of the north and south, and in each verse the northern king “overflows and passes over.”

Izaiášovo „rozvodní sa a pretečie“ je to isté ako vo verši desať „rozvodní sa a prenikne“ a vo verši štyridsať „rozvodní sa a prejde cez“. Navyše, každý z týchto troch veršov opisuje útok kráľa severu na kráľa juhu. V Izaiášovi severný asýrsky kráľ Senacherib útočil na Júdu, južné kráľovstvo Izraela. Vo verši desať Antiochos Magnos, severný kráľ Seleukovskej ríše, útočil na južné kráľovstvo Egypta. Vo verši štyridsať kráľ severu, pápežská moc, ktorá na začiatku verša štyridsať utrpela smrteľnú ranu, útočil na južnú ateistickú moc Sovietskeho zväzu. Každý verš predstavuje tú istú prorockú štruktúru konfliktu medzi kráľmi severu a juhu a v každom verši severný kráľ „sa rozvodní a prejde cez“.

Isaiah’s testimony and verse ten both identify that when the northern king attacks he ceases before entering into the capital of the southern kingdom. Sennacherib brought his warfare to the walls of Jerusalem, and no further. In 219 BC, Antiochus Magnus came to the border of Egypt and stopped. Then he lost the battle of Raphia that occurred two years later in 217 BC. Sennacherib came to the walls of Jerusalem and lost the battle as God intervened.

Izaiášovo svedectvo i desiaty verš obidva potvrdzujú, že keď severný kráľ zaútočí, zastaví sa skôr, ako vstúpi do hlavného mesta južného kráľovstva. Sancheríb priviedol svoju vojnu až k múrom Jeruzalema, a nie ďalej. V roku 219 pred Kr. prišiel Antiochos Veľký k hranici Egypta a zastavil sa. Potom prehral bitku pri Ráfii, ku ktorej došlo o dva roky neskôr, v roku 217 pred Kr. Sancheríb prišiel k múrom Jeruzalema a prehral bitku, keď zasiahol Boh.

> Therefore thus saith the Lord concerning the king of Assyria, He shall not come into this city, nor shoot an arrow there, nor come before it with shield, nor cast a bank against it. By the way that he came, by the same shall he return, and shall not come into this city, saith the Lord. For I will defend this city, to save it, for mine own sake, and for my servant David’s sake. And it came to pass that night, that the angel of the Lord went out, and smote in the camp of the Assyrians an hundred fourscore and five thousand: and when they arose early in the morning, behold, they were all dead corpses. So Sennacherib king of Assyria departed, and went and returned, and dwelt at Nineveh. And it came to pass, as he was worshipping in the house of Nisroch his god, that Adrammelech and Sharezer his sons smote him with the sword: and they escaped into the land of Armenia. And Esarhaddon his son reigned in his stead. 2 Kings 19:32–37.

> Preto takto hovorí Hospodin o asýrskom kráľovi: Nevojde do tohto mesta ani tam nevystrelí šíp, ani nepríde pred neho so štítom, ani proti nemu nenavŕši val. Cestou, ktorou prišiel, tou istou sa vráti a do tohto mesta nevojde, hovorí Hospodin. Lebo budem brániť toto mesto, aby som ho zachránil, pre seba samého a pre svojho služobníka Dávida. A stalo sa tej noci, že vyšiel anjel Hospodinov a pobil v tábore Asýrčanov stoosemdesiatpäťtisíc mužov; a keď skoro ráno vstali, hľa, všetci boli mŕtve telá. Nato odišiel Senacherib, asýrsky kráľ, a vrátil sa a býval v Ninive. A stalo sa, keď sa klaňal v dome svojho boha Nisrocha, že ho jeho synovia Adrammelech a Šarezer zabili mečom; a utiekli do krajiny Arménska. A namiesto neho sa stal kráľom jeho syn Esarchaddon. 2 Kráľov 19:32–37.

In 1989, the king of the north swept away the Soviet Union, but he did not overcome the capital of the Soviet Union. Russia was left standing. The next battle, typified in verses eleven and twelve, was the battle of Raphia, which was also typified by the overthrow of Sennacherib’s army and his subsequent death which identifies a victory for the southern king, which was Judah in the testimony of Sennacherib, and Raphia in the testimony of Antiochus Magnus.

