Article

# Panium - Number Nineteen

Panium – číslo devätnásť

The Greats: Antiochus, Constantine, and the Last President

Veľkí: Antiochos, Konštantín a posledný prezident

Author

Jeff Pippenger

Published

March 1, 2026

Formats

PDF
Word
Song MP3

The key to rightly dividing verses ten through sixteen of Daniel eleven is found in the basic prophetic applications that were employed over thirty years ago, in 1996, when The Time of the End magazine was published. Thirty years later, the Lord has revealed that another prophetic message is to be formalized as was the Millerite message formalized in 1831. In the omega history of these thirty years the message to be formalized is represented as a correction of a previous message of Islam, as represented by Josiah Litch and also a corrected message of the closed door, as represented by Samuel Snow, which is the symbol of the parable of the ten virgins. A message of Islam, accompanied with a warning of the progressive closing doors of probation as Christ finishes His work of judgment will be proclaimed. The message is twofold, possessing and internal and external line, which in turn represent the first two steps of the three-step testing process that always occurs when a prophecy is unsealed, as was the revelation of Jesus Christ on December 31, 2023.

Kľúč k správnemu rozdeľovaniu veršov desať až šestnásť z jedenástej kapitoly Daniela sa nachádza v základných prorockých aplikáciách, ktoré boli použité pred viac ako tridsiatimi rokmi, v roku 1996, keď bol vydaný časopis The Time of the End. O tridsať rokov neskôr Pán zjavil, že ďalšie prorocké posolstvo má byť sformulované tak, ako bolo v roku 1831 sformulované milleritské posolstvo. V omega dejinách týchto tridsiatich rokov je posolstvo, ktoré má byť sformulované, predstavené ako oprava predchádzajúceho posolstva o islame, ako ho predstavoval Josiah Litch, a tiež ako opravené posolstvo o zatvorených dverách, ako ho predstavoval Samuel Snow, čo je symbol podobenstva o desiatich pannách. Bude hlásané posolstvo o islame, sprevádzané výstrahou o postupne sa zatvárajúcich dverách skúšobného času, keď Kristus dokončuje svoje dielo súdu. Toto posolstvo je dvojité, má vnútornú a vonkajšiu líniu, ktoré zasa predstavujú prvé dva kroky trojkrokového procesu skúšky, ktorý vždy nastáva, keď je proroctvo odpečatené, ako to bolo pri zjavení Ježiša Krista 31. decembra 2023.

The Time of the End magazine contains the basic overview of the future for America as represented in the last six verses of Daniel eleven which were unsealed at the time of the end in 1989. The magazine has been in the public record for thirty years and no one saw that a main theme of the magazine was the religious struggle between communism and the churches under the influence of Catholicism, especially in the Ukraine. That religious battle from the period of 1989, explains the context of the religious demise of Putin as represented by Ptolemy and Uzziah in the rebellion they both manifested at the temple in Jerusalem. The temple in Jerusalem was Uzziah’s temple, not Ptolemy’s temple. Both Putin and Zelenskyy desecrate the same temple in two different ways; one as an Egyptian and one as a Jew.

Časopis The Time of the End obsahuje základný prehľad budúcnosti Ameriky, ako je znázornená v posledných šiestich veršoch jedenástej kapitoly Daniela, ktoré boli odpečatené v čase konca v roku 1989. Tento časopis je súčasťou verejného záznamu už tridsať rokov a nikto nepostrehol, že jednou z jeho hlavných tém bol náboženský zápas medzi komunizmom a cirkvami pod vplyvom katolicizmu, osobitne na Ukrajine. Tento náboženský boj z obdobia roku 1989 vysvetľuje kontext náboženského úpadku Putina, znázorneného Ptolemaiom a Uziášom, vo vzbure, ktorú obaja prejavili v chráme v Jeruzaleme. Chrám v Jeruzaleme bol Uziášovým chrámom, nie Ptolemaiovým chrámom. Putin aj Zelenskyj znesväcujú ten istý chrám dvoma odlišnými spôsobmi; jeden ako Egypťan a druhý ako Žid.

The church that was struggling against the king of the south in 1989 was the Catholic church. And why not? Atheism of France delivered the deadly wound to the king of the north in 1798, so why wouldn’t the papacy retaliate against atheism’s long-drawn-out persecution of the Catholic church, especially in the Ukraine? More significant is that this clear testimony about the Ukraine came from a publication in 1996, that was citing the secular historians about the history of 1989. Now that the Lord is unsealing the hidden history of verse forty, He has pointed to the struggle between two orthodox churches to provide the prophetic and historical context of the battle of Raphia and its aftermath, and He had already included the necessary insights in The Time of the End magazine that was published thirty years ago.

