Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Sixty-Two

Kniha Daniel – stošesťdesiatdva

Rome’s Prophetic Time: Unveiling the Vision

Prorocký čas Ríma: Odhalenie videnia

Author

Jeff Pippenger

Published

March 27, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

Rome establishes the vision, and Rome is revealed in its “time”. This is a statement by Sister White where she states what should be understood as the obvious:

Rím ustanovuje videnie a Rím sa zjavuje vo svojom „čase“. Toto je výrok sestry Whiteovej, v ktorom uvádza to, čo by sa malo chápať ako zrejmé:

> “Revelation is a sealed book, but it is also an opened book. It records marvelous events that are to take place in the last days of this earth’s history. The teachings of this book are definite, not mystical and unintelligible. In it the same line of prophecy is taken up as in Daniel. Some prophecies God has repeated, thus showing that importance must be given to them. The Lord does not repeat things that are of no great consequence.” Manuscript Releases, volume 9, 8.

> „Zjavenie je zapečatená kniha, ale je aj otvorená kniha. Zaznamenáva obdivuhodné udalosti, ktoré sa majú odohrať v posledných dňoch dejín tejto zeme. Učenia tejto knihy sú určité, nie mystické a nezrozumiteľné. V nej sa nadväzuje na tú istú líniu proroctva ako v Danielovi. Niektoré proroctvá Boh zopakoval, čím ukázal, že im treba pripisovať dôležitosť. Pán neopakuje veci, ktoré nemajú veľký význam.“ Manuscript Releases, zväzok 9, 8.

The “Lord does not repeat things that are of no great consequence” and the “times” associated with Rome are repeated over and over. It is of “great consequence” to understand the “time” associated with Rome, for that is what reveals Rome as the subject that establishes the vision. Seven times the twelve hundred and sixty years of papal rule is directly referenced in Daniel and Revelation.

„Pán neopakuje veci, ktoré nemajú veľký význam,“ a „časy“ spojené s Rímom sa opakujú znova a znova. Má „veľký význam“ porozumieť „času“ spojenému s Rímom, lebo práve ten odhaľuje Rím ako predmet, ktorý ustanovuje videnie. Sedemkrát sa v Danielovi a v Zjavení priamo uvádza tisícdvestošesťdesiat rokov pápežskej vlády.

> And he shall speak great words against the most High, and shall wear out the saints of the most High, and think to change times and laws: and they shall be given into his hand until a time and times and the dividing of time. Daniel 7:25.

> A bude hovoriť veľké slová proti Najvyššiemu a bude sužovať svätých Najvyššieho, a bude zamýšľať zmeniť časy a zákon; a budú vydaní do jeho ruky až do času a čias a polovice času. Daniel 7:25.

> And I heard the man clothed in linen, which was upon the waters of the river, when he held up his right hand and his left hand unto heaven, and sware by him that liveth for ever that it shall be for a time, times, and an half; and when he shall have accomplished to scatter the power of the holy people, all these things shall be finished. Daniel 12:7.

> A počul som muža oblečeného do ľanu, ktorý bol nad vodami rieky, keď pozdvihol svoju pravú i ľavú ruku k nebu a prisahal pri Tom, ktorý žije naveky, že to bude na čas, časy a pol času; a keď dokončí rozptýlenie moci svätého ľudu, všetky tieto veci sa dovŕšia. Daniel 12:7.

> But the court which is without the temple leave out, and measure it not; for it is given unto the Gentiles: and the holy city shall they tread under foot forty and two months. Revelation 11:2.

> Ale nádvoria, ktoré je mimo chrámu, vynechaj a nemeraj ho; lebo je dané pohanom; a sväté mesto budú šliapať nohami štyridsaťdva mesiacov. Zjavenie 11:2.

> And I will give power unto my two witnesses, and they shall prophesy a thousand two hundred and threescore days, clothed in sackcloth. Revelation 11:3.

> A dám moc svojim dvom svedkom a budú prorokovať tisíc dvestošesťdesiat dní, odetí v smútočnom rúchu. Zjavenie 11:3.

> And the woman fled into the wilderness, where she hath a place prepared of God, that they should feed her there a thousand two hundred and threescore days. Revelation 12:6.

> A žena utiekla na púšť, kde má miesto pripravené od Boha, aby ju tam živili tisíc dvestošesťdesiat dní. Zjavenie 12,6.

> And to the woman were given two wings of a great eagle, that she might fly into the wilderness, into her place, where she is nourished for a time, and times, and half a time, from the face of the serpent. Revelation 12:14.

> A žene boli dané dve krídla veľkého orla, aby odletela na púšť, na svoje miesto, kde je živená čas i časy a pol času pred tvárou hada. Zjavenie 12:14.

> And there was given unto him a mouth speaking great things and blasphemies; and power was given unto him to continue forty and two months. Revelation 13:5.

> A boli mu dané ústa, ktoré hovorili veľké veci a rúhania; a bola mu daná moc pôsobiť štyridsaťdva mesiacov. Zjavenie 13:5.

These seven direct references present different specific prophetic characteristics of Rome. It is in those passages that Rome is revealed. Sister White adds that these periods are also represented as “three years and a half or 1260 days.” You do not find either three and a half years or twelve hundred and sixty days” in the Bible. Sister White is simply applying the computation of the seven references accordingly.

Týchto sedem priamych odkazov predstavuje rozličné osobitné prorocké charakteristiky Ríma. Práve v týchto pasážach je Rím odhalený. Sestra Whiteová dodáva, že tieto obdobia sú tiež znázornené ako „tri a pol roka alebo 1260 dní“. V Biblii nenájdete ani „tri a pol roka“, ani „tisícdvestošesťdesiat dní“. Sestra Whiteová jednoducho primerane uplatňuje výpočet týchto siedmich odkazov.