V roku 1989 kráľ severu zmietol Sovietsky zväz, no nepremohol hlavné mesto Sovietskeho zväzu. Rusko zostalo stáť. Nasledujúci boj, predobrazený vo veršoch jedenásť a dvanásť, bol bitkou pri Ráfii, ktorá bola takisto predobrazená porážkou Sancheríbovho vojska a jeho následnou smrťou, čo označuje víťazstvo južného kráľa, ktorým bolo Júdsko vo svedectve o Sancheríbovi, a Ráfia vo svedectve o Antiochovi Magnovi.

Verse ten provides a direct connection to verse forty and verse sixteen provides a direct connection with verse forty-one. Verses ten through sixteen represent the history of 1989 unto the Sunday law. The verse represents a hidden history in verse forty that begins with the collapse of the Soviet Union in 1989 and continues unto the Sunday law. Verse ten also directly connects the “seven times” of Leviticus twenty-six to the hidden history, but that line of truth is outside what we are here setting forth.

Desiaty verš poskytuje priame spojenie so štyridsiatym veršom a šestnásty verš poskytuje priame spojenie so štyridsiatym prvým veršom. Verše desať až šestnásť predstavujú dejiny od roku 1989 až po nedeľný zákon. Tento verš predstavuje skryté dejiny vo verši štyridsať, ktoré sa začínajú rozpadom Sovietskeho zväzu v roku 1989 a pokračujú až po nedeľný zákon. Desiaty verš takisto priamo spája „sedem časov“ z tretej knihy Mojžišovej, dvadsiatej šiestej kapitoly, so skrytými dejinami, avšak táto línia pravdy presahuje rámec toho, čo tu predkladáme.

In Millerite history the first of six primary controversies within Adventism concerning the correct identification of Rome occurred, and it was over who the robbers of verse fourteen represented. The Protestants held they represented Antiochus Epiphanes, and the Millerites identified them as Rome. In the last controversy of Adventism concerning the correct identification of Rome it is also over the robbers of verse fourteen. One class, represented by the Millerites, is upholding the foundational understanding of the Millerites, which was endorsed by the Spirit of Prophecy.

V dejinách milerizmu došlo k prvému zo šiestich hlavných sporov v rámci adventizmu týkajúcich sa správnej identifikácie Ríma a išlo o to, koho predstavujú lupiči vo verši štrnásť. Protestanti zastávali názor, že predstavujú Antiocha Epifana, zatiaľ čo mileriti ich stotožnili s Rímom. V poslednom spore adventizmu týkajúcom sa správnej identifikácie Ríma ide takisto o lupičov vo verši štrnásť. Jedna skupina, zastúpená mileritmi, obhajuje základné chápanie mileritov, ktoré bolo potvrdené Duchom proroctva.

> “I have seen that the 1843 chart was directed by the hand of the Lord, and that it should not be altered; that the figures were as He wanted them; that His hand was over and hid a mistake in some of the figures, so that none could see it, until His hand was removed.” Early Writings, 74.

> „Videla som, že mapa z roku 1843 bola vedená rukou Pánovou a že sa nemá meniť; že údaje boli také, aké ich On chcel; že Jeho ruka spočívala nad jednou chybou v niektorých údajoch a zakrývala ju, takže ju nik nemohol vidieť, kým Jeho ruka nebola odňatá.“ Early Writings, 74.

That sacred chart identifies the controversy with the notation of 164 BC.

Tá posvätná mapa označuje spor poznámkou „164 pred Kr.“

> “164 Death of Antiochus Epiphanes, who of course, stood not up against the Prince of Princes, as he had been 164 yrs. dead before the Prince of Princes was born.”

> „164 Smrť Antiocha Epifana, ktorý sa, pravdaže, nepostavil proti Kniežaťu kniežat, keďže bol mŕtvy už 164 rokov predtým, než sa Knieža kniežat narodilo.“

The reference of that controversy upon the sacred chart represents the only truth represented upon the sacred chart that is not based upon a prophetic passage from God’s Word. In doing so it identifies a waymark, not of biblical history, but of Advent history, and “it should not be altered,” for the controversy identifies how the prophetic vision is established. To reject that foundational truth is to simultaneously reject the authority of the Spirit of Prophecy’s endorsement of the sacred chart.