Cirkev, ktorá v roku 1989 zápasila proti kráľovi juhu, bola katolícka cirkev. A prečo nie? Ateizmus Francúzska zasadil kráľovi severu v roku 1798 smrteľnú ranu, tak prečo by sa pápežstvo neodplatilo za dlhotrvajúce prenasledovanie katolíckej cirkvi zo strany ateizmu, obzvlášť na Ukrajine? Ešte významnejšie je, že toto jasné svedectvo o Ukrajine pochádzalo z publikácie z roku 1996, ktorá citovala sekulárnych historikov o dejinách roku 1989. Teraz, keď Pán odpečaťuje skryté dejiny štyridsiateho verša, poukázal na zápas medzi dvoma pravoslávnymi cirkvami, aby poskytol prorocký a historický kontext bitky pri Rafii a jej následkov, a potrebné poznatky už zahrnul do časopisu The Time of the End, ktorý bol vydaný pred tridsiatimi rokmi.

The demise of Napoleon aligns with the progressive demise of Lenin, Stalin and the system of the Soviet Union. When the prophetic southern kingdom moved its capital to Russia there were two major revolutions in 1917. The first is what is called the Russian revolution when the Czar was overthrown, and then in the same year the Bolshevik Revolution followed, which led to the civil war of 1917 unto 1922. In 1922 the Soviet Union was formed.

Zánik Napoleona zodpovedá postupnému zániku Lenina, Stalina a systému Sovietskeho zväzu. Keď prorocké južné kráľovstvo presunulo svoje hlavné mesto do Ruska, v roku 1917 došlo k dvom veľkým revolúciám. Prvou je to, čo sa nazýva Ruská revolúcia, keď bol zvrhnutý cár, a potom v tom istom roku nasledovala boľševická revolúcia, ktorá viedla k občianskej vojne od roku 1917 až do roku 1922. V roku 1922 vznikol Sovietsky zväz.

The beginning of Russia as the spiritual king of the south represented a two-step revolution that led to civil war, then the formation of a confederacy of countries. The collapse of the Soviet Union was also two steps, beginning with the tearing down of the Berlin wall on November 9, 1989, which then led to the dissolution of the Soviet Union on December 31, 1991. As the last ruler of Russia, the king of the south, Vladimir Putin was typified by the first Russian ruler—Vladimir Lenin.

Začiatok Ruska ako duchovného kráľa juhu predstavoval dvojstupňovú revolúciu, ktorá viedla k občianskej vojne a potom k vytvoreniu konfederácie krajín. Aj rozpad Sovietskeho zväzu prebehol v dvoch krokoch, počnúc zbúraním Berlínskeho múru 9. novembra 1989, čo potom viedlo k rozpusteniu Sovietskeho zväzu 31. decembra 1991. Ako posledný vládca Ruska, kráľa juhu, bol Vladimír Putin predobrazený prvým ruským vládcom — Vladimírom Leninom.

Vladimir means “a great leader” and Putin means “the path.” Lenin means “a great river,” but Vladimir Lenin chose the name of Lenin to hide his real name, which was Vladimir Ilyich Ulyanov. Ilyich means “son of Elijah,” and Ulyanov means “youthful son of Elijah.”

Vladimir znamená „veľký vodca“ a Putin znamená „cesta“. Lenin znamená „veľká rieka“, no Vladimir Lenin si zvolil meno Lenin, aby skryl svoje skutočné meno, ktorým bolo Vladimir Iľjič Uľjanov. Iľjič znamená „syn Eliáša“ a Uľjanov znamená „mladistvý syn Eliáša“.

The great Russian leader on the path, in the history represented by the battle of Raphia in 217 BC, was typified by the first leader of Russia, who as Vladimir Lenin was the great leader of the mighty river, but who hid his name. A name is a symbol of character, and for Vladimir to hide his two names represents a character that chose a great river of political thought, over a character represented by Elijah, which means “God is Jehovah.” The root of atheism is the denial of God, and atheism is a prime characteristic of the king of the south. The second and third given name of Lenin emphasize Elijah and his son, and the end of Russia as the king of the south is represented by Ptolemy IV, who was victorious at the battle of Raphia, but when Antiochus returned in 200 BC at the battle of Panium Ptolemy’s five-year-old son was then ruling. Lenin’s two original names identify Elijah and his son, and align with Ptolemy and his son. Elijah and the message to his children occurs in the latter days, just before “the great and dreadful day of the Lord;” which is where the battles of Raphia and Panium are also located.

