Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Eighty

Kniha Daniel — číslo stoosemdesiat

The Prophetic Intersection of Rome, the Maccabees, and Modern Times: A Study in Daniel’s Visions

Prorocký priesečník Ríma, Makabejcov a novoveku: Štúdia o Danielových videniach

Author

Jeff Pippenger

Published

April 10, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

Uriah Smith wrote, “Rome became connected with the people of God, the Jews, by alliance, BC 162.” Most modern historians mark the date as 161 BC, and Smith twice references 161 BC, in the same book. My assumption is that this reference to 162 BC, is a typo.

Uriáš Smith napísal: „Rím sa spojil s Božím ľudom, Židmi, prostredníctvom spojenectva, v roku 162 pred Kristom.“ Väčšina moderných historikov uvádza dátum 161 pred Kristom a Smith sa v tej istej knihe dvakrát odvoláva na rok 161 pred Kristom. Domnievam sa, že tento odkaz na rok 162 pred Kristom je tlačová chyba.

> “By verses 23 and 24 we are brought down this side of the league between the Jews and the Romans, BC 161, to the time when Rome had acquired universal dominion.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 273.

> „Veršami 23 a 24 sa dostávame na túto stranu zmluvy medzi Židmi a Rimanmi z roku 161 pred Kr., do času, keď si Rím osvojil svetovládu.“ Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 273.

Verses eleven and twelve, identify the victory and aftermath of the Battle of Raphia, which occurred in 217 BC, between the Seleucid Empire, led by Antiochus III the Great, and the Ptolemaic Kingdom of Egypt, led by King Ptolemy IV Philopator.

Verše jedenásť a dvanásť označujú víťazstvo a následky bitky pri Rafii, ku ktorej došlo v roku 217 pred Kristom medzi Seleukovskou ríšou, vedenou Antiochom III. Veľkým, a Ptolemaiovským kráľovstvom Egypta, vedeným kráľom Ptolemaiom IV. Filopatrom.

The Battle of Panium, which occurred seventeen years later in 200 BC, was again between the Seleucid kingdom, and the Ptolemaic kingdom.

Bitka pri Paniu, ku ktorej došlo o sedemnásť rokov neskôr, v roku 200 pred Kr., bola opäť medzi Seleukovským kráľovstvom a Ptolemaiovským kráľovstvom.

The Maccabean Revolt, began in 167 BC, and was the Jewish rebellion against the Seleucid Empire’s attempts to suppress Jewish religious practices and impose Greek culture.

Makabejské povstanie sa začalo v roku 167 pred Kr. a bolo židovským povstaním proti snahám Seleukovskej ríše potlačiť židovské náboženské praktiky a nanútiť grécku kultúru.

The rededication of the Second Temple in Jerusalem, which marks the historical event celebrated during Hanukkah, occurred in 164 BC, three years before the “league” of verse twenty-three. This event followed the successful military campaign of the Maccabees against the forces of the Seleucid Empire, led by the infamous Antiochus IV Epiphanes, who had desecrated the Temple and outlawed Jewish religious practices. Antiochus IV Epiphanes died shortly after the victory that is commemorated by Hanukkah, and marks the descent of Syrian power from that point onward in history.

Znovuzasvätenie Druhého chrámu v Jeruzaleme, ktoré označuje historickú udalosť slávenú počas Chanuky, sa uskutočnilo v roku 164 pred Kr., tri roky pred „zmluvou“ vo verši dvadsaťtri. Táto udalosť nasledovala po úspešnom vojenskom ťažení Makabejcov proti silám Seleukovskej ríše, vedeným neslávne známym Antiochom IV. Epifanom, ktorý znesvätil Chrám a zakázal židovské náboženské praktiky. Antiochos IV. Epifanes zomrel krátko po víťazstve, ktoré si Chanuka pripomína, a od toho bodu ďalej v dejinách to označuje úpadok sýrskej moci.

In 200 BC, (which was also the time of the Battle of Panium), Rome, for the first time inserted itself into the prophetic history of Daniel chapter eleven. There is the symbol which establishes the vision. Its purposeful influence in that history identifies the work of Jezebel, a symbol of a church that pulls strings from behind the scenes. Jezebel was home in Samaria when her husband Ahab watched her prophets get slain by Elijah. Herodias was not at Herod’s birthday party, where her daughter Salome seduced Herod. In the history of the United States, the papacy, represented by the whore of Tyre, is forgotten, until the end of the symbolic seventy years. She then begins to sing her songs of deception to the kings of the earth. The year 200 BC typifies when she begins to openly sing to the kings in the last days, just before the soon coming Sunday law, as represented in verse sixteen.

V roku 200 pred Kr. (čo bol aj čas bitky pri Paniu) sa Rím po prvý raz vložil do prorockých dejín jedenástej kapitoly Daniela. Tu sa nachádza symbol, ktorý ustanovuje videnie. Jeho zámerný vplyv v týchto dejinách označuje dielo Jezábel, symbolu cirkvi, ktorá ťahá nitky zo zákulisia. Jezábel bola doma v Samárii, keď jej manžel Achab sledoval, ako Eliáš zabíja jej prorokov. Herodiada nebola na Herodesovej narodeninovej hostine, kde jej dcéra Salome zviedla Herodesa. V dejinách Spojených štátov je pápežstvo, znázornené neviestkou z Týru, zabudnuté až do konca symbolických sedemdesiatich rokov. Potom začne spievať svoje piesne zvodu kráľom zeme. Rok 200 pred Kr. predobrazuje čas, keď v posledných dňoch začne otvorene spievať kráľom, tesne pred čoskoro prichádzajúcim nedeľným zákonom, ako je to znázornené v šestnástom verši.

Before the “league” of the Jews in 161 BC to 158 BC, the Maccabees rededicated the temple, as is commemorated by Hanukkah in 164 BC. Then three years later, still in an ongoing struggle with the Syrians, the Maccabean Jews reached out to Rome for support. The “league” with Rome that was then formed becomes a prophetic test for God’s last-day students of prophecy.