Odkaz na tento spor na posvätnej mape predstavuje jedinú pravdu znázornenú na posvätnej mape, ktorá nie je založená na prorockom texte zo Slova Božieho. Týmto označuje medzník nie biblických dejín, ale dejín adventného hnutia, a „nemal by sa meniť“, lebo tento spor určuje, ako je prorocké videnie ustanovené. Odmietnuť túto základnú pravdu znamená zároveň odmietnuť autoritu schválenia posvätnej mapy Duchom proroctva.

> “The very last deception of Satan will be to make of none effect the testimony of the Spirit of God. ‘Where there is no vision, the people perish’ (Proverbs 29:18). Satan will work ingeniously, in different ways and through different agencies, to unsettle the confidence of God’s remnant people in the true testimony. He will bring in spurious visions to mislead, and will mingle the false with the true, and so disgust people that they will regard everything that bears the name of visions as a species of fanaticism; but honest souls, by contrasting false and true, will be enabled to distinguish between them.” Selected Messages, book 2, 78.

> „Úplne posledným satanovým zvodom bude zneúčinniť svedectvo Ducha Božieho. ‚Kde niet videnia, ľud hynie‘ (Príslovia 29,18). Satan bude dôvtipne pôsobiť rozličnými spôsobmi a prostredníctvom rozličných nástrojov, aby otriasol dôverou Božieho ľudu ostatku v pravé svedectvo. Vnesie falošné videnia, aby zviedol, a zmieša nepravé s pravým, a tak znechutí ľudí natoľko, že budú pokladať všetko, čo nesie názov videní, za určitý druh fanatizmu; úprimné duše však budú porovnávaním falošného a pravého schopné rozlišovať medzi nimi.“ Posolstvá vybraných spisov, kniha 2, 78.

The last controversy of “the robbers of thy people”, is the same as the first, and without an understanding of the symbol which establishes the vision, “the people perish.” They “perish” because they “make of none effect the testimony of the Spirit of God.”

Posledný spor „lupičov tvojho ľudu“ je ten istý ako prvý, a bez porozumenia symbolu, ktorý ustanovuje videnie, „ľud hynie“. „Hynie“ preto, že „ruší svedectvo Ducha Božieho“.

The other class claims that the United States is represented as the robbers of verse fourteen. That class is unable or unwilling to see that Antiochus Magnus in verses ten through fifteen represents the United States. Just as the Protestants of Millerite history claimed the robbers were Antiochus, the class who is unwilling to see identifies the robbers as the power (the United States) that is typified by Antiochus.

Druhá skupina tvrdí, že Spojené štáty sú v štrnástom verši predstavené ako lúpežníci. Táto skupina nie je schopná alebo ochotná vidieť, že Antiochus Magnus vo veršoch desať až pätnásť predstavuje Spojené štáty. Tak ako protestanti v dejinách mileritského hnutia tvrdili, že lúpežníkmi bol Antiochus, tak skupina, ktorá nie je ochotná to vidieť, stotožňuje lúpežníkov s mocnosťou (Spojenými štátmi), ktorú Antiochus predobrazuje.

Sennacherib’s attack upon Judah that reached to the capital, Jerusalem, and that failed, was led by Sennacherib’s general, Rabshakeh.

Sancheríbov útok proti Júdovi, ktorý sa dostal až k hlavnému mestu Jeruzalemu a zlyhal, viedol Sancheríbov generál Rabsáke.

> Now therefore, I pray thee, give pledges to my lord the king of Assyria, and I will deliver thee two thousand horses, if thou be able on thy part to set riders upon them. How then wilt thou turn away the face of one captain of the least of my master’s servants, and put thy trust on Egypt for chariots and for horsemen? Am I now come up without the Lord against this place to destroy it? The Lord said to me, Go up against this land, and destroy it. Then said Eliakim the son of Hilkiah, and Shebna, and Joah, unto Rabshakeh, Speak, I pray thee, to thy servants in the Syrian language; for we understand it: and talk not with us in the Jews’ language in the ears of the people that are on the wall. But Rabshakeh said unto them, Hath my master sent me to thy master, and to thee, to speak these words? hath he not sent me to the men which sit on the wall, that they may eat their own dung, and drink their own piss with you? Then Rabshakeh stood and cried with a loud voice in the Jews’ language, and spake, saying, Hear the word of the great king, the king of Assyria. 2 Kings 18:23–28.