Veľký ruský vodca na ceste, v dejinách predstavených bitkou pri Ráfii v roku 217 pred Kr., bol predobrazený prvým vodcom Ruska, ktorý ako Vladimir Lenin bol veľkým vodcom mocnej rieky, no svoje meno skryl. Meno je symbolom charakteru a to, že Vladimir skryl svoje dve mená, predstavuje charakter, ktorý si zvolil veľkú rieku politického myslenia namiesto charakteru predstaveného Eliášom, čo znamená „Boh je Jehova“. Koreňom ateizmu je popieranie Boha a ateizmus je hlavnou charakteristikou kráľa juhu. Druhé a tretie Leninovo krstné meno zdôrazňujú Eliáša a jeho syna a koniec Ruska ako kráľa juhu je predstavený Ptolemaiom IV., ktorý zvíťazil v bitke pri Ráfii, no keď sa Antiochos v roku 200 pred Kr. vrátil v bitke pri Paniu, vtedy už vládol Ptolemaiov päťročný syn. Leninove dve pôvodné mená označujú Eliáša a jeho syna a sú v súlade s Ptolemaiom a jeho synom. Eliáš a posolstvo jeho deťom sa objavujú v posledných dňoch, tesne pred „veľkým a hrozným dňom Hospodinovým;“ kde sa nachádzajú aj bitky pri Ráfii a Paniu.

> Behold, I will send you Elijah the prophet before the coming of the great and dreadful day of the Lord: And he shall turn the heart of the fathers to the children, and the heart of the children to their fathers, lest I come and smite the earth with a curse. Malachi 4:5, 6.

> Hľa, pošlem vám proroka Eliáša skôr, ako príde veľký a hrozný deň Hospodinov. A obráti srdce otcov k synom a srdce synov k ich otcom, aby som neprišiel a neudrel zem kliatbou. Malachiáš 4, 5–6.

The testimony of Uzziah and Ptolemy align in verse eleven of Daniel eleven, and Uzziah lived for eleven years after his rebellion and leprosy; whereas, Ptolemy ruled for a total of seventeen years, which is the same number of years between the battles of verse eleven and verse fifteen. The 250-year prophecy that began in 457 BC, ended in 207 BC in the middle of those two battles; ten years after Raphia and seven before Panium. Ptolemy IV’s reign began in 221 BC, and he died in 204 BC, so the seventeen years of Ptolemy are not the same line as the seventeen years from Raphia to Panium. Nor are they the same seventeen years that are represented by the conclusion of the 250-year prophecy beginning with Nero in 64 and ending in 313. From 313 to the first Sunday law in 321 is eight years, and nine years later in 330 Constantine divided the kingdom into east and west.

Svedectvo Uziáša a Ptolemaia sa zhoduje v jedenástom verši jedenástej kapitoly Daniela a Uziáš žil po svojej vzbure a malomocenstve ešte jedenásť rokov; zatiaľ čo Ptolemaios vládol spolu sedemnásť rokov, čo je ten istý počet rokov medzi bitkami v jedenástom a pätnástom verši. Proroctvo o 250 rokoch, ktoré sa začalo v roku 457 pred Kr., sa skončilo v roku 207 pred Kr. uprostred týchto dvoch bitiek; desať rokov po Ráfii a sedem rokov pred Paniom. Vláda Ptolemaia IV. sa začala v roku 221 pred Kr. a zomrel v roku 204 pred Kr., takže sedemnásť rokov Ptolemaia nie je tá istá línia ako sedemnásť rokov od Ráfie po Panium. Ani to nie je tých istých sedemnásť rokov, ktoré sú znázornené zavŕšením proroctva o 250 rokoch, začínajúceho Neronom v roku 64 a končiaceho sa v roku 313. Od roku 313 po prvý nedeľný zákon v roku 321 je osem rokov a o deväť rokov neskôr, v roku 330, Konštantín rozdelil kráľovstvo na východ a západ.

In the very near future Putin and Russia will defeat Ukraine and the footsteps of Ptolemy and Uzziah will begin to repeat in the history represented by verse twelve. The two biblical witnesses place the final crisis for Putin in a church and state crisis. Their rebellion was manifested at the temple in Jerusalem, thus identifying Uzziah’s temple and religion as the point of prophetic reference.

Vo veľmi blízkej budúcnosti Putin a Rusko porazia Ukrajinu a kroky Ptolemaia a Uziáša sa začnú opakovať v dejinách predstavených v dvanástom verši. Dvaja biblickí svedkovia umiestňujú záverečnú krízu pre Putina do krízy cirkvi a štátu. Ich vzbura sa prejavila v chráme v Jeruzaleme, čím sa Uziášov chrám a náboženstvo určujú ako bod prorockého odkazu.

Zelenskyy, which means “green,” is the puppet of the globalist bureaucrats of the European Union and the United Nations, whose globalist agenda is aptly represented by the green political movement that worships mother earth. It is fitting that Zelenskyy was an actor, for he is clearly a proxy of other powers, and his name meaning “green” identifies the political philosophy that guides his movements on the chess board of human history. Checkmate is right around the corner for Zelenskyy.