Pred „spolkom“ Židov v rokoch 161 pred Kr. až 158 pred Kr. Makabejci znovu zasvätili chrám, ako to pripomína Chanuka v roku 164 pred Kr. Potom, o tri roky neskôr, ešte stále počas pokračujúceho zápasu so Sýrčanmi, sa makabejskí Židia obrátili na Rím so žiadosťou o podporu. „Spolok“ s Rímom, ktorý bol vtedy uzavretý, sa stáva prorockou skúškou pre Božích študentov proroctva posledných dní.

History identifies 161 BC as the point where the “league” took place, but the pioneers identify that history as 158 BC. Was Miller right, or are the modern historians right? Miller added six hundred and sixty-six years (666), to the year 158 BC, and arrived at the year 508, when “the daily” was taken away. Search as you might, it will be extremely difficult, if not actually impossible to find a historical support for 158 BC as the league between the Jews and the Romans.

Dejiny označujú rok 161 pred Kr. za bod, v ktorom došlo k „zmluve“, no priekopníci túto udalosť datujú do roku 158 pred Kr. Mal pravdu Miller, alebo majú pravdu novodobí historici? Miller pripočítal k roku 158 pred Kr. šesťsto šesťdesiatšesť rokov (666) a dospel k roku 508, keď bolo „každodenné“ odňaté. Hľadajte, ako len chcete, bude nesmierne ťažké, ak nie priam nemožné, nájsť historickú oporu pre rok 158 pred Kr. ako rok zmluvy medzi Židmi a Rimanmi.

Verse sixteen is the Sunday law, but before that history Rome enters into history to establish the vision in the year 200 BC. The Maccabean revolt began at Modein in 167 BC, and eventually they rededicated the temple in 164 BC. Then from 161 BC, to 158 BC, the Jews enter into a covenant with the Roman power. 161 BC to 158 BC represents a period of time which was required to establish the “league.” This understanding identifies the “league” in agreement with the historians’ testimony, and also with the chart that was directed by the hand of the Lord and should not be altered.

Šestnásty verš je nedeľný zákon, no pred touto históriou Rím vstupuje do dejín, aby v roku 200 pred Kr. ustanovil videnie. Makabejské povstanie sa začalo v Modeíne v roku 167 pred Kr. a napokon v roku 164 pred Kr. znovu posvätili chrám. Potom od roku 161 pred Kr. do roku 158 pred Kr. Židia vstupujú do zmluvy s rímskou mocou. Obdobie od roku 161 pred Kr. do roku 158 pred Kr. predstavuje časový úsek, ktorý bol potrebný na ustanovenie „zväzku“. Toto chápanie stotožňuje „zväzok“ v súlade so svedectvom historikov a tiež s mapou, ktorá bola vedená rukou Pánovou a nemá sa meniť.

The historians inform us that the process of negotiating treaties between ancient nations like Judah and Rome in the second century BC, varied depending on the specific circumstances, diplomatic protocols, and power dynamics involved. Typically, the process would begin with one party expressing interest in establishing a treaty or alliance with the other. In the case of Judah and Rome, Judah initiated contact with Rome to propose a formal alliance.

Historici nás informujú, že proces dojednávania zmlúv medzi starovekými národmi, ako boli Júdsko a Rím v druhom storočí pred Kr., sa menil v závislosti od konkrétnych okolností, diplomatických protokolov a mocenských pomerov. Proces sa zvyčajne začínal tým, že jedna strana prejavila záujem uzavrieť s druhou zmluvu alebo spojenectvo. V prípade Júdska a Ríma nadviazalo Júdsko kontakt s Rímom s cieľom navrhnúť formálne spojenectvo.

Diplomatic channels would have been utilized to convey the proposal and initiate negotiations. This had to involve sending ambassadors or envoys to Rome to meet with its leaders or representatives. Once negotiations commenced, both parties would discuss the terms of the proposed treaty. This could involve a series of meetings, exchanges of diplomatic messages, and possibly the involvement of intermediaries or mediators to facilitate discussions. During negotiations, each party would consider the terms proposed by the other and may offer counter-proposals or seek amendments to certain terms. This process could involve careful deliberation, consultation with advisors, and assessments of the potential benefits and drawbacks of the proposed treaty.

Na sprostredkovanie návrhu a začatie rokovaní by sa využili diplomatické kanály. To by si nevyhnutne vyžadovalo vyslanie veľvyslancov alebo poslov do Ríma, aby sa stretli s jeho vodcami alebo zástupcami. Keď by sa rokovania začali, obe strany by prerokúvali podmienky navrhovanej zmluvy. To by mohlo zahŕňať sériu stretnutí, výmenu diplomatických posolstiev a prípadne aj účasť sprostredkovateľov alebo mediátorov na uľahčenie diskusií. Počas rokovaní by každá strana zvažovala podmienky navrhované druhou stranou a mohla by predkladať protinávrhy alebo žiadať úpravy určitých podmienok. Tento proces by mohol zahŕňať starostlivé zvažovanie, porady s poradcami a posudzovanie možných výhod a nevýhod navrhovanej zmluvy.

If both parties reached an agreement on the terms of the treaty, formal documentation would be prepared outlining the terms and conditions agreed upon by both sides. The treaty would then need to be ratified by the respective authorities of each nation. In the case of Rome, this might involve approval by the Senate or other governing bodies. Similarly, in Judah, the treaty would likely require approval by its leadership or governing council. Once ratified, the treaty would be implemented, and both parties would be expected to adhere to its terms. This might involve various forms of cooperation, mutual defense agreements, trade relations, or other forms of diplomatic engagement outlined in the treaty.