> Preto teraz, prosím, daj záväzky môjmu pánovi, asýrskemu kráľovi, a ja ti dodám dvetisíc koní, ak si na svojej strane budeš schopný posadiť na ne jazdcov. Ako potom odvrátiš tvár jediného veliteľa z najmenších služobníkov môjho pána a budeš dúfať v Egypt pre vozy a jazdcov? Či som teraz prišiel bez Hospodina proti tomuto miestu, aby som ho zničil? Hospodin mi povedal: Vytiahni proti tejto krajine a znič ju. Vtedy povedali Eljakim, syn Chilkijov, a Šebna, a Joach Rabšakovi: Hovor, prosím, svojim služobníkom po aramejsky, lebo rozumieme; a nehovor s nami po židovsky do uší ľudu, ktorý je na hradbe. Ale Rabšake im povedal: Či ma môj pán poslal hovoriť tieto slová tvojmu pánovi a tebe? Či ma neposlal k mužom, ktorí sedia na hradbe, aby jedli svoj vlastný trus a pili svoj vlastný moč spolu s vami? Nato sa Rabšake postavil a kričal silným hlasom po židovsky a hovoril: Počujte slovo veľkého kráľa, asýrskeho kráľa. 2. kráľov 18:23–28.

Rabshakeh was presenting not his words, but the words of Sennacherib, king of Assyria. In Daniel eleven verse forty the king of the north is the papal power who at the time of the end in 1798 received a deadly wound at the hands of atheistic France, the southern king. In the verse the king of the north ultimately retaliates and overflows the southern kingdom (the USSR) in 1989. When the king of the north accomplished that work, he brought with him “chariots, and with horsemen, and many ships.” “Chariots and horsemen” represent military might and “ships” represent economic power. Those symbols identify the United States as papal Rome’s proxy army in the victory of 1989, as typified by Rabshakeh. Antiochus Magnus in verse ten through fifteen represents the United States, and as William Miller correctly identified that the word “also” in verse fourteen establishes a new power entering the prophetic narrative, the “robbers” must represent a power distinct from either the Ptolemaic kings of the south, or Antiochus the king of the north or Philip of Macedon.

Rabsáke neprednášal svoje vlastné slová, ale slová Sancheríba, asýrskeho kráľa. V Danielovi 11,40 je kráľom severu pápežská moc, ktorá v čase konca roku 1798 dostala smrteľnú ranu z rúk ateistického Francúzska, južného kráľa. V tomto verši kráľ severu napokon odvetí úder a v roku 1989 sa rozleje cez južné kráľovstvo (ZSSR). Keď kráľ severu vykonal toto dielo, priviedol so sebou „vozy, jazdcov a mnohé lode“. „Vozy a jazdci“ predstavujú vojenskú moc a „lode“ predstavujú hospodársku silu. Tieto symboly označujú Spojené štáty ako zástupné vojsko pápežského Ríma pri víťazstve roku 1989, predobrazené v Rabsákovi. Antiochos Veľký vo veršoch desať až pätnásť predstavuje Spojené štáty, a ako William Miller správne rozpoznal, že slovo „aj“ vo verši štrnásť ustanovuje novú moc vstupujúcu do prorockého rozprávania, „lupiči“ musia predstavovať moc odlišnú buď od ptolemaiovských kráľov juhu, alebo od Antiocha, kráľa severu, alebo od Filipa Macedónskeho.

> “The king of the south, in this verse, without any doubt, means king of Egypt; but what the robbers of thy people means remains yet a doubt perhaps to some. That it cannot mean Antiochus, or any king of Syria, it is plain; for the angel had been talking about that nation for a number of verses previous, and now says, ‘also the robbers of thy people,’ etc., evidently implying some other nation. I will admit that Antiochus did perhaps rob the Jews; but how could this ‘establish the vision,’ as Antiochus is not spoken of anywhere in the vision as performing any act of that kind; for he belonged to what is called the Grecian kingdom in the vision. Again, ‘to establish the vision,’ must mean to make sure, complete, or fulfill the same.” William Miller, Miller’s Works, Lecture 6, 89.