Zelenskyj, čo znamená „zelený“, je bábkou globalistických byrokratov Európskej únie a Organizácie Spojených národov, ktorých globalistickú agendu výstižne predstavuje zelené politické hnutie, ktoré uctieva matku Zem. Je príznačné, že Zelenskyj bol hercom, lebo je zjavne zástupným nástrojom iných mocností a význam jeho mena „zelený“ označuje politickú filozofiu, ktorá usmerňuje jeho pohyby na šachovnici ľudských dejín. Mat je pre Zelenského hneď za rohom.

In this final history the rebellion of Uzziah and Ptolemy will once again be acted out, but Ptolemy (Putin) died four years before the battle of Panium, and the last ruler of the king of the south is represented by a five-year-old child who is being handled by a series of corrupt and incompetent regents.

V týchto záverečných dejinách sa vzbura Uziáša a Ptolemaia opäť odohrá, no Ptolemaios (Putin) zomrel štyri roky pred bitkou pri Paniu a posledný panovník kráľa juhu je predstavovaný päťročným dieťaťom, s ktorým manipuluje séria skorumpovaných a neschopných regentov.

Ptolemy V was only about 5–6 years old when he ascended the throne in 204 BC (after his father’s mysterious death), and the Ptolemaic kingdom was paralyzed by a series of incompetent or corrupt regencies during his reign. The initial regency was from 204–202 BC, after Ptolemy IV’s death was concealed and his mother Arsinoe III murdered. The court favorites Sosibius, a longtime minister under Ptolemy IV, and Agathocles the brother of Ptolemy IV’s mistress Agathoclea, declared themselves regents. They forged or presented a will making them guardians, placed the young king under the care of Agathoclea and her family, and purged potential rivals. Sosibius handled much of the early administration.

Ptolemaios V. mal iba asi 5–6 rokov, keď v roku 204 pred Kr. nastúpil na trón (po záhadnej smrti svojho otca), a ptolemaiovské kráľovstvo bolo počas jeho vlády ochromené sériou neschopných alebo skorumpovaných regentstiev. Počiatočné regentstvo trvalo od roku 204 do 202 pred Kr., po tom, čo bola smrť Ptolemaia IV. utajená a jeho matka Arsinoé III. zavraždená. Dvorní obľúbenci Sosibios, dlhoročný minister za vlády Ptolemaia IV., a Agathoklés, brat Agathokleie, milenky Ptolemaia IV., sa vyhlásili za regentov. Sfalšovali alebo predložili závet, ktorý z nich robil poručníkov, zverili mladého kráľa do starostlivosti Agathokleie a jej rodiny a odstránili potenciálnych rivalov. Sosibios spravoval veľkú časť počiatočnej administratívy.

A shift occurred around 202 BC, when Agathocles became the dominant regent, but was widely hated for debauchery and mismanagement. A popular uprising in Alexandria led to his brutal lynching by a mob, with the boy-king nominally approving. Subsequent regents were Tlepolemus the governor of Pelusium, and then Aristomenes. By the time of the battle of Panium in 200 BC, the kingdom was under this rotating series of regents and court advisors.

K obratu došlo okolo roku 202 pred Kr., keď sa dominantným regentom stal Agathoklés, no pre svoju zhýralosť a zlé spravovanie bol všeobecne nenávidený. Ľudové povstanie v Alexandrii viedlo k tomu, že ho dav brutálne zlynčoval, pričom chlapčenský kráľ to formálne schválil. Nasledujúcimi regentmi boli Tlepolemos, správca Pelúsia, a potom Aristomenés. V čase bitky pri Pániu v roku 200 pred Kr. sa kráľovstvo nachádzalo pod touto striedajúcou sa sériou regentov a dvorných poradcov.

At the battle of Panium the Ptolemaic forces were led in the field by the general Scopas of Aetolia, a mercenary commander appointed under the regency, not by Ptolemy V himself. The young king had no real control—the decisions, military strategy, and kingdom’s overall weakness stemmed from the regents’ paralysis, internal revolts (like the native Egyptian uprisings), and court intrigue. This instability allowed Antiochus III the Great to decisively defeat Scopas at Panium, seizing Coele-Syria, including Judea permanently from Ptolemaic control.

V bitke pri Paniu viedol ptolemaiovské vojská v poli generál Skopás z Aitólie, žoldniersky veliteľ ustanovený počas regentstva, a nie sám Ptolemaios V. Mladý kráľ nemal nijakú skutočnú kontrolu — rozhodnutia, vojenská stratégia i celková slabosť kráľovstva pramenili z ochromenia regentov, vnútorných vzbúr (ako boli domáce egyptské povstania) a dvorných intríg. Táto nestabilita umožnila Antiochovi III. Veľkému rozhodne poraziť Skopása pri Paniu a zmocniť sa Koilé-Sýrie vrátane Judey, čím ju natrvalo vytrhol spod ptolemaiovskej nadvlády.