> “In chapter 13 (verses 1–10) is described another beast, ‘like unto a leopard,’ to which the dragon gave ‘his power, and his seat, and great authority.’ This symbol, as most Protestants have believed, represents the papacy, which succeeded to the power and seat and authority once held by the ancient Roman empire. Of the leopardlike beast it is declared: ‘There was given unto him a mouth speaking great things and blasphemies…. And he opened his mouth in blasphemy against God, to blaspheme His name, and His tabernacle, and them that dwell in heaven. And it was given unto him to make war with the saints, and to overcome them: and power was given him over all kindreds, and tongues, and nations.’ This prophecy, which is nearly identical with the description of the little horn of Daniel 7, unquestionably points to the papacy.

> V 13. kapitole (verše 1–10) je opísaná iná šelma, „podobná leopardovi“, ktorej drak dal „svoju moc i svoj trón a veľkú právomoc“. Tento symbol, ako verila väčšina protestantov, predstavuje pápežstvo, ktoré prevzalo moc, trón a právomoc, aké kedysi prináležali starovekej Rímskej ríši. O šelme podobnej leopardovi je povedané: „Dané jej boli ústa, ktoré hovorili veľké veci a rúhania…. A otvorila svoje ústa na rúhanie proti Bohu, aby sa rúhala jeho menu, jeho stánku i tým, čo prebývajú v nebi. A bolo jej dané viesť vojnu so svätými a premáhať ich; a bola jej daná moc nad všetkými pokoleniami, jazykmi a národmi.“ Toto proroctvo, ktoré je takmer totožné s opisom malého rohu v Danielovi 7, nepochybne poukazuje na pápežstvo.

> “‘Power was given unto him to continue forty and two months.’ And, says the prophet, ‘I saw one of his heads as it were wounded to death.’ And again: ‘He that leadeth into captivity shall go into captivity: he that killeth with the sword must be killed with the sword.’ The forty and two months are the same as the ‘time and times and the dividing of time,’ three years and a half, or 1260 days, of Daniel 7—the time during which the papal power was to oppress God’s people. This period, as stated in preceding chapters, began with the supremacy of the papacy, A.D. 538, and terminated in 1798. At that time the pope was made captive by the French army, the papal power received its deadly wound, and the prediction was fulfilled, ‘He that leadeth into captivity shall go into captivity.’” The Great Controversy, 439.

> „‚A bola mu daná moc pôsobiť štyridsaťdva mesiacov.‘ A prorok hovorí: ‚Videl som jednu z jeho hláv akoby smrteľne ranenú.‘ A opäť: ‚Kto vedie do zajatia, pôjde do zajatia; kto zabíja mečom, musí byť mečom zabitý.‘ Štyridsaťdva mesiacov je to isté ako ‚čas a časy a pol času‘, tri a pol roka, čiže 1260 dní, z Daniela 7 — čas, počas ktorého mala pápežská moc utláčať Boží ľud. Toto obdobie sa, ako bolo uvedené v predchádzajúcich kapitolách, začalo nadvládou pápežstva roku 538 po Kr. a skončilo sa roku 1798. V tom čase bol pápež zajatý francúzskym vojskom, pápežská moc utrpela svoju smrteľnú ranu a naplnilo sa proroctvo: ‚Kto vedie do zajatia, pôjde do zajatia.‘“ Veľký spor vekov, 439.

With the inspired authority to also consider three and a half years as the “time” which “reveals” Rome, other biblical references to Rome emerge.

S inšpirovanou autoritou považovať tri a pol roka aj za „čas“, ktorý „odhaľuje“ Rím, vyvstávajú aj ďalšie biblické odkazy na Rím.

> But I tell you of a truth, many widows were in Israel in the days of Elias, when the heaven was shut up three years and six months, when great famine was throughout all the land. Luke 4:25.

> Ale hovorím vám vpravde: za dní Eliáša bolo v Izraeli mnoho vdov, keď sa nebo zavrelo na tri roky a šesť mesiacov, keď bol veľký hlad po celej krajine. Lukáš 4,25.

The three and a half years of Elijah, connects the time with Jezebel, who is the symbol of papal Rome in the church of Thyatira.

Tri a pol roka Eliáša spája toto obdobie s Jezábel, ktorá je symbolom pápežského Ríma v cirkvi v Tyatíre.

> Notwithstanding I have a few things against thee, because thou sufferest that woman Jezebel, which calleth herself a prophetess, to teach and to seduce my servants to commit fornication, and to eat things sacrificed unto idols. And I gave her space to repent of her fornication; and she repented not. Revelation 2:20, 21.

> Ale mám proti tebe niekoľko vecí: že trpíš tú ženu Jezábel, ktorá si hovorí prorokyňa, a učí a zvádza mojich služobníkov, aby smilnili a jedli modlám obetované veci. A dal som jej čas, aby sa kajala zo svojho smilstva, ale nekajala sa. Zjavenie 2:20, 21.

The “time” given the fourth church, represented by Jezebel, is also a “space.”

„Čas“ daný štvrtému cirkevnému obdobiu, predstavovanému Jezábeľou, je zároveň aj „priestorom“.

> Elias was a man subject to like passions as we are, and he prayed earnestly that it might not rain: and it rained not on the earth by the space of three years and six months. James 5:17.

> Eliáš bol človek podrobený rovnakým vášňam ako my, a vrúcne sa modlil, aby nepršalo; a na zemi nepršalo tri roky a šesť mesiacov. Jakub 5:17.