Ak obe strany dospeli k dohode o podmienkach zmluvy, vyhotovila by sa formálna dokumentácia, v ktorej by boli uvedené podmienky a ustanovenia odsúhlasené oboma stranami. Zmluva by potom musela byť ratifikovaná príslušnými autoritami každého národa. V prípade Ríma by to mohlo zahŕňať schválenie Senátom alebo inými vládnucimi orgánmi. Podobne by si zmluva v Judsku pravdepodobne vyžadovala schválenie jeho vedením alebo vládnou radou. Po ratifikácii by sa zmluva uviedla do platnosti a od oboch strán by sa očakávalo, že budú dodržiavať jej ustanovenia. To by mohlo zahŕňať rozličné formy spolupráce, dohody o vzájomnej obrane, obchodné vzťahy alebo iné formy diplomatických stykov stanovené v zmluve.

In the second century BC, travel from Judea (located in the eastern Mediterranean region) to Rome (located in central Italy) would have been a challenging and time-consuming endeavor, especially considering the limitations of ancient transportation methods. The distance between Judea and Rome is approximately 1,500 to 2,000 kilometers (930 to 1,240 miles) depending on the specific route taken. Sea travel was often faster and more efficient than overland travel in ancient times, but sea travel was subject to the prevailing winds. Traveling by ship from a port in Judea to a port in Italy (such as Ostia, the port of Rome) could take several weeks, depending on factors like wind conditions, sea currents, and the type of vessel used.

V druhom storočí pred Kristom by cesta z Judey (nachádzajúcej sa vo východnej oblasti Stredomoria) do Ríma (nachádzajúceho sa v strednom Taliansku) bola náročným a časovo zdĺhavým podnikom, najmä vzhľadom na obmedzenia starovekých dopravných prostriedkov. Vzdialenosť medzi Judeou a Rímom je približne 1 500 až 2 000 kilometrov (930 až 1 240 míľ) v závislosti od konkrétnej zvolenej trasy. Námorná plavba bola v staroveku často rýchlejšia a účinnejšia než cestovanie po súši, avšak podliehala prevládajúcim vetrom. Cesta loďou z prístavu v Judei do prístavu v Taliansku (napríklad do Ostie, rímskeho prístavu) mohla trvať niekoľko týždňov v závislosti od takých faktorov, ako boli poveternostné podmienky, morské prúdy a typ použitého plavidla.

Overland travel from Judea to Rome would have been slower and more arduous. Travelers would have to navigate through various terrains, including mountains, valleys, and rivers, and contend with obstacles such as bandits and hostile territories. It’s estimated that travel by foot or by horse-drawn carriage could take several months. Travel time would have also been influenced by factors such as the condition of roads, availability of accommodations and rest stops, and the need to rest and resupply along the way.

Cestovanie po súši z Judey do Ríma by bolo pomalšie a namáhavejšie. Cestujúci by sa museli predierať rozličným terénom vrátane hôr, údolí a riek a zároveň čeliť prekážkam, ako boli zbojníci a nepriateľské územia. Odhaduje sa, že cesta pešo alebo v koči ťahanom koňmi mohla trvať niekoľko mesiacov. Čas cestovania by bol ovplyvnený aj takými faktormi, ako bol stav ciest, dostupnosť ubytovania a zastávok na odpočinok, ako aj potreba počas cesty odpočívať a dopĺňať zásoby.

When the Maccabean Jews sought a league with Rome, they would have needed to send ambassadors to Rome. Once those ambassadors were received by the Roman authorities, there would be a period of negotiation. In historical theory, for no precise record is available, once a treaty was formalized, it would need to be taken back to Judea for confirmation, and then probably it would need to be returned to Rome to confirm the acceptance of the Jews. It is almost impossible to believe that the process of forming an alliance in that period of time would have been accomplished in one year, so the understanding that the “league” represents a process from 161 BC to 158 BC fits other lines of prophecy that identify the history that leads to the Sunday law of verse sixteen.

Keď sa makabejskí Židia usilovali uzavrieť zmluvu s Rímom, museli by do Ríma vyslať vyslancov. Keď boli títo vyslanci prijatí rímskymi úradmi, nasledovalo by obdobie rokovaní. Podľa historickej teórie, keďže nie je k dispozícii nijaký presný záznam, po formálnom uzavretí zmluvy by ju bolo potrebné priniesť späť do Judey na potvrdenie a potom by ju pravdepodobne bolo potrebné znovu odoslať do Ríma, aby sa potvrdilo prijatie zo strany Židov. Je takmer nemožné uveriť, že proces vytvorenia spojenectva v tom časovom období by sa bol uskutočnil v priebehu jedného roka, takže chápanie, že „zmluva“ predstavuje proces od roku 161 pred Kr. do roku 158 pred Kr., je v súlade s inými líniami proroctva, ktoré určujú dejiny vedúce k nedeľnému zákonu vo verši šestnásť.

A “league” that all historians agree was initiated by the Maccabean Jews, began in Judea in 161 BC. The purpose was that the Jews wanted support against the Syrians who they had been struggling with since their revolt began in 167 BC. The revolt was sparked by the efforts of Mattathias, a Jewish priest, and his five sons, particularly Judas Maccabee, to resist the Hellenization policies imposed by the Seleucid ruler Antiochus IV Epiphanes. These policies included attempts to suppress Jewish religious practices and force the adoption of Greek customs and beliefs.

„Zväzok“, o ktorom sa všetci historici zhodujú, že ho iniciovali makabejskí Židia, vznikol v Judei roku 161 pred Kr. Jeho účelom bolo, že Židia chceli podporu proti Sýrčanom, s ktorými zápasili od začiatku svojho povstania v roku 167 pred Kr. Povstanie podnietilo úsilie Matatiáša, židovského kňaza, a jeho piatich synov, najmä Júdu Makabejského, postaviť sa na odpor proti helenizačnej politike, ktorú presadzoval seleukovský panovník Antiochos IV. Epifanés. Táto politika zahŕňala pokusy potlačiť židovské náboženské praktiky a prinútiť ich prijať grécke zvyklosti a vieru.