Historians discuss the probability that Ptolemy IV’s death was by poisoning, which is also part of the historical speculation concerning Vladimir Lenin, Joseph Stalin, as well as the queen of the south, Cleopatra. Putin prevails in the Ukrainian War, but then his demise begins with his desire to implement the controlling relationship that the Soviet Union formerly had with the Ukrainian church, which when removed in 1989, was the symbol of the victory of the king of the north over the king of the south.

Historici rozoberajú pravdepodobnosť, že smrť Ptolemaia IV. nastala v dôsledku otravy, čo je tiež súčasťou historických špekulácií týkajúcich sa Vladimira Lenina, Josifa Stalina, ako aj kráľovnej juhu, Kleopatry. Putin zvíťazí v ukrajinskej vojne, no potom sa začne jeho zánik jeho túžbou zaviesť kontrolný vzťah, aký mal Sovietsky zväz kedysi s ukrajinskou cirkvou, ktorý, keď bol v roku 1989 odstránený, bol symbolom víťazstva kráľa severu nad kráľom juhu.

The Ukraine is the cradle of Eastern Slavic Orthodoxy. The baptism of Vladimir the Great took place in 988 in Kyiv. Moscow later claimed the title “Third Rome” after Constantinople fell, positioning itself as the rightful heir and spiritual guardian of all Russian lands, including the Ukraine as its “canonical territory”.

Ukrajina je kolískou východoslovanského pravoslávia. Krst Vladimíra Veľkého sa uskutočnil roku 988 v Kyjeve. Moskva si neskôr po páde Konštantínopola prisvojila titul „Tretí Rím“, čím sa postavila do pozície právoplatného dediča a duchovného ochrancu všetkých ruských krajín vrátane Ukrajiny ako svojho „kanonického územia“.

The Moscow Patriarchate has always viewed Ukraine as spiritually inseparable from Russia with the motto of “One people, one faith,” which is a phrase Putin himself has repeatedly used. Ukraine, especially since 2014/2022, increasingly sees Moscow’s oversight as colonial and imperial domination rather than true spiritual motherhood. As of February 2026, there are two competing Orthodox structures. One is the Orthodox Church of Ukraine, which since 2019 has been independent from Ecumenical Patriarch Bartholomew of Constantinople. In Kyiv the Orthodox Church of Ukraine is considered as the truly national church.

Moskovský patriarchát vždy považoval Ukrajinu za duchovne neoddeliteľnú od Ruska pod heslom „Jeden národ, jedna viera“, čo je výraz, ktorý opakovane používal aj samotný Putin. Ukrajina, najmä od rokov 2014/2022, čoraz viac vníma dohľad Moskvy ako koloniálnu a imperiálnu nadvládu, a nie ako skutočné duchovné materstvo. K februáru 2026 existujú dve súperiace pravoslávne štruktúry. Jednou z nich je Pravoslávna cirkev Ukrajiny, ktorá je od roku 2019 nezávislá od ekumenického patriarchu Bartolomeja z Konštantínopolu. V Kyjeve sa Pravoslávna cirkev Ukrajiny považuje za skutočne národnú cirkev.

Reader beware: the Orthodox Church of Ukraine is a different church than the Ukrainian Orthodox church. The Ukrainian Orthodox church is connected with Russia’s orthodox church, and for this reason Zelenskyy has been attacking it. The Vatican opposes the attacks of Zelenskyy that are already underway, but Putin’s rebellion of verse twelve follows his victory at Raphia, and is yet future.

Čitateľ, maj sa na pozore: Pravoslávna cirkev Ukrajiny je iná cirkev než Ukrajinská pravoslávna cirkev. Ukrajinská pravoslávna cirkev je spojená s ruskou pravoslávnou cirkvou, a z tohto dôvodu na ňu Zelenskyj útočí. Vatikán je proti útokom Zelenského, ktoré už prebiehajú, no Putinova vzbura z dvanásteho verša nasleduje po jeho víťazstve pri Ráfii a ešte len príde.

The Ukrainian Orthodox Church was historically linked to the Moscow body. In the aftermath of the invasion of 2022, the Ukrainian Orthodox Church declared full autonomy in May 2022, but Ukrainian state investigations (DESS) have repeatedly argued it remains canonically and legally affiliated with Moscow. Ukraine passed a law in August 2024 (signed by Zelenskyy) banning any religious body tied to the Russian Orthodox Church (the “aggressor state”). The Ukrainian Orthodox Church has been ordered to fully sever ties or face court-ordered dissolution of its Kyiv Metropolis. As of late 2025 and early 2026, there are ongoing raids, parish transfers to the Ukrainian Orthodox Church (over 1,300 since 2022), court cases, and UN experts warning of religious-freedom concerns regarding the Ukrainian Orthodox Church.