Commenting on the forty-two months being the same as the thousand two hundred and threescore days, Sister White identifies the period as “those days,” which Christ referred to.

Keď sestra Whiteová komentuje, že štyridsaťdva mesiacov je to isté ako tisíc dvestošesťdesiat dní, označuje toto obdobie ako „tie dni“, na ktoré sa odvolával Kristus.

> “The periods here mentioned—‘forty and two months,’ and ‘a thousand two hundred and threescore days’—are the same, alike representing the time in which the church of Christ was to suffer oppression from Rome. The 1260 years of papal supremacy began in A.D. 538, and would therefore terminate in 1798. At that time a French army entered Rome and made the pope a prisoner, and he died in exile. Though a new pope was soon afterward elected, the papal hierarchy has never since been able to wield the power which it before possessed.

> Tu spomenuté obdobia — „štyridsaťdva mesiacov“ a „tisíc dvestošesťdesiat dní“ — sú totožné a rovnako predstavujú čas, počas ktorého mala Kristova cirkev trpieť útlak od Ríma. Tých 1260 rokov pápežskej nadvlády sa začalo roku 538 po Kr., a preto sa malo skončiť roku 1798. V tom čase vstúpilo do Ríma francúzske vojsko, zajalo pápeža a on zomrel vo vyhnanstve. Hoci bol čoskoro nato zvolený nový pápež, pápežská hierarchia už odvtedy nikdy nebola schopná vykonávať moc, akou predtým disponovala.

> “The persecution of the church did not continue throughout the entire period of the 1260 years. God in mercy to His people cut short the time of their fiery trial. In foretelling the ‘great tribulation’ to befall the church, the Saviour said: ‘Except those days should be shortened, there should no flesh be saved: but for the elect’s sake those days shall be shortened.’ Matthew 24:22. Through the influence of the Reformation the persecution was brought to an end prior to 1798.” The Great Controversy, 266.

> „Prenasledovanie cirkvi nepokračovalo počas celého obdobia 1260 rokov. Boh vo svojom milosrdenstve voči svojmu ľudu skrátil čas ich ohnivej skúšky. Keď Spasiteľ predpovedal ‚veľké súženie‘, ktoré malo postihnúť cirkev, povedal: ‚A keby neboli tie dni skrátené, nebolo by zachránené nijaké telo; ale pre vyvolených budú tie dni skrátené.‘ Matúš 24:22. Vplyvom reformácie bolo prenasledovanie ukončené ešte pred rokom 1798.“ Veľký spor, 266.

Christ and Sister White identify the expression of “those days,” as the “time,” which identifies papal Rome. When Daniel speaks of the persecution which followed the placing of the papacy on the throne of the earth in verse thirty-one of chapter eleven, he speaks of that time of persecution as “many days.”

Kristus a sestra Whiteová stotožňujú výraz „tie dni“ s „časom“, ktorý označuje pápežský Rím. Keď Daniel hovorí o prenasledovaní, ktoré nasledovalo po dosadení pápežstva na trón zeme vo verši tridsaťjeden jedenástej kapitoly, hovorí o tom čase prenasledovania ako o „mnohých dňoch“.

> And arms shall stand on his part, and they shall pollute the sanctuary of strength, and shall take away the daily sacrifice, and they shall place the abomination that maketh desolate. And such as do wickedly against the covenant shall he corrupt by flatteries: but the people that do know their God shall be strong, and do exploits. And they that understand among the people shall instruct many: yet they shall fall by the sword, and by flame, by captivity, and by spoil, many days. Daniel 11:31–33.

> A ramená povstanú na jeho strane a poškvrnia svätyňu sily, odstránia ustavičnú obeť a postavia ohavnosť, ktorá pustoší. A tých, ktorí si bezbožne počínajú proti zmluve, zvedie lichotením; ale ľud, ktorý zná svojho Boha, bude silný a bude konať veľké veci. A tí z ľudu, ktorí majú porozumenie, budú vyučovať mnohých; predsa však budú po mnoho dní padať mečom a plameňom, zajatím a lúpežou. Daniel 11:31–33.

Rome is revealed in connection with the prophetic time which is associated with it, that is why Paul says the man of sin will be revealed in “his time”. The fact that Rome establishes the vision, which if we do not know, we perish, identifies why that prophetic time is represented so often, and in so many ways, for God “does not repeat things that are of no great consequence.” In the previous verses, the end of the period of time is also marked.

Rím je zjavený v súvislosti s prorockým časom, ktorý sa s ním spája; preto Pavol hovorí, že človek hriechu bude zjavený „vo svojom čase“. Skutočnosť, že Rím ustanovuje videnie, ktoré, ak ho nepoznáme, zahynieme, objasňuje, prečo je tento prorocký čas znázornený tak často a toľkými spôsobmi, lebo Boh „neopakuje veci, ktoré nemajú veľký význam“. V predchádzajúcich veršoch je vyznačený aj koniec tohto časového obdobia.

> And they that understand among the people shall instruct many: yet they shall fall by the sword, and by flame, by captivity, and by spoil, many days. Now when they shall fall, they shall be holpen with a little help: but many shall cleave to them with flatteries. And some of them of understanding shall fall, to try them, and to purge, and to make them white, even to the time of the end: because it is yet for a time appointed. Daniel 11:33–35.

> A tí z ľudu, ktorí majú porozumenie, budú poučovať mnohých; predsa však budú padať mečom i plameňom, zajatím i lúpežou po mnohé dni. A keď budú padať, dostane sa im malej pomoci; ale mnohí sa k nim pripoja pokrytecky. A niektorí z tých, ktorí majú porozumenie, padnú, aby boli skúšaní, prečisťovaní a vybielení až do času konca; lebo to je ešte na určený čas. Daniel 11:33–35.