The catalyst for the revolt was an incident in the village of Modein, where Mattathias refused to comply with a decree to offer a sacrifice to a Greek deity. “Modein” is derived from the Hebrew word “modi’a,” which means “to declare” or “to protest.” In his protest, Mattathias killed a Jewish apostate who was about to perform the sacrifice, and he and his sons fled to the hills, initiating a guerrilla warfare campaign against the Seleucid forces. The Maccabean Revolt lasted for several years, during which the Maccabees engaged in numerous battles against the Seleucids and their allies. Despite being vastly outnumbered and out-equipped, the Maccabees achieved several significant victories.

Podnetom k povstaniu bol incident v dedine Modein, kde Matatiáš odmietol vyhovieť nariadeniu obetovať gréckemu božstvu. „Modein“ je odvodené od hebrejského slova „modi’a“, ktoré znamená „vyhlásiť“ alebo „protestovať“. Vo svojom proteste Matatiáš zabil židovského odpadlíka, ktorý sa chystal vykonať obeť, a on i jeho synovia utiekli do vrchov, čím začali partizánske vojenské ťaženie proti seleukovským silám. Makabejské povstanie trvalo niekoľko rokov, počas ktorých Makabejci viedli početné boje proti Seleukovcom a ich spojencom. Napriek tomu, že boli nesmierne prečíslení a oveľa horšie vyzbrojení, Makabejci dosiahli niekoľko významných víťazstiev.

The Seleucid Empire was seeking to impose the religion of Greece upon the Jews, and the Greeks represent the globalists of the last days. Their religion is expressed in the woke-ism that is currently being forced upon the United States and the world, by the globalist forces of the banking system, the mainstream media, the educational centers, and the tearing down of national distinctions through the forced immigration of illegal aliens. When Antiochus Epiphanes was forcing the Greek religion upon the Jews, there were Jews who were cooperating with his efforts. The Maccabees represent one class of apostate Jews, who were resisting the religion of Greece, but there was also another class of apostate Jews who were supporting the work of enforcing the Greek religion.

Seleukovská ríša sa usilovala nanútiť Židom náboženstvo Grécka a Gréci predstavujú globalistov posledných dní. Ich náboženstvo sa prejavuje v woke-izme, ktorý je v súčasnosti nanucovaný Spojeným štátom a svetu globalistickými silami bankového systému, hlavných médií, vzdelávacích centier a odbúravaním národných rozdielov prostredníctvom vynútenej imigrácie nelegálnych cudzincov. Keď Antiochus Epifanés nanucoval Židom grécke náboženstvo, boli medzi Židmi takí, ktorí s jeho úsilím spolupracovali. Makabejci predstavujú jednu triedu odpadlíckych Židov, ktorí odporovali náboženstvu Grécka, no existovala aj iná trieda odpadlíckych Židov, ktorá podporovala dielo presadzovania gréckeho náboženstva.

Verse sixteen is the soon coming Sunday law, and the threefold union of the dragon, the beast and false prophet. That history is preceded by verses thirteen through fifteen, where the three battles of verse forty occur from verse ten (1989), verses eleven and twelve (the Ukrainian war), and the Battle of Panium. The Battle of Panium represents a battle in which the two-horned earth beast prevails over the globalist’s religious and political philosophies.

Verš šestnásť predstavuje čoskoro prichádzajúci nedeľný zákon a trojnásobné spojenie draka, šelmy a falošného proroka. Týmto dejinám predchádzajú verše trinásť až pätnásť, v ktorých sa odohrávajú tri boje štyridsiateho verša: z desiateho verša (1989), z veršov jedenásť a dvanásť (ukrajinská vojna) a bitka pri Paniu. Bitka pri Paniu predstavuje boj, v ktorom šelma zeme s dvoma rohmi víťazí nad náboženskými a politickými filozofiami globalistov.

In that battle the final president of the United States must deal with the aftermath of Putin’s victory and subsequent collapse represented in verses eleven and twelve. He will form an alliance with NATO, or the United Nations, in order to resolve the fallout from the collapse of Russia, and within the history of that alliance he will engage the United Nations in the Battle of Panium. The third battle of verse forty, will be as the first battle of verse forty. As the Soviet Union collapsed under the economic and military force of the United States, the globalists of the United Nations will be forced to repeat “perestroika” the key component of Gorbachev’s efforts to reform the Soviet Union, though they ultimately contributed to the unraveling of the Soviet system and the eventual dissolution of the Soviet Union.

V tom boji sa bude musieť posledný prezident Spojených štátov vyrovnať s následkami Putinovho víťazstva a následného kolapsu, predstavenými v jedenástom a dvanástom verši. Vytvorí spojenectvo s NATO alebo s Organizáciou Spojených národov, aby vyriešil dôsledky kolapsu Ruska, a v rámci dejín tohto spojenectva zapojí Organizáciu Spojených národov do bitky pri Paniu. Tretí boj štyridsiateho verša bude ako prvý boj štyridsiateho verša. Tak ako sa Sovietsky zväz zrútil pod hospodárskou a vojenskou silou Spojených štátov, globalisti Organizácie Spojených národov budú prinútení zopakovať „perestrojku“, kľúčovú zložku Gorbačovovho úsilia o reformu Sovietskeho zväzu, hoci napokon prispeli k rozkladu sovietskeho systému a k napokonému zániku Sovietskeho zväzu.

The third battle is illustrated by the first battle, and through economics and military pressure Trump, as represented by Reagan, will force the United Nations into “perestroika,” which means restructuring or reformation. The restructuring will place the United States upon the head of the ten kings’ system that is the United Nations. In the battle the papacy will then introduce itself into history, claiming to be the defender of the system that Trump is then conquering.