Ukrajinská pravoslávna cirkev bola historicky prepojená s moskovským telom. V období po invázii v roku 2022 Ukrajinská pravoslávna cirkev v máji 2022 vyhlásila úplnú autonómiu, avšak ukrajinské štátne vyšetrovania (DESS) opakovane tvrdili, že kanonicky i právne zostáva pridružená k Moskve. Ukrajina v auguste 2024 prijala zákon (podpísaný Zelenským), ktorý zakazuje akékoľvek náboženské spoločenstvo viazané na Ruskú pravoslávnu cirkev (štát „agresora“). Ukrajinskej pravoslávnej cirkvi bolo nariadené úplne prerušiť väzby, inak jej hrozí súdom nariadené rozpustenie jej Kyjevskej metropolie. Koncom roka 2025 a začiatkom roka 2026 naďalej prebiehajú razie, prevody farností do Pravoslávnej cirkvi Ukrajiny (vyše 1 300 od roku 2022), súdne konania a experti OSN varujú pred obavami týkajúcimi sa náboženskej slobody vo vzťahu k Ukrajinskej pravoslávnej cirkvi.

The Vatican has publicly opposed any forced dissolution of the Ukrainian Orthodox Church. Russia and Putin frame this as outright persecution of canonical Orthodoxy and have made protection of the “Russian Orthodox churches” an explicit demand in any peace negotiations. Russian propaganda consistently ties the Ukrainian Orthodox Church and the Ukrainian state attacks upon it as “Nazism” and as part of their “denazification” justification.

Vatikán sa verejne postavil proti akémukoľvek nútenému rozpusteniu Ukrajinskej pravoslávnej cirkvi. Rusko a Putin to vykresľujú ako otvorené prenasledovanie kanonického pravoslávia a ochranu „ruských pravoslávnych cirkví“ urobili z výslovnej požiadavky pri akýchkoľvek mierových rokovaniach. Ruská propaganda dôsledne spája Ukrajinskú pravoslávnu cirkev a útoky ukrajinského štátu proti nej s „nacizmom“ a ako súčasť svojho ospravedlnenia „denacifikácie“.

Putin will presumptuously “enter the temple” and claim full spiritual dominion over Ukrainian Orthodoxy in attempt to re-subordinate the entire Ukrainian church structure under Moscow, demanding recognition as the rightful spiritual head of the Russian orthodox world.

Putin opovážlivo „vojde do chrámu“ a bude si nárokovať plnú duchovnú nadvládu nad ukrajinským pravoslávím v snahe znovu podriadiť celú ukrajinskú cirkevnú štruktúru Moskve a požadovať uznanie ako právoplatná duchovná hlava ruského pravoslávneho sveta.

This is the exact parallel to Ptolemy entering the Most Holy Place, while Uzziah is Zelenskyy seeking to burn incense. Ptolemy’s rebellion was in the Most Holy Place and Uzziah’s was in the holy place. A southern king, flushed with the victory of the “borderline,” ending the proxy-power of Nazism, and then overstepping into the place that belongs only to the realm of religion. Then will come a sudden providential humbling, and Putin will disappear from the scene (as Ptolemy IV died in 204 BC). After the power vacuum of a ‘weak-successors phase,’ the northern king returns with greater force and prevails at the modern battle of Panium in verse 15.

Toto je presná paralela k tomu, ako Ptolemaios vstúpil do Svätyne svätých, zatiaľ čo Uzzijáš je Zelenskyj usilujúci sa páliť kadidlo. Ptolemaiova vzbura sa odohrala vo Svätyni svätých a Uzzijášova v svätyni. Južný kráľ, opojený víťazstvom „pohraničia“, ukončí zástupnú moc nacizmu a potom prekročí hranicu do miesta, ktoré náleží jedine oblasti náboženstva. Potom príde náhle prozreteľnostné poníženie a Putin zmizne zo scény (tak ako Ptolemaios IV. zomrel v roku 204 pred Kr.). Po mocenskom vákuu fázy „slabých nástupcov“ sa severný kráľ vráti s väčšou silou a zvíťazí v modernom boji pri Paniu vo verši 15.

## Seventeen

Sedemnásť

Seventeen years occurs three times in the history where the battles of Raphia and Panium merge together, line upon line. The seventeen years from the edict of Milan where the eastern and western thrones of the empire were brought together through marriage, until the kingdom was divided and divorced in 330. The seventeen years beginning and ending are waymarks of two other related prophetic periods. Beginning with Nero in the year 64 a period of persecution is marked that ended in the history of Constantine the Great. The transition from Nero’s period of persecution unto the compromise represented by Constantine identifies the transition from the church of Smyrna unto the church of Pergamos. 313 and the edict of Milan identify the end of the church of Smyrna, and the end of the seventeen-year period is the year 330, which was the fulfillment of the three-hundred-and-sixty-year prophecy of Daniel 11:24.