The “time of the end” “is yet for a time appointed.” The Hebrew word “appointed” is “moed,” and means a fixed time or an appointment. The prophetic relevance and importance of the “time appointed,” in the book of Daniel is identified by how often it is referenced. Very few Laodicean Adventists, if any, recognize that 1989, was a “time of the end,” and therefore 1989 was an appointed time. It was an appointment made by God, when He would unseal the knowledge for the movement of the one hundred and forty-four thousand. For this reason, the book of Daniel provides witnesses to the fact that the “time appointed” marks the arrival of “the time of the end”. In Daniel eight, this prophetic symbol is set forth.

„Čas konca“ „je ešte na určený čas“. Hebrejské slovo pre „určený“ je „moed“ a znamená pevne stanovený čas alebo ustanovený termín. Prorocká súvislosť a dôležitosť „určeného času“ v knihe Daniel sa ukazuje v tom, ako často sa naň odkazuje. Len veľmi málo laodicejských adventistov, ak vôbec nejakí, si uvedomuje, že rok 1989 bol „časom konca“, a preto bol rok 1989 určeným časom. Bolo to ustanovenie urobené Bohom, keď mal odpečatiť poznanie pre hnutie sto štyridsaťštyritisíc. Z tohto dôvodu kniha Daniel podáva svedectvá o tom, že „určený čas“ označuje príchod „času konca“. V Danielovi osem je tento prorocký symbol predložený.

> And I heard a man’s voice between the banks of Ulai, which called, and said, Gabriel, make this man to understand the vision. So he came near where I stood: and when he came, I was afraid, and fell upon my face: but he said unto me, Understand, O son of man: for at the time of the end shall be the vision. Now as he was speaking with me, I was in a deep sleep on my face toward the ground: but he touched me, and set me upright. And he said, Behold, I will make thee know what shall be in the last end of the indignation: for at the time appointed the end shall be. Daniel 8:16–19.

> A počul som hlas človeka medzi brehmi Ulaja, ktorý zavolal a povedal: Gabriel, daj tomuto mužovi porozumieť videniu. A prišiel ta, kde som stál; a keď prišiel, preľakol som sa a padol som na svoju tvár. Ale povedal mi: Rozumej, synu človeka, lebo v čase konca bude to videnie. A keď hovoril so mnou, upadol som do hlbokého spánku, svojou tvárou k zemi; ale dotkol sa ma a postavil ma na moje miesto. A povedal: Hľa, dám ti poznať, čo bude v poslednom konci rozhorčenia, lebo na určený čas bude koniec. Daniel 8:16–19.

As with chapter eleven, the word “end,” in “time of the end” in these verses is a different Hebrew word than is translated as “appointed.” The time of the end is representing a period that commences at the time appointed. The “time appointed” (moed) is an appointment, and the time of the end (the Hebrew word “gets”) is a period of time, which begins at the time appointed. It is the “time” that reveals Rome, and that “time” is so important that the end of that period of time, and the period which follows the end of that time, are represented by several witnesses. In verse twenty-four of chapter eleven of Daniel, pagan Rome is identified as ruling the world for a “time.”

Rovnako ako v jedenástej kapitole, slovo „koniec“ vo výraze „čas konca“ v týchto veršoch je iné hebrejské slovo než to, ktoré sa prekladá ako „ustanovený“. Čas konca predstavuje obdobie, ktoré sa začína v ustanovenom čase. „Ustanovený čas“ (moed) je určený termín a čas konca (hebrejské slovo „gets“) je časové obdobie, ktoré sa začína v ustanovenom čase. Je to tento „čas“, ktorý zjavuje Rím, a tento „čas“ je natoľko dôležitý, že koniec tohto časového obdobia, ako aj obdobie, ktoré nasleduje po skončení tohto času, sú predstavené prostredníctvom viacerých svedkov. V dvadsiatom štvrtom verši jedenástej kapitoly Daniela je pohanský Rím označený ako ten, ktorý vládne svetu po „čas“.

A symbolic “time,” is three hundred and sixty years, for there are three hundred and sixty days in a biblical year. Pagan Rome ruled for a “time,” and papal Rome ruled for “a time, times and half a time.” Modern Rome rules for a symbolic “hour,” or a symbolic “forty-two months.” There is no prophetic time after 1844, so the “hour” and the “forty-two months” is the period from the soon-coming Sunday law unto the close of human probation. But pagan Rome ruled supremely from the Battle of Actium in 31 BC, until Constantine moved the capital of the empire to Constantinople in the year 330. We know the following verses are speaking of pagan Rome, for Christ is represented as the “prince of the covenant” that “shall be broken” when He was crucified. The power then ruling was pagan Rome, so the verses we are now going to look at identify pagan Rome.

Symbolický „čas“ je tristošesťdesiat rokov, lebo v biblickom roku je tristošesťdesiat dní. Pohanský Rím vládol počas „času“ a pápežský Rím vládol počas „času, časov a polovice času“. Moderný Rím vládne počas symbolickej „hodiny“ alebo symbolických „štyridsiatich dvoch mesiacov“. Po roku 1844 už niet nijakého prorockého času, takže „hodina“ a „štyridsaťdva mesiacov“ predstavujú obdobie od čoskoro prichádzajúceho nedeľného zákona až po ukončenie doby ľudskej milosti. Pohanský Rím však vládol najvyššou mocou od bitky pri Aktiu v roku 31 pred Kr., až kým Konštantín v roku 330 nepresťahoval hlavné mesto ríše do Konštantínopolu. Vieme, že nasledujúce verše hovoria o pohanskom Ríme, lebo Kristus je predstavený ako „knieža zmluvy“, ktoré „bude zlomené“, keď bol ukrižovaný. Mocnosťou, ktorá vtedy vládla, bol pohanský Rím, a preto verše, na ktoré sa teraz pozrieme, označujú pohanský Rím.