> „Kráľ juhu v tomto verši bez akejkoľvek pochybnosti znamená egyptského kráľa; no čo znamená výraz násilníci z tvojho ľudu, zostáva azda pre niektorých ešte stále otázne. Že to nemôže znamenať Antiocha ani nijakého sýrskeho kráľa, je zrejmé; lebo anjel hovoril o tom národe v priebehu viacerých predchádzajúcich veršov a teraz hovorí: ‚aj násilníci z tvojho ľudu,‘ atď., čím zjavne naznačuje nejaký iný národ. Pripustím, že Antiochos azda Židov olúpil; ale ako by to mohlo ‚potvrdiť videnie‘, keď sa o Antiochovi nikde vo videní nehovorí ako o tom, kto vykonal čin tohto druhu; lebo vo videní patril k tomu, čo sa nazýva grécke kráľovstvo. Ďalej, ‚potvrdiť videnie‘ musí znamenať učiniť ho istým, dovŕšiť alebo naplniť.“ William Miller, Miller’s Works, Lecture 6, 89.

“Antiochus” was a name selected by many of the kings of the Syrian Seleucid Empire. The founder of that empire was Seleucid Nicator, and somewhere between twenty-six to thirty kings made up the entire list of Seleucid kings. Many of those kings chose the name “Antiochus”, just as the many popes choose throne-names when they are selected as popes. The popes are all “antichrist,” which means “against Christ”. The word “anti” meaning “against”. As antichrists they have taken the name of their spiritual forefather, who is Satan. Satan and the popes are both identified as the antichrist in inspiration.

„Antiochos“ bolo meno, ktoré si zvolili mnohí králi sýrskej Seleukovskej ríše. Zakladateľom tejto ríše bol Seleukos Níkátor a celý zoznam seleukovských kráľov tvorilo približne dvadsaťšesť až tridsať panovníkov. Mnohí z týchto kráľov si zvolili meno „Antiochos“, tak ako si mnohí pápeži po svojom zvolení za pápeža vyberajú pontifikálne mená. Pápeži sú všetci „antikrist“, čo znamená „proti Kristovi“. Slovo „anti“ znamená „proti“. Ako antikristovia prijali meno svojho duchovného praotca, ktorým je satan. Satan i pápeži sú v inšpirovanom slove obaja označení za antikrista.

> “The determination of antichrist to carry out the rebellion he began in heaven will continue to work in the children of disobedience.” Testimonies, volume 9, 230.

> „Odhodlanie antikrista uskutočniť vzburu, ktorú začal v nebi, bude naďalej pôsobiť v synoch neposlušnosti.“ Testimonies, zväzok 9, 230.

A pope is a representative of Satan, and thus they are both against Christ, and therefore are the “antichrist.” They choose a name when they take the position as pope, and become Satan’s earthly representative.

Pápež je zástupcom Satana, a tak sú obaja proti Kristovi, a preto sú „antikristom“. Keď nastupujú do úradu pápeža, volia si meno a stávajú sa Satanovým pozemským zástupcom.

> “To secure worldly gains and honors, the church was led to seek the favor and support of the great men of earth; and having thus rejected Christ, she was induced to yield allegiance to the representative of Satan—the bishop of Rome.” The Great Controversy, 50.

> „Aby si zabezpečila svetské zisky a pocty, cirkev bola vedená k tomu, aby hľadala priazeň a podporu veľkých mužov zeme; a keď takto zavrhla Krista, bola privedená k tomu, aby preukazovala poslušnosť predstaviteľovi satana — rímskemu biskupovi.“ Veľký spor, 50.

By their works you shall know them, and the popes carry on the same work as Satan.

Po ich skutkoch ich poznáte a pápeži pokračujú v tom istom diele ako satan.

> “Through the pope of Rome the same work has been carried on here on earth as was carried on in the courts of heaven before the expulsion of the prince of darkness. Satan sought to correct the law of God in heaven, and to supply an amendment of his own. He exalted his own judgment above that of his Creator, and placed his will above the will of Jehovah, and in this way virtually declared God to be fallible. The pope also takes the same course and, claiming infallibility for himself, seeks to adjust the law of God to meet his own ideas, thinking himself able to correct the mistakes he thinks he sees in the statutes and commands of the Lord of heaven and earth. He virtually says to the world, I will give you better laws than those of Jehovah. What an insult is this to the God of heaven!” Signs of the Times, November 19, 1894.