Tretí boj je znázornený prvým bojom a prostredníctvom ekonomického a vojenského tlaku Trump, predstavený Reaganom, prinúti Organizáciu Spojených národov k „perestrojke“, čo znamená prestavbu alebo reformu. Táto prestavba postaví Spojené štáty na čelo systému desiatich kráľov, ktorým je Organizácia Spojených národov. V tomto boji potom pápežstvo vstúpi do dejín a bude sa vyhlasovať za obrancu systému, ktorý Trump vtedy dobýva.

In the same history Trump will face an internal Civil War that he will be forced to address, just as Abraham Lincoln was forced to address. The Civil War will be among two opposing apostate factions within the United States. One class represented by those who have accepted the religion and philosophy of woke-ism, who are the progressive globalists of both political parties. The other class (MAGA-ism) professes to be genuine Protestants, though they lost that mantle in 1844.

V tej istej dejinnej línii bude Trump čeliť vnútornej občianskej vojne, ktorú bude prinútený riešiť, tak ako bol prinútený riešiť ju Abraham Lincoln. Občianska vojna bude prebiehať medzi dvoma protikladnými odpadlíckymi frakciami v rámci Spojených štátov. Jednu skupinu predstavujú tí, ktorí prijali náboženstvo a filozofiu woke-izmu, teda progresívni globalisti oboch politických strán. Druhá skupina (MAGA-izmus) sa vyznáva za pravých protestantov, hoci tento plášť stratila v roku 1844.

The President’s faction is represented by MAGA-ism, and is based upon the misguided claim of upholding true Protestantism and the Constitution. Woke-ism’s claim is the religion of Mother Earth, the New Age and the belief that the Constitution is applied by the existing circumstances of society’s norms, not by the archaic ideas of the founding fathers.

Prezidentovu frakciu predstavuje MAGA-izmus a zakladá sa na mylnom tvrdení, že obhajuje pravý protestantizmus a Ústavu. Nárok woke-izmu spočíva v náboženstve Matky Zeme, hnutí New Age a v presvedčení, že Ústava sa uplatňuje podľa existujúcich okolností spoločenských noriem, a nie podľa archaických ideí otcov zakladateľov.

Mattathias (Trump) will end the attempts of the globalist-progressive Democrats within the United States as represented by the revolt that began in Modein in 167 BC. Trump will then repeat the history of 164 BC, when the Maccabees rededicated the temple, as commemorated by the observance of Hanukkah. Then in the period represented from 161 BC to 158 BC, Trump will begin the final push for erecting the image of the papacy, which is an image that identifies an illicit relationship between the religious power and the political power. In 158 BC the league will be implemented as the soon coming Sunday law of verse sixteen is enforced.

Matatiáš (Trump) ukončí pokusy globalisticko-progresívnych demokratov v rámci Spojených štátov, ktoré sú znázornené povstaním, čo sa začalo v Modeine roku 167 pred Kr. Trump potom zopakuje dejiny roku 164 pred Kr., keď Makabejci znovu zasvätili chrám, ako sa to pripomína zachovávaním Chanuky. Potom v období znázornenom rokmi 161 pred Kr. až 158 pred Kr. začne Trump záverečný nápor na vztýčenie obrazu pápežstva, čo je obraz označujúci nedovolený vzťah medzi náboženskou mocou a politickou mocou. Roku 158 pred Kr. bude zavedená liga, keď bude presadzovaný čoskoro prichádzajúci nedeľný zákon zo šestnásteho verša.

Daniel eleven first identifies how Rome politically takes control, and then Daniel repeats and enlarges the same history with a line identifying how Rome deals with God’s people in the very same history. From verse sixteen unto verse nineteen the three obstacles to pagan Rome taking control of the world are illustrated. In verse sixteen, Syria was conquered by pagan Rome in 65 BC, and then Judea was conquered by Pompey in 63 BC. Verse sixteen identifies when Rome was to stand in the glorious land, and in so doing is typifying the Sunday law of verse forty-one of the same chapter.

Jedenásta kapitola Daniela najprv určuje, ako Rím politicky preberá moc, a potom Daniel opakuje a rozširuje tie isté dejiny radom, ktorý určuje, ako Rím v tých istých dejinách nakladá s Božím ľudom. Od verša šestnásť po verš devätnásť sú znázornené tri prekážky, ktoré stáli v ceste pohanskému Rímu pri preberaní vlády nad svetom. Vo verši šestnásť bola Sýria dobytá pohanským Rímom v roku 65 pred Kr., a potom bola v roku 63 pred Kr. Pompejom dobytá Judsko. Verš šestnásť určuje čas, keď mal Rím stáť v nádhernej krajine, a tým predobrazuje nedeľný zákon vo verši štyridsaťjeden tej istej kapitoly.

It is important to note that the history of the conquering occurred in 63 BC [parallel to 1863], in the midst of a Civil War taking place within Jerusalem. Uriah Smith stated, “On Pompey’s return from his expedition against Mithridates, king of Pontus, two competitors, Hyrcanus and Aristobulus, were struggling for the crown of Judea.”

Je dôležité poznamenať, že k dejinnej udalosti dobytia došlo v roku 63 pred Kr. [paralela k roku 1863], uprostred občianskej vojny prebiehajúcej v Jeruzaleme. Uriah Smith uviedol: „Po Pompeiovom návrate z jeho výpravy proti Mithridatovi, pontskému kráľovi, dvaja uchádzači, Hyrkán a Aristobulos, zápasili o judskú korunu.“

The names “Hyrcanus” and “Aristobulus’ are both of Greek origin and have historical significance, particularly in the context of Jewish history during the Hellenistic period and the Hasmonean dynasty. “Hyrcanus” is derived from the Greek word “Hurkanos,” which likely originated from the word “hurkan,” meaning “wolf” in the Persian language. Hyrcanus was a name borne by several Hasmonean rulers. “Aristobulus” means “best counselor” or “best adviser.” Aristobulus was another name borne by several Hasmonean rulers. Both “Hyrcanus” and “Aristobulus” are names associated with significant figures in Jewish history during the Hasmonean period. They were rulers who played important roles in the governance and expansion of the Hasmonean Kingdom in Judea. The prophetic descendants and representatives of the Hasmonean kingdom in the time of Christ was the Pharisees.