> And in his estate shall stand up a vile person, to whom they shall not give the honour of the kingdom: but he shall come in peaceably, and obtain the kingdom by flatteries. And with the arms of a flood shall they be overflown from before him, and shall be broken; yea, also the prince of the covenant. And after the league made with him he shall work deceitfully: for he shall come up, and shall become strong with a small people. He shall enter peaceably even upon the fattest places of the province; and he shall do that which his fathers have not done, nor his fathers’ fathers; he shall scatter among them the prey, and spoil, and riches: yea, and he shall forecast his devices against the strong holds, even for a time. Daniel 11:21–24.

> A na jeho mieste povstane opovrhnutiahodný človek, ktorému neudelia kráľovskú česť; ale príde pokojne a kráľovstvo získa úlisnosťou. A ramená záplavy budú pred ním zaplavené a budú zlomené; áno, aj knieža zmluvy. A po uzavretí zmluvy s ním bude konať podvodne, lebo vystúpi a zosilnie s malým ľudom. Pokojne vojde aj do najúrodnejších miest krajiny; a bude robiť to, čo nerobili jeho otcovia ani otcovia jeho otcov; rozdelí medzi nich korisť, lúpež a bohatstvo; áno, až na čas bude osnovovať svoje zámery proti pevnostiam. Daniel 11:21–24.

The word “against” in the last phrase of the verses actually means “from,” and the verse is saying that pagan Rome shall rule (forecast his devices) “from” its stronghold (the City of Rome) for three hundred and sixty years.

Slovo „proti“ v poslednej časti veršov v skutočnosti znamená „z“ a verš hovorí, že pohanský Rím bude vládnuť (predpovedať svoje úklady) „zo“ svojej pevnosti (z mesta Rím) po tristošesťdesiat rokov.

> “‘VERSE 24. He shall enter peacefully even upon the fattest places of the province: and he shall do that which his fathers have not done, nor his fathers’ fathers; he shall scatter among them the prey, and spoil, and riches: yea, and he shall forecast his devices against the strongholds, even for a time.’

> „‚VERŠ 24. Pokojne vojde aj do najúrodnejších miest provincie a bude robiť to, čo nerobili jeho otcovia ani otcovia jeho otcov; rozdelí medzi nich korisť, lup i bohatstvo; áno, bude osnovovať svoje úmysly proti pevnostiam, avšak len na čas.‘“

> “The usual manner in which nations had, before the days of Rome, entered upon valuable provinces and rich territory, was by war and conquest. Rome was now to do what had not been done by the fathers or the fathers’ fathers; namely, receive these acquisitions through peaceful means. The custom, before unheard of, was now inaugurated, of kings leaving by legacy their kingdoms to the Romans. Rome came into possession of large provinces in this manner.

> „Zvyčajným spôsobom, akým národy pred časmi Ríma získavali cenné provincie a bohaté územia, bola vojna a dobývanie. Rím mal teraz urobiť to, čo neurobili ani otcovia, ani otcovia ich otcov; totiž získať tieto územné nadobudnutia pokojnými prostriedkami. Teraz bol zavedený dovtedy neslýchaný zvyk, že králi zanechávali Rimanom svoje kráľovstvá odkazom. Týmto spôsobom sa Rím zmocnil rozsiahlych provincií.

> “And those who thus came under the dominion of Rome derived no small advantage therefrom. They were treated with kindness and leniency. It was like having the prey and spoil distributed among them. They were protected from their enemies, and rested in peace and safety under the aegis of the Roman power.

> „A tí, ktorí sa takto dostali pod panstvo Ríma, z toho nemali malý úžitok. Zaobchádzalo sa s nimi láskavo a zhovievavo. Bolo to, akoby sa medzi nich rozdeľovala korisť a lúpež. Boli chránení pred svojimi nepriateľmi a odpočívali v pokoji a bezpečí pod záštitou rímskej moci.

> “To the latter portion of this verse, Bishop Newton gives the idea of forecasting devices from strongholds, instead of against them. This the Romans did from the strong fortress of their seven-hilled city. ‘Even for a time;’ doubtless a prophetic time, 360 years. From what point are these years to be dated? Probably from the event brought to view in the following verse.

> „K poslednej časti tohto verša podáva biskup Newton myšlienku, že z pevností sa predpovedajú úklady, namiesto toho, aby smerovali proti nim. Tak to robili Rimania zo silnej pevnosti svojho sedemvršového mesta. ‚Až na čas;‘ nepochybne prorocký čas, 360 rokov. Od ktorého bodu sa majú tieto roky počítať? Pravdepodobne od udalosti, na ktorú poukazuje nasledujúci verš.

> “‘VERSE 25. And he shall stir up his power and his courage against the king of the south with a great army; and the king of the south shall be stirred up to battle with a very great and mighty army; but he shall not stand: for they shall forecast devices against him.’

> „Verš 25. A povzbudí svoju moc a svoju odvahu proti kráľovi juhu s veľkým vojskom; a kráľ juhu bude podnietený do boja s veľmi veľkým a mocným vojskom; ale neobstojí, lebo budú proti nemu strojiť úklady.“

> “By verses 23 and 24 we are brought down this side of the league between the Jews and the Romans, BC 161, to the time when Rome had acquired universal dominion. The verse now before us brings to view a vigorous campaign against the king of the south, Egypt, and the occurrence of a notable battle between great and mighty armies. Did such events as these transpire in the history of Rome about this time?—They did. The war was the war between Egypt and Rome; and the battle was the battle of Actium. Let us take a brief view of the circumstances that led to this conflict.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 271–273.