> „Prostredníctvom rímskeho pápeža sa tu na zemi vykonáva to isté dielo, aké sa vykonávalo v nebeských sieňach pred vyhnaním kniežaťa temnoty. Satan sa usiloval napraviť Boží zákon v nebi a predložiť vlastnú zmenu. Vyvyšoval svoj vlastný úsudok nad úsudok svojho Stvoriteľa a postavil svoju vôľu nad vôľu Jehovu, a týmto spôsobom vlastne vyhlásil Boha za omylného. Aj pápež postupuje tou istou cestou a, nárokujúc si neomylnosť pre seba, usiluje sa prispôsobovať Boží zákon svojim vlastným predstavám, domnievajúc sa, že je schopný opraviť chyby, ktoré sa mu zdajú byť v ustanoveniach a prikázaniach Pána neba i zeme. V podstate hovorí svetu: Dám vám lepšie zákony než zákony Jehovove. Aká urážka je to pre Boha nebies!“ Signs of the Times, 19. novembra 1894.

Though Seleucus Nicator established the Seleucid Empire, many of the following kings chose the name “Antiochus,” in honor, not of Seleucus, but of his father. Seleucus’ father, Antiochus, was a nobleman and a general in the service of King Philip II of Macedon, who was the father of Alexander the Great. This noble status and military background helped establish the foundation for Seleucus’s own prominent role and subsequent rise to power after the death of Alexander the Great.

Hoci Seleukos Níkátor založil Seleukovskú ríšu, mnohí z nasledujúcich kráľov si zvolili meno „Antiochos“ na počesť nie Seleuka, ale jeho otca. Seleukov otec Antiochos bol šľachtic a vojvodca v službách macedónskeho kráľa Filipa II., ktorý bol otcom Alexandra Veľkého. Toto šľachtické postavenie a vojenské zázemie pomohli položiť základ Seleukovej vlastnej významnej úlohe a jeho následnému vzostupu k moci po smrti Alexandra Veľkého.

Seleucus’ kingdom was established when he took control of three of the four areas of Alexander’s kingdom. Rome also conquers three geographical powers in order to take control and become the king of the north. When Seleucus had secured the east, the west and the north he became the king of the north in the historical narrative, and his capital was the city of Babylon. Many of the following kings chose the name “Antiochus” when they took the northern throne in order to honor their political forefather. The parallel is easy to see, if you choose to see. If you don’t, you don’t.

Seleukovo kráľovstvo bolo ustanovené, keď prevzal kontrolu nad tromi zo štyroch oblastí Alexandrovho kráľovstva. Aj Rím si podmaňuje tri zemepisné mocnosti, aby prevzal vládu a stal sa kráľom severu. Keď si Seleukos zabezpečil východ, západ a sever, stal sa v historickom rozprávaní kráľom severu a jeho hlavným mestom bolo mesto Babylon. Mnohí z nasledujúcich kráľov si pri prevzatí severného trónu zvolili meno „Antiochus“, aby tak uctili svojho politického praotca. Táto paralela je ľahko rozpoznateľná, ak sa ju rozhodnete vidieť. Ak nie, tak nie.

The name “Antiochus” (Ἀντίοχος in Greek) comes from the Greek elements’ “anti” (meaning “against” or “opposite”) and “ocheo” (meaning “to hold fast” or “to maintain”). The northern kings chose the name to maintain their political heritage with the father, just as the antichrist (popes) choose names when they begin to rule. Just as the popes are representatives of their father, the devil, so too the Antiochus’ of the Syrian Empire typify representatives of their father. In this application Antiochus represents a proxy of their father. The proxy of the papal power in 1989 was the United States, and the secular testimony upholds the relationship between the antichrist, Pope John Paul II, and Ronald Reagan in their work to bring down the former Soviet Union.