Mená „Hyrcanus“ a „Aristobulus“ sú obe gréckeho pôvodu a majú historický význam, najmä v kontexte židovských dejín počas helenistického obdobia a hasmoneovskej dynastie. „Hyrcanus“ je odvodené od gréckeho slova „Hurkanos“, ktoré pravdepodobne vzniklo zo slova „hurkan“, znamenajúceho v perzskom jazyku „vlk“. Hyrcanus bolo meno, ktoré nieslo viacero hasmoneovských vládcov. „Aristobulus“ znamená „najlepší radca“ alebo „najlepší poradca“. Aristobulus bolo ďalšie meno, ktoré nieslo viacero hasmoneovských vládcov. Obe mená, „Hyrcanus“ aj „Aristobulus“, sú spojené s významnými postavami židovských dejín v období Hasmoneovcov. Boli to vládcovia, ktorí zohrali dôležitú úlohu v správe a rozširovaní Hasmoneovského kráľovstva v Judsku. Prorockými potomkami a predstaviteľmi hasmoneovského kráľovstva v čase Krista boli farizeji.

When Pompey conquered Jerusalem, two political parties both traced their origins back to the time of the revolt represented by Modein in 167 BC. Once Pompey was drawn into the rebellion, he determined to take Jerusalem and the political party of Aristobulus determined to resist him, but the party of Hyrcanus determined to open the gates to Pompey. Pompey then mounted his attack upon Jerusalem and three months later Jerusalem was forever under the jurisdiction of Rome.

Keď Pompeius dobyl Jeruzalem, obe politické strany odvodzovali svoj pôvod od čias povstania, ktoré predstavuje Modiin v roku 167 pred Kr. Keď bol Pompeius vtiahnutý do vzbury, rozhodol sa zmocniť Jeruzalema, a politická strana Aristobula sa rozhodla klásť mu odpor, no strana Hyrkána sa rozhodla otvoriť Pompeiovi brány. Pompeius potom podnikol útok na Jeruzalem a o tri mesiace neskôr bol Jeruzalem navždy pod jurisdikciou Ríma.

By verse nineteen Egypt, the third and final obstacle, was taken by Rome. Then in verse twenty the birth of Christ is identified as Daniel begins to set forth how Rome would deal with God’s people in that history. In verses twenty-one and twenty-two Christ is crucified. In verse twenty-three, the league that began in 161 BC to 158 BC, is identified immediately after the verses that describe the cross where the apostate Jews proclaimed they “had no king, but Caesar.” The line of the apostate Jews, represented by the Maccabees, who had resisted the inroads of Greek religious philosophy, and in so doing formed an unholy relationship with Rome, follows the verse identifying the history of the cross, where the fruit of their unholy relationship was fully manifested.

V devätnástom verši bol Egypt, tretia a posledná prekážka, dobytý Rímom. Potom je v dvadsiatom verši označené narodenie Krista, keď Daniel začína vykladať, ako bude Rím v týchto dejinách zaobchádzať s Božím ľudom. V dvadsiatom prvom a dvadsiatom druhom verši je Kristus ukrižovaný. V dvadsiatom treťom verši je bezprostredne po veršoch, ktoré opisujú kríž, označená zmluva, ktorá sa začala v roku 161 pred Kr. až 158 pred Kr., kde odpadlí Židia vyhlásili, že „nemáme kráľa, iba cisára“. Línia odpadlých Židov, predstavovaná Machabejcami, ktorí odolávali prenikaniu gréckej náboženskej filozofie a pritom vytvorili s Rímom nesvätý vzťah, nasleduje po verši označujúcom dejiny kríža, kde sa ovocie ich nesvätého vzťahu plne prejavilo.

The Shekinah never returned to the temple that was erected after the seventy years of captivity. The last prophetic testimony, proclaimed by Malachi, was given about the middle of the fifth century BC. There had been no visible presence of God, nor any prophetic testimony for hundreds of years before the Maccabees stood up against the globalist Greek influence. At the beginning of their revolt, they accomplished the very rebellion that both Ptolemy and King Uzziah had attempted, when both kings sought to fulfill the role of priest and make an offering in the temple.

Šekina sa nikdy nevrátila do chrámu, ktorý bol postavený po sedemdesiatich rokoch zajatia. Posledné prorocké svedectvo, ohlásené Malachiášom, bolo dané približne v polovici piateho storočia pred Kr. Po stovky rokov predtým, ako sa Makabejci postavili proti globalistickému gréckemu vplyvu, nebola nijaká viditeľná Božia prítomnosť ani nijaké prorocké svedectvo. Na začiatku svojho povstania vykonali práve tú vzburu, o ktorú sa pokúsili tak Ptolemaios, ako aj kráľ Uziáš, keď sa obaja králi usilovali naplniť úlohu kňaza a priniesť obeť v chráme.

Jonathan Apphus (also known as Jonathan Maccabeus), was one of the sons of Mattathias, who initiated the Maccabean Revolt, and he played a significant role in leading the Jewish rebellion against the Seleucid Empire. After the death of his brother Judas Maccabee in battle, Jonathan assumed leadership of the Maccabean forces. In addition to his military and political leadership, Jonathan also took on the role of high priest, serving as the spiritual leader of the Jewish people. Jonathan’s dual role as both leader and high priest marked a significant development in Jewish history, as it consolidated both political and religious authority within the Hasmonean dynasty. His leadership helped to strengthen Jewish autonomy and establish the Hasmonean rule in Judea.