> „Verše 23 a 24 nás privádzajú na túto stranu zmluvy medzi Židmi a Rimanmi, roku 161 pred Kr., až do času, keď Rím nadobudol svetovládu. Verš, ktorý je teraz pred nami, nám predstavuje energické ťaženie proti kráľovi juhu, Egyptu, a udalosť pozoruhodnej bitky medzi veľkými a mocnými vojskami. Udiali sa takéto udalosti v dejinách Ríma približne v tomto čase? — Udiali. Tou vojnou bola vojna medzi Egyptom a Rímom; a tou bitkou bola bitka pri Actiu. Pozrime sa stručne na okolnosti, ktoré viedli k tomuto konfliktu.“ Uriah Smith, Daniel a Zjavenie, 271–273.

In the following verses the time appointed and the end are again referenced by Daniel.

V nasledujúcich veršoch Daniel znovu odkazuje na určený čas a na koniec.

> And he shall stir up his power and his courage against the king of the south with a great army; and the king of the south shall be stirred up to battle with a very great and mighty army; but he shall not stand: for they shall forecast devices against him. Yea, they that feed of the portion of his meat shall destroy him, and his army shall overflow: and many shall fall down slain. And both these kings’ hearts shall be to do mischief, and they shall speak lies at one table; but it shall not prosper: for yet the end shall be at the time appointed. Then shall he return into his land with great riches; and his heart shall be against the holy covenant; and he shall do exploits, and return to his own land. At the time appointed he shall return, and come toward the south; but it shall not be as the former, or as the latter. Daniel 11:25–29.

> A vyburcuje svoju moc a svoju odvahu proti kráľovi juhu s veľkým vojskom; a kráľ juhu bude podnietený do boja s veľmi veľkým a mocným vojskom; ale neobstojí, lebo budú proti nemu osnovovať úklady. Ba tí, čo jedia z podielu jeho pokrmu, ho zahubia, a jeho vojsko sa rozleje ako povodeň; a mnohí padnú pobití. A srdcia oboch týchto kráľov budú naklonené páchať zlo, a pri jednom stole budú hovoriť lži; ale nebude sa im dariť, lebo koniec ešte príde v určenom čase. Potom sa vráti do svojej krajiny s veľkým bohatstvom; a jeho srdce bude proti svätej zmluve; a vykoná veľké činy a vráti sa do svojej krajiny. V určenom čase sa vráti a príde proti juhu; ale nebude to ako prvý raz ani ako naposledy. Daniel 11:25–29.

In chapter eight, Gabriel identified that the “chazon,” vision of the twenty-five hundred and twenty years, would conclude at the time appointed, and then the period represented by “the time of the end” would begin. In this passage, the time appointed is the end of the three hundred and sixty years that pagan Rome would rule the world supremely. In this passage there is no “time of the end,” for there was nothing sealed up that was to be unsealed at the end of that period of history.

V ôsmej kapitole Gabriel určil, že „chazón“, videnie dvetisícpäťsto dvadsiatich rokov, sa skončí v ustanovenom čase a potom sa začne obdobie predstavované výrazom „čas konca“. V tomto úryvku je ustanoveným časom koniec tristošesťdesiatich rokov, počas ktorých mal pohanský Rím zvrchovane vládnuť svetu. V tomto úryvku niet „času konca“, lebo nebolo nič zapečatené, čo by malo byť na konci tohto obdobia dejín odpečatené.

In Daniel chapter eight, the vision of the “last end” of the indignation, which was the twenty-five hundred and twenty years that concluded at the same time as the twenty-three hundred years, was sealed up to the “time of the end,” for in 1844, which was the appointed time of both visions, the light of the third angel was unsealed. In Daniel eleven, verses thirty to thirty-six, at the end of the “first indignation” in 1798, there was to be a period represented as the “time of the end,” when the light of the first angel was unsealed. Therefore, the time prophecy of pagan Rome did not have a time of the end, but only a time appointed, identifying when the three hundred and sixty years concluded, but the time appointed in 1798, and the time appointed in 1844, both unsealed a message that was to be understood in the period represented as the “time of the end”.

V ôsmej kapitole Daniela bolo videnie o „poslednom čase“ rozhorčenia, ktorým bolo dvetisícpäťstodvadsať rokov, končiacich sa v tom istom čase ako dvetisíctristo rokov, zapečatené až do „času konca“; lebo v roku 1844, ktorý bol určeným časom oboch videní, bolo svetlo tretieho anjela odpečatené. V Danielovi 11, veršoch 30 až 36, na konci „prvého rozhorčenia“ v roku 1798 malo nastať obdobie predstavené ako „čas konca“, keď bolo svetlo prvého anjela odpečatené. Preto časové proroctvo o pohanskom Ríme nemalo čas konca, ale iba určený čas, označujúci, kedy sa skončilo tristošesťdesiat rokov; avšak určený čas v roku 1798 a určený čas v roku 1844 obidva odpečatili posolstvo, ktoré malo byť pochopené v období predstavenom ako „čas konca“.

Rome is revealed as it is represented prophetically within its prophetic time. “Time, times and dividing of time”, “forty-two months”, “twelve hundred and sixty days”, and “three and a half years” are some of the various symbols that represent the period when the papacy ruled during the Dark Ages. The period of time that links the movement of the Millerites to the movement of the one hundred and forty-four thousand is one hundred and twenty-six years. One hundred and twenty-six is also a symbol of twelve hundred and sixty days, for it is a tithe or a tenth of that amount. The one hundred and twenty-six years from the rebellion of 1863, unto the time appointed in 1989, identifies 1989 as God’s appointment with His last day people.