Meno „Antiochos“ (v gréčtine Ἀντίοχος) pochádza z gréckych prvkov „anti“ (vo význame „proti“ alebo „opak“) a „ocheo“ (vo význame „pevne držať“ alebo „udržiavať“). Severní králi si zvolili toto meno, aby zachovali svoje politické dedičstvo po otcovi, tak ako si antikrist (pápeži) volia mená, keď začínajú vládnuť. Tak ako sú pápeži predstaviteľmi svojho otca, diabla, tak aj Antiochovia sýrskej ríše predstavujú typ predstaviteľov svojho otca. V tomto použití Antiochos predstavuje zástupcu svojho otca. Zástupcom pápežskej moci v roku 1989 boli Spojené štáty a svetské svedectvo potvrdzuje vzťah medzi antikristom, pápežom Jánom Pavlom II., a Ronaldom Reaganom v ich diele zvrhnúť bývalý Sovietsky zväz.

In verses ten through sixteen, the first and last verse possess direct references to verses forty and forty-one. Verse ten directly represents verse forty. Verse sixteen directly represents verse forty-one. The verses represent the portion of the prophecy of Daniel that relates to the last days.

Vo veršoch desať až šestnásť obsahujú prvý a posledný verš priame odkazy na verše štyridsať a štyridsaťjeden. Desiaty verš priamo predstavuje štyridsiaty verš. Šestnásty verš priamo predstavuje štyridsiatyprvý verš. Tieto verše predstavujú časť Danielovho proroctva, ktorá sa vzťahuje na posledné dni.

> “The book that was sealed was not the book of Revelation, but that portion of the prophecy of Daniel which related to the last days. The Scripture says, ‘But thou, O Daniel, shut up the words, and seal the book, even to the time of the end: many shall run to and fro, and knowledge shall be increased’ (Daniel 12:4). When the book was opened, the proclamation was made, ‘Time shall be no longer.’ (See Revelation 10:6.) The book of Daniel is now unsealed, and the revelation made by Christ to John is to come to all the inhabitants of the earth. By the increase of knowledge a people is to be prepared to stand in the latter days. . . .

> „Kniha, ktorá bola zapečatená, nebola knihou Zjavenia, ale tou časťou Danielovho proroctva, ktorá sa vzťahovala na posledné dni. Písmo hovorí: ,Ty však, Daniel, zavri tieto slová a zapečať knihu až do času konca; mnohí budú pobehovať sem a tam a poznanie sa rozmnožíʻ (Daniel 12:4). Keď bola kniha otvorená, zaznelo vyhlásenie: ,Času už viac nebude.ʻ (Pozri Zjavenie 10:6.) Kniha Daniel je teraz odpečatená a zjavenie, ktoré dal Kristus Jánovi, má prísť ku všetkým obyvateľom zeme. Rozmnožením poznania má byť pripravený ľud, aby obstál v posledných dňoch....“

> “In the first angel’s message men are called upon to worship God, our Creator, who made the world and all things that are therein. They have paid homage to an institution of the Papacy, making of no effect the law of Jehovah, but there is to be an increase of knowledge on this subject.” Selected Messages, book 2, 105, 106.

> „V posolstve prvého anjela sú ľudia vyzvaní, aby uctievali Boha, nášho Stvoriteľa, ktorý stvoril svet i všetko, čo je v ňom. Vzdávali úctu ustanovizni pápežstva, čím zbavili zákon Jehovu jeho účinnosti, no v tejto veci má nastať rozmnoženie poznania.“ Selected Messages, kniha 2, 105, 106.

At the time of the end in 1989 the last six verses of Daniel chapter eleven represent the “portion of the prophecy of Daniel which related to the last days.” It was recognized when it was then unsealed, and that unsealing produced an increase of knowledge on the “institution of the Papacy, making of no effect the law of Jehovah.” The Alpha and Omega always illustrates the end with the beginning, and the testing process that began in 1989, was designed to produce two classes of worshippers.

V čase konca v roku 1989 posledných šesť veršov jedenástej kapitoly Daniela predstavuje „časť Danielovho proroctva, ktorá sa vzťahovala na posledné dni“. Bolo to rozpoznané, keď bolo toto proroctvo vtedy odpečatené, a toto odpečatenie prinieslo rozmnoženie poznania o „ustanovení pápežstva, ktoré zneplatňuje zákon Jehovov“. Alfa a Omega vždy znázorňuje koniec prostredníctvom začiatku a proces skúšky, ktorý sa začal v roku 1989, bol určený na to, aby vytvoril dve triedy uctievačov.