Sedemnásť rokov sa v dejinách vyskytuje trikrát tam, kde sa bitky pri Ráfii a Paniu spájajú spolu, riadok na riadok. Sedemnásť rokov od Milánskeho ediktu, keď boli východný a západný trón ríše spojené manželstvom, až dovtedy, keď bolo kráľovstvo v roku 330 rozdelené a rozvedené. Sedemnásť rokov, ktoré sa začínajú a končia, sú medzníkmi dvoch ďalších súvisiacich prorockých období. Počnúc Nerom v roku 64 je vyznačené obdobie prenasledovania, ktoré sa skončilo v dejinách Konštantína Veľkého. Prechod od Nerovho obdobia prenasledovania ku kompromisu predstavovanému Konštantínom označuje prechod od cirkvi Smyrny ku cirkvi Pergamu. Rok 313 a Milánsky edikt označujú koniec cirkvi Smyrny a koncom sedemnásťročného obdobia je rok 330, ktorý bol naplnením tristošesťdesiatročného proroctva z Daniel 11,24.

> He shall enter peaceably even upon the fattest places of the province; and he shall do that which his fathers have not done, nor his fathers’ fathers; he shall scatter among them the prey, and spoil, and riches: yea, and he shall forecast his devices against the strong holds, even for a time. Daniel 11:24.

> Pokojne vojde aj na najúrodnejšie miesta krajiny; a vykoná to, čo neurobili jeho otcovia ani otcovia jeho otcov; rozdelí medzi nich korisť, lúpež a bohatstvo; ba bude osnovovať svoje úklady proti pevnostiam, a to do času. Daniel 11,24.

The seventeen years from 313 and the edict of Milan, begins with a fulfillment of prophecy and ends at the fulfillment of another prophecy. The first prophetic fulfillment which marks the beginning, identifies the transition from the church of Smyrna unto the church of Pergamos, and the prophecy that marks the end of those seventeen years, identifies the division of Rome into eastern and western Rome. The seventeen years is identified by prophetic history, not by any specific seventeen-year proclamation. The alpha of the division of the second church from the third church aligned with the division of the empire into east and west at the fulfillment of the time prophecy of 360 years. Those two prophecies establish a period of seventeen years, and they need to be established as a legitimate prophetic period based upon the witness of two or three; if seventeen is a valid prophetic symbol.

Sedemnásť rokov od roku 313 a Milánskeho ediktu sa začína naplnením jedného proroctva a končí sa naplnením iného proroctva. Prvé prorocké naplnenie, ktoré označuje začiatok, určuje prechod od cirkvi v Smyrne k cirkvi v Pergame; a proroctvo, ktoré označuje koniec týchto sedemnástich rokov, určuje rozdelenie Ríma na východný a západný Rím. Týchto sedemnásť rokov je určených prorockými dejinami, nie nejakým konkrétnym sedemnásťročným vyhlásením. Alfa rozdelenia druhej cirkvi od tretej cirkvi sa zhodovala s rozdelením ríše na východ a západ pri naplnení časového proroctva o 360 rokoch. Tieto dve proroctvá ustanovujú obdobie sedemnástich rokov a je potrebné ich potvrdiť ako oprávnené prorocké obdobie na základe svedectva dvoch alebo troch; ak je sedemnásť platným prorockým symbolom.

Those witnesses exist in another 250-year period which began in 457 BC. On that date the 2,300-year prophecy of Daniel 8:14 began. 457 BC is a prophetic starting point, and an established prophetic waymark. Extending 250 years into the future brings you to 207 BC, which is the history between the battles of Raphia and Panium. The battle of Raphia and Panium cannot be separated, for they are both engaged in by Antiochus the Great. From the battle of Raphia in 217 BC unto the battle of Panium in 200 BC is seventeen years. The 2,300-year prophecy identifies a change of dispensation at the beginning, when the third decree restored Judah’s national sovereignty and then at the ending there was a change of dispensation when Christ moved from the holy place to the Most Holy Place. 207 BC represents the change of dispensation of Egyptian rule over Judea, unto the Seleucid dispensation of rule over the glorious land. The dispensation of Seleucid control over the glorious land produced the revolt of the Maccabees in 167 BC.