Rím je zjavený tak, ako je prorocky znázornený v rámci svojho prorockého času. „Čas, časy a polovica času“, „štyridsaťdva mesiacov“, „tisícdvestošesťdesiat dní“ a „tri a pol roka“ sú niektoré z rozličných symbolov, ktoré predstavujú obdobie, keď pápežstvo vládlo počas temného stredoveku. Časové obdobie, ktoré spája hnutie mileritov s hnutím sto štyridsaťštyritisíc, je sto dvadsaťšesť rokov. Sto dvadsaťšesť je tiež symbolom tisícdvestošesťdesiatich dní, lebo je desiatkom čiže jednou desatinou tohto počtu. Sto dvadsaťšesť rokov od vzbury v roku 1863 až po ustanovený čas v roku 1989 označuje rok 1989 ako Božie ustanovené stretnutie s Jeho ľudom posledných dní.

We will continue this study in the next article.

V tejto štúdii budeme pokračovať v nasledujúcom článku.

> “How shall we search the Scriptures? Shall we drive our stakes of doctrine one after another, and then try to make all Scripture meet our established opinions, or shall we take our ideas and views to the Scriptures, and measure our theories on every side by the Scriptures of truth? Many who read and even teach the Bible, do not comprehend the precious truth they are teaching or studying. Men entertain errors, when the truth is clearly marked out, and if they would but bring their doctrines to the word of God, and not read the word of God in the light of their doctrines, to prove their ideas right, they would not walk in darkness and blindness, or cherish error. Many give the words of Scripture a meaning that suits their own opinions, and they mislead themselves and deceive others by their misinterpretations of God’s word. As we take up the study of God’s word, we should do so with humble hearts. All selfishness, all love of originality, should be laid aside. Long-cherished opinions must not be regarded as infallible. It was the unwillingness of the Jews to give up their long established traditions that proved their ruin. They were determined not to see any flaw in their own opinions or in their expositions of the Scriptures; but however long men may have entertained certain views, if they are not clearly sustained by the written word, they should be discarded.

> „Ako máme skúmať Písma? Máme jeden za druhým zatĺkať koly svojho učenia a potom sa usilovať priviesť celé Písmo do súladu so svojimi ustálenými názormi, alebo máme svoje predstavy a náhľady prinášať k Písmam a svoje teórie zo všetkých strán merať podľa Písem pravdy? Mnohí, ktorí čítajú a dokonca aj vyučujú Bibliu, nechápu drahocennú pravdu, ktorú vyučujú alebo skúmajú. Ľudia sa pridŕžajú bludov, hoci pravda je jasne vyznačená, a keby len prinášali svoje učenia k Božiemu slovu a nečítali Božie slovo vo svetle svojich učení, aby dokázali správnosť svojich predstáv, nekráčali by v temnote a slepote ani by neprechovávali blud. Mnohí dávajú slovám Písma význam, ktorý vyhovuje ich vlastným názorom, a svojím nesprávnym výkladom Božieho slova zvádzajú sami seba a klamú iných. Keď pristupujeme k štúdiu Božieho slova, mali by sme tak robiť s pokorným srdcom. Každá sebeckosť, každá láska k originalite má byť odložená. Názory dlho prechovávané nesmú byť pokladané za neomylné. To, čo priviedlo Židov do záhuby, bola ich neochota vzdať sa svojich oddávna ustálených tradícií. Boli rozhodnutí nevidieť nijakú chybu vo svojich vlastných názoroch ani vo svojich výkladoch Písem; no nech už ľudia zastávali určité názory akokoľvek dlho, ak nie sú jasne podopreté písaným slovom, majú byť zavrhnuté.

> “Those who sincerely desire truth will not be reluctant to lay open their positions for investigation and criticism, and will not be annoyed if their opinions and ideas are crossed. This was the spirit cherished among us forty years ago. We would come together burdened in soul, praying that we might be one in faith and doctrine; for we knew that Christ is not divided. One point at a time was made the subject of investigation. Solemnity characterized these councils of investigation. The Scriptures were opened with a sense of awe. Often we fasted, that we might be better fitted to understand the truth. After earnest prayer, if any point was not understood, it was discussed, and each one expressed his opinion freely; then we would again bow in prayer, and earnest supplications went up to heaven that God would help us to see eye to eye, that we might be one, as Christ and the Father are one. Many tears were shed. If one brother rebuked another for his dullness of comprehension in not understanding a passage as he understood it, the one rebuked would afterward take his brother by the hand, and say, ‘Let us not grieve the Holy Spirit of God. Jesus is with us; let us keep a humble and teachable spirit;’ and the brother addressed would say, ‘Forgive me, brother, I have done you an injustice.’ Then we would bow down in another season of prayer. We spent many hours in this way. We did not generally study together more than four hours at a time, yet sometimes the entire night was spent in solemn investigation of the Scriptures, that we might understand the truth for our time. On some occasions the Spirit of God would come upon me, and difficult portions were made clear through God’s appointed way, and then there was perfect harmony. We were all of one mind and one Spirit.