> And he said, Go thy way, Daniel: for the words are closed up and sealed till the time of the end. Many shall be purified, and made white, and tried; but the wicked shall do wickedly: and none of the wicked shall understand; but the wise shall understand. Daniel 12:9, 10.

> A povedal: Choď svojou cestou, Daniel, lebo tieto slová sú uzavreté a zapečatené až do času konca. Mnohí budú očistení, vybielení a preskúšaní; bezbožní si však budú počínať bezbožne; a nikto z bezbožných neporozumie, ale múdri porozumejú. Daniel 12,9.10.

We are now in the final period of that testing process, for the controversy of the robbers at the beginning of Adventism is now being repeated. To identify the robbers as the United States is to identify Antiochus as the robbers. It is the identical controversy of the Millerites and Protestants.

Teraz sa nachádzame v záverečnom období toho procesu skúšky, lebo spor o lúpežníkov na počiatku adventizmu sa teraz opakuje. Stotožniť lúpežníkov so Spojenými štátmi znamená stotožniť Antiocha s lúpežníkmi. Je to totožný spor mileritov a protestantov.

At the end of the testing process, just as in the beginning of the testing process, which began in 1989, the Lion of the tribe of Judah unseals “that portion of the prophecy of Daniel which related to the last days.” In 1989 it was the last six verses of Daniel eleven, and at the ending it is the hidden history of verse forty, that is typified by verses ten through sixteen.

Na konci procesu skúšky, tak ako aj na začiatku procesu skúšky, ktorý sa začal v roku 1989, Lev z kmeňa Júdovho odpečaťuje „tú časť Danielovho proroctva, ktorá sa vzťahovala na posledné dni“. V roku 1989 to bolo posledných šesť veršov Daniela jedenástej kapitoly a na záver je to skrytá história štyridsiateho verša, ktorá je predobrazená veršami desať až šestnásť.

We will continue our consideration of the six lines of controversies within the history of Adventism in the following articles. The first of those six controversies illustrates the last of those six controversies. We will use the first and last controversies to overlay the other four controversies as we unfold the elements involved with the efforts of the enemy of righteousness to prevent God’s people from rightly dividing “the vision”, which is established with the symbol of Rome.

V nasledujúcich článkoch budeme pokračovať v našom skúmaní šiestich línií sporov v dejinách adventizmu. Prvý z týchto šiestich sporov znázorňuje posledný z týchto šiestich sporov. Prvý a posledný spor použijeme ako prekrytie ostatných štyroch sporov, keď budeme rozvíjať prvky spojené so snahami nepriateľa spravodlivosti zabrániť Božiemu ľudu správne rozdeľovať „videnie“, ktoré je ustanovené symbolom Ríma.

> “Unless we understand the importance of the moments that are swiftly passing into eternity, and make ready to stand in the great day of God, we shall be unfaithful stewards. The watchman is to know the time of night. Everything is now clothed with a solemnity that all who believe the truth for this time should realize. They should act in reference to the day of God. The judgments of God are about to fall upon the world, and we need to be preparing for that great day.

> „Ak nepochopíme dôležitosť chvíľ, ktoré rýchlo prechádzajú do večnosti, a nepripravíme sa obstáť vo veľkom dni Božom, budeme nevernými správcami. Strážca má poznať, koľko je z noci. Všetko je teraz zahalené vážnosťou, ktorú by si mali uvedomiť všetci, čo veria pravde pre tento čas. Mali by konať so zreteľom na deň Boží. Božie súdy sa čoskoro znesú na svet a my sa potrebujeme pripravovať na ten veľký deň.“

> “Our time is precious. We have but few, very few days of probation in which to make ready for the future, immortal life. We have no time to spend in haphazard movements. We should fear to skim the surface of the word of God.” Testimonies, volume 6, 407.

> „Náš čas je vzácny. Máme len niekoľko, áno veľmi málo dní milosti, aby sme sa pripravili na budúci, nesmrteľný život. Nemáme čas, ktorý by sme mohli premárniť v náhodných, neuvážených krokoch. Mali by sme sa obávať, aby sme neprechádzali len po povrchu Božieho slova.“ Testimonies, zväzok 6, 407.

Back to Articles