Jonatán Apphus (známy aj ako Jonatán Makabejský) bol jedným zo synov Matatiáša, ktorý podnietil makabejské povstanie, a zohral významnú úlohu vo vedení židovskej vzbury proti Seleukovskej ríši. Po smrti svojho brata Júdu Makabejského v boji prevzal Jonatán vedenie makabejských vojsk. Okrem svojho vojenského a politického vodcovstva prijal Jonatán aj úlohu veľkňaza, čím slúžil ako duchovný vodca židovského ľudu. Jonatánova dvojitá úloha vodcu a veľkňaza predstavovala významný vývoj v židovských dejinách, pretože sústredila politickú aj náboženskú autoritu v rámci hasmonejskej dynastie. Jeho vedenie pomohlo upevniť židovskú autonómiu a nastoliť hasmonejskú vládu v Judei.

The very sin which Ptolemy attempted after the victory of Raphia was accomplished at the very beginning of the revolt of the Maccabees. It was the same sin that was resisted by the priests in the time of king Uzziah, but the Maccabees’ professed defense of God’s temple services was a misguided and rebellious manifestation of the combination of church and state, and as such, typifies the rebellion of apostate Protestantism that is now rallying in support of Trump against the inroads of Biden’s globalist woke-ism.

Práve ten hriech, o ktorý sa Ptolemaios pokúsil po víťazstve pri Rafii, bol uskutočnený hneď na samom začiatku povstania Makabejcov. Bol to ten istý hriech, proti ktorému sa kňazi postavili v časoch kráľa Uziáša, no vyznávaná obrana chrámových služieb Božích zo strany Makabejcov bola pomýleným a vzbúrnym prejavom spojenia cirkvi a štátu, a ako taká je predobrazom vzbury odpadlíckeho protestantizmu, ktorý sa teraz zoskupuje na podporu Trumpa proti prenikaniu Bidenovho globalistického woke-izmu.

The Bible teaches that you will know them by their fruits, and the Pharisees during the time of Christ were the final remnants of the Hasmonean dynasty that began with Mattathias. Mattathias, and the rebellion he began, bore the fruits of Pharisee-ism, as does the apostate Protestants that are supporting the concept of “Make America Great Again”. America was great when the Constitution was understood to keep church and state separated from each other, but at the counterfeit miracle represented by the victory that is commemorated by the feast of Hanukkah, the movement for Sunday legislation will come out into the open.

Biblia učí, že ich poznáte po ich ovocí, a farizeji v Kristovom čase boli poslednými pozostatkami hasmoneovskej dynastie, ktorá sa začala Matatiášom. Matatiáš a vzbura, ktorú začal, priniesli ovocie farizeizmu, tak ako ho prinášajú aj odpadlí protestanti, ktorí podporujú koncept „Make America Great Again“. Amerika bola veľká vtedy, keď sa Ústava chápala tak, že má udržiavať cirkev a štát navzájom oddelené, avšak pri falošnom zázraku predstavovanom víťazstvom, ktoré sa pripomína sviatkom Chanuka, hnutie za nedeľné zákonodarstvo vyjde otvorene najavo.

We will continue this study in the next article.

V nasledujúcom článku budeme pokračovať v tomto štúdiu.

> “Heretofore those who presented the truths of the third angel’s message have often been regarded as mere alarmists. Their predictions that religious intolerance would gain control in the United States, that church and state would unite to persecute those who keep the commandments of God, have been pronounced groundless and absurd. It has been confidently declared that this land could never become other than what it has been—the defender of religious freedom. But as the question of enforcing Sunday observance is widely agitated, the event so long doubted and disbelieved is seen to be approaching, and the third message will produce an effect which it could not have had before.

> „Doteraz boli tí, ktorí predkladali pravdy posolstva tretieho anjela, často považovaní iba za poplašných zvestovateľov. Ich predpovede, že náboženská neznášanlivosť získa v Spojených štátoch prevahu, že cirkev a štát sa spoja, aby prenasledovali tých, ktorí zachovávajú Božie prikázania, boli vyhlasované za nepodložené a absurdné. S istotou sa tvrdilo, že táto krajina sa nikdy nemôže stať niečím iným, než čím bola — obhajkyňou náboženskej slobody. No keď sa otázka presadzovania zachovávania nedele stáva predmetom rozsiahlej agitácie, vidno, že udalosť tak dlho spochybňovaná a odmietaná sa približuje, a tretie posolstvo vyvolá účinok, aký predtým nemohlo mať.

> “In every generation God has sent His servants to rebuke sin, both in the world and in the church. But the people desire smooth things spoken to them, and the pure, unvarnished truth is not acceptable. Many reformers, in entering upon their work, determined to exercise great prudence in attacking the sins of the church and the nation. They hoped, by the example of a pure Christian life, to lead the people back to the doctrines of the Bible. But the Spirit of God came upon them as it came upon Elijah, moving him to rebuke the sins of a wicked king and an apostate people; they could not refrain from preaching the plain utterances of the Bible— doctrines which they had been reluctant to present. They were impelled to zealously declare the truth and the danger which threatened souls. The words which the Lord gave them they uttered, fearless of consequences, and the people were compelled to hear the warning.