> „Tí, ktorí úprimne túžia po pravde, sa nebudú zdráhať otvoriť svoje stanoviská skúmaniu a kritike a nebudú sa rozčuľovať, ak sa ich názorom a predstavám odporuje. Takýto duch sme pestovali medzi sebou pred štyridsiatimi rokmi. Schádzali sme sa s bremenom na duši a modlili sme sa, aby sme boli jedno vo viere a učení; lebo sme vedeli, že Kristus nie je rozdelený. Jeden bod po druhom sa stával predmetom skúmania. Tieto skúmajúce zhromaždenia sa vyznačovali vážnosťou. Písma sa otvárali s pocitom posvätnej bázne. Často sme sa postili, aby sme boli lepšie pripravení porozumieť pravde. Po vrúcnej modlitbe, ak nejaký bod nebol pochopený, diskutovalo sa o ňom a každý slobodne vyjadril svoj názor; potom sme sa opäť skláňali k modlitbe a k nebu vystupovali vrúcne prosby, aby nám Boh pomohol dospieť k jednote myslenia, aby sme boli jedno, ako sú Kristus a Otec jedno. Vyronilo sa mnoho sĺz. Ak jeden brat pokarhal druhého pre jeho pomalosť v chápaní, že nerozumel niektorému textu tak, ako mu rozumel on, ten pokarhaný potom vzal svojho brata za ruku a povedal: ‚Nezarmucujme Svätého Ducha Božieho. Ježiš je s nami; zachovajme si pokorného a učenlivého ducha;‘ a oslovený brat povedal: ‚Odpusť mi, brat môj, ukrivdil som ti.‘ Potom sme sa opäť skláňali k ďalšiemu času modlitby. Takto sme trávili mnoho hodín. Spravidla sme spolu neštudovali viac než štyri hodiny naraz, niekedy sa však celá noc strávila vo vážnom skúmaní Písem, aby sme porozumeli pravde pre našu dobu. Pri niektorých príležitostiach na mňa zostupoval Duch Boží a ťažké úseky sa vyjasnili prostredníctvom Božieho ustanoveného spôsobu, a potom zavládol dokonalý súlad. Všetci sme boli jednej mysle a jedného Ducha.

> “We sought most earnestly that the Scriptures should not be wrested to suit any man’s opinions. We tried to make our differences as slight as possible by not dwelling on points that were of minor importance, upon which there were varying opinions. But the burden of every soul was to bring about a condition among the brethren which would answer the prayer of Christ that his disciples might be one as he and the Father are one. Sometimes one or two of the brethren would stubbornly set themselves against the view presented, and would act out the natural feelings of the heart; but when this disposition appeared, we suspended our investigations and adjourned our meeting, that each one might have an opportunity to go to God in prayer, and without conversation with others, study the point of difference, asking light from heaven. With expressions of friendliness we parted, to meet again as soon as possible for further investigation. At times the power of God came upon us in a marked manner, and when clear light revealed the points of truth, we would weep and rejoice together. We loved Jesus; we loved one another.

> „S najväčšou úprimnosťou sme sa usilovali, aby Písma neboli prekrúcané tak, aby vyhovovali názorom ktoréhokoľvek človeka. Snažili sme sa naše rozdiely zmenšiť na čo najmenšiu mieru tým, že sme sa nezaoberali bodmi menšej dôležitosti, v ktorých existovali rozdielne názory. Bremeňom každej duše však bolo privodiť medzi bratmi taký stav, ktorý by bol odpoveďou na Kristovu modlitbu, aby jeho učeníci boli jedno, ako on a Otec sú jedno. Niekedy sa jeden alebo dvaja z bratov tvrdohlavo postavili proti predloženému názoru a dali priechod prirodzeným citom srdca; no keď sa tento postoj prejavil, prerušili sme naše skúmanie a odročili naše zhromaždenie, aby každý mal príležitosť ísť k Bohu v modlitbe a bez rozhovoru s inými skúmať sporný bod, prosiac o svetlo z neba. S prejavmi priateľskosti sme sa rozchádzali, aby sme sa opäť čo najskôr zišli na ďalšie skúmanie. Niekedy na nás moc Božia zostúpila zjavne, a keď jasné svetlo odhaľovalo body pravdy, spolu sme plakali i radovali sa. Milovali sme Ježiša; milovali sme sa navzájom.“

> “In those days God wrought for us, and the truth was precious to our souls. It is necessary that our unity today be of a character that will bear the test of trial. We are in the school of the Master here, that we may be trained for the school above. We must learn to bear disappointment in a Christ-like manner, and the lesson taught by this will be of great importance to us.

> „V tých dňoch Boh konal pre nás a pravda bola drahá našim dušiam. Je nevyhnutné, aby naša jednota dnes mala taký charakter, ktorý obstojí v skúške súženia. Sme tu v škole Majstra, aby sme boli pripravovaní pre školu hore. Musíme sa naučiť znášať sklamanie spôsobom podobným Kristovi a poučenie, ktoré nám to prinesie, bude mať pre nás veľký význam.

> “We have many lessons to learn, and many, many to unlearn. God and heaven alone are infallible. Those who think that they will never have to give up a cherished view, never have occasion to change an opinion, will be disappointed. As long as we hold to our own ideas and opinions with determined persistency, we cannot have the unity for which Christ prayed.” Review and Herald, July 26, 1892.

> „Musíme sa naučiť mnohé veci a mnohé, mnohé sa aj odučiť. Jedine Boh a nebo sú neomylní. Tí, ktorí sa domnievajú, že sa nikdy nebudú musieť vzdať nejakého draho pestovaného názoru a že nikdy nebudú mať príležitosť zmeniť svoje zmýšľanie, budú sklamaní. Pokiaľ sa s neochvejnou tvrdošijnosťou držíme vlastných predstáv a názorov, nemôžeme mať jednotu, za ktorú sa Kristus modlil.“ Review and Herald, 26. júla 1892.

Back to Articles