> „V každom pokolení Boh posielal svojich služobníkov, aby karhali hriech, tak vo svete, ako aj v cirkvi. Ľud si však žiada, aby sa mu hovorili príjemné veci, a čistá, neprikrášlená pravda nie je prijateľná. Mnohí reformátori si pri začatí svojho diela predsavzali, že budú pri napádaní hriechov cirkvi i národa postupovať s veľkou opatrnosťou. Dúfali, že príkladom čistého kresťanského života privedú ľud späť k učeniam Biblie. Ale Duch Boží zostúpil na nich tak, ako zostúpil na Eliáša a podnietil ho karhať hriechy bezbožného kráľa a odpadlíckeho ľudu; nemohli sa zdržať kázania jasných výrokov Biblie — učení, ktoré sa zdráhali predkladať. Boli pohnutí horlivo zvestovať pravdu i nebezpečenstvo, ktoré hrozilo dušiam. Slová, ktoré im Pán dal, vyslovovali bez strachu z následkov a ľud bol prinútený vypočuť si toto varovanie.“

> “Thus the message of the third angel will be proclaimed. As the time comes for it to be given with greatest power, the Lord will work through humble instruments, leading the minds of those who consecrate themselves to His service. The laborers will be qualified rather by the unction of His Spirit than by the training of literary institutions. Men of faith and prayer will be constrained to go forth with holy zeal, declaring the words which God gives them. The sins of Babylon will be laid open. The fearful results of enforcing the observances of the church by civil authority, the inroads of spiritualism, the stealthy but rapid progress of the papal power—all will be unmasked. By these solemn warnings the people will be stirred. Thousands upon thousands will listen who have never heard words like these. In amazement they hear the testimony that Babylon is the church, fallen because of her errors and sins, because of her rejection of the truth sent to her from heaven. As the people go to their former teachers with the eager inquiry, Are these things so? the ministers present fables, prophesy smooth things, to soothe their fears and quiet the awakened conscience. But since many refuse to be satisfied with the mere authority of men and demand a plain ‘Thus saith the Lord,’ the popular ministry, like the Pharisees of old, filled with anger as their authority is questioned, will denounce the message as of Satan and stir up the sin-loving multitudes to revile and persecute those who proclaim it.

> „Tak bude zvestované posolstvo tretieho anjela. Keď nastane čas, aby bolo podané s najväčšou mocou, Pán bude pôsobiť prostredníctvom pokorných nástrojov a povedie mysle tých, ktorí sa zasvätia Jeho službe. Robotníci budú uschopnení skôr pomazaním Jeho Ducha než výchovou literárnych inštitúcií. Muži viery a modlitby budú nútení vyjsť so svätou horlivosťou a zvestovať slová, ktoré im dáva Boh. Hriechy Babylona budú odhalené. Hrozné následky presadzovania cirkevných obradov občianskou mocou, prenikanie špiritizmu, nenápadný, no rýchly postup pápežskej moci — to všetko bude odmaskované. Týmito vážnymi výstrahami bude ľud podnietený. Tisíce a tisíce budú počúvať, hoci nikdy predtým nepočuli slová, ako sú tieto. S úžasom budú počúvať svedectvo, že Babylon je cirkev, padlá pre svoje bludy a hriechy, pre svoje odmietnutie pravdy, ktorá jej bola poslaná z neba. Keď ľud pôjde k svojim doterajším učiteľom s naliehavou otázkou: Je to naozaj tak? služobníci budú predkladať bájky, prorokovať príjemné veci, aby utíšili ich obavy a umlčali prebudené svedomie. Keďže sa však mnohí odmietnu uspokojiť s holou autoritou ľudí a budú žiadať jasné: ,Takto hovorí Pán,‘ obľúbení služobníci, podobne ako kedysi farizeji, naplnení hnevom, pretože sa spochybňuje ich autorita, označia toto posolstvo za satanské a podnietia hriech milujúce zástupy, aby hanobili a prenasledovali tých, ktorí ho zvestujú.“

> “As the controversy extends into new fields and the minds of the people are called to God’s downtrodden law, Satan is astir. The power attending the message will only madden those who oppose it. The clergy will put forth almost superhuman efforts to shut away the light lest it should shine upon their flocks. By every means at their command they will endeavor to suppress the discussion of these vital questions. The church appeals to the strong arm of civil power, and, in this work, papists and Protestants unite. As the movement for Sunday enforcement becomes more bold and decided, the law will be invoked against commandment keepers. They will be threatened with fines and imprisonment, and some will be offered positions of influence, and other rewards and advantages, as inducements to renounce their faith. But their steadfast answer is: ‘Show us from the word of God our error’—the same plea that was made by Luther under similar circumstances. Those who are arraigned before the courts make a strong vindication of the truth, and some who hear them are led to take their stand to keep all the commandments of God. Thus light will be brought before thousands who otherwise would know nothing of these truths.” The Great Controversy, 605, 606.

> „Keď sa spor rozširuje do nových oblastí a mysle ľudí sú obracané k pošliapanému Božiemu zákonu, satan sa dáva do pohybu. Moc sprevádzajúca toto posolstvo iba rozúri tých, ktorí sa mu protivia. Duchovenstvo vynaloží takmer nadľudské úsilie, aby zadržalo svetlo, aby nesvietilo na ich stáda. Všetkými prostriedkami, ktoré majú k dispozícii, sa budú usilovať potlačiť diskusiu o týchto životne dôležitých otázkach. Cirkev sa odvoláva na silné rameno občianskej moci a v tomto diele sa pápeženci i protestanti spájajú. Keď sa hnutie za presadzovanie nedele stáva smelším a rozhodnejším, proti zachovávateľom prikázaní bude povolaný zákon. Budú im hroziť pokutami a väzením a niektorým budú ponúknuté vplyvné postavenia, ako aj iné odmeny a výhody, ako pohnútky, aby sa zriekli svojej viery. Ich neochvejná odpoveď však znie: ‚Ukážte nám z Božieho slova našu chybu‘ — tá istá prosba, akú za podobných okolností vyslovil Luther. Tí, ktorí sú postavení pred súdy, mocne obhajujú pravdu a niektorí z tých, čo ich počujú, sú vedení k tomu, aby zaujali stanovisko zachovávať všetky Božie prikázania. Tak bude svetlo prinesené pred tisíce, ktorí by inak o týchto pravdách nevedeli nič.“ Veľký spor vekov, 605, 606.

Back to Articles