Títo svedkovia existujú v ďalšom 250-ročnom období, ktoré sa začalo v roku 457 pred Kr. V tom čase sa začalo 2 300-ročné proroctvo z Daniela 8:14. Rok 457 pred Kr. je prorockým východiskovým bodom a ustáleným prorockým medzníkom. Ak odtiaľ rozšírime 250 rokov do budúcnosti, dostaneme sa k roku 207 pred Kr., čo je dejinné obdobie medzi bitkami pri Ráfii a Paniu. Bitku pri Ráfii a bitku pri Paniu nemožno od seba oddeliť, lebo obe vedie Antiochos Veľký. Od bitky pri Ráfii v roku 217 pred Kr. až po bitku pri Paniu v roku 200 pred Kr. uplynulo sedemnásť rokov. Proroctvo o 2 300 rokoch označuje zmenu dišpenzácie na svojom začiatku, keď tretí dekrét obnovil národnú zvrchovanosť Judska, a potom na svojom konci nastala zmena dišpenzácie, keď Kristus prešiel zo svätyne do Svätyne svätých. Rok 207 pred Kr. predstavuje zmenu dišpenzácie egyptskej vlády nad Judskom na seleukovskú dišpenzáciu vlády nad nádhernou krajinou. Dišpenzácia seleukovskej kontroly nad nádhernou krajinou vyústila do povstania Makabejcov v roku 167 pred Kr.

The Nero period of 250 years ends with the history of Constantine the GREAT and the 250 years that conclude between the two battles is the history of Antiochus the GREAT. At the battle of Raphia, Ptolemy IV defeated Antiochus the Great and Ptolemy reigned for seventeen years. Both 250-year periods contain a distinct seventeen-year period. Both end in the history of a ruler who is known as the GREAT. Both 250-year periods begin at an established prophetic waymark and they both end at an established prophetic waymark.

Neronské obdobie 250 rokov sa končí dejinami Konštantína VEĽKÉHO a obdobie 250 rokov, ktoré sa uzatvára medzi dvoma bitkami, je dejinami Antiocha VEĽKÉHO. V bitke pri Ráfii Ptolemaios IV. porazil Antiocha Veľkého a Ptolemaios vládol sedemnásť rokov. Obe 250-ročné obdobia obsahujú zreteľné sedemnásťročné obdobie. Obe sa končia v dejinách panovníka, ktorý je známy ako VEĽKÝ. Obe 250-ročné obdobia sa začínajú pri ustanovenom prorockom medzníku a obe sa končia pri ustanovenom prorockom medzníku.

The United States began on July 4, 1776 and 250 years later brings you to July 4, 2026 when Donald Trump, who is known as the one seeking to make America “great,” is going to celebrate those 250 years. 2026, like unto the 250 years from 457 BC concludes in the middle of the history of the modern battles of Raphia and Panium, known as the Ukrainian and Third World War. The reign of a southern king, the period of the first Sunday law and the period from the battle of Raphia to Panium provide three periods of seventeen years that are all connected with the same prophetic history. Three 250-year periods all arrive together in the same prophetic histories. The three periods of 250 years establish three lines of prophetic truth with history associated with Donald Trump, represented as either Constantine the Great, or Antiochus the Great.

Spojené štáty americké vznikli 4. júla 1776 a o 250 rokov neskôr sa dostávate k 4. júlu 2026, keď Donald Trump, o ktorom je známe, že sa usiluje urobiť Ameriku „veľkou“, bude oslavovať týchto 250 rokov. Rok 2026, podobne ako 250 rokov od roku 457 pred Kr., sa uzatvára uprostred dejín moderných bitiek pri Rafii a Paniu, známych ako ukrajinská a tretia svetová vojna. Vláda južného kráľa, obdobie prvého nedeľného zákona a obdobie od bitky pri Rafii po Panium poskytujú tri obdobia sedemnástich rokov, ktoré sú všetky spojené s tou istou prorockou históriou. Tri 250-ročné obdobia sa všetky stretávajú v tých istých prorockých dejinách. Tieto tri obdobia 250 rokov ustanovujú tri línie prorockej pravdy s dejinami spojenými s Donaldom Trumpom, predstaveným buď ako Konštantín Veľký, alebo Antiochos Veľký.

The three lines of 250 years provide three different, but complementary illustrations of the latter days. Nero’s line identifies the seventeen-year history of compromise that perfectly speaks to the prophetic characteristics of the formation of the image of the beast.

Tri línie po 250 rokov poskytujú tri odlišné, no navzájom sa dopĺňajúce ilustrácie posledných dní. Nerova línia označuje sedemnásťročné dejiny kompromisu, ktoré dokonale vyjadrujú prorocké charakteristiky formovania obrazu šelmy.

> “The Lord has shown me clearly that the image of the beast will be formed before probation closes; for it is to be the great test for the people of God, by which their eternal destiny will be decided. Your position is such a jumble of inconsistencies that but few will be deceived.

> „Pán mi jasne ukázal, že obraz šelmy bude vytvorený pred uzavretím času milosti; lebo má byť veľkou skúškou pre Boží ľud, podľa ktorej bude rozhodnuté o jeho večnom údele. Vaše stanovisko je takou spleťou protirečení, že len málokto bude zvedený.״

> “In Revelation 13 this subject is plainly presented; [Revelation 13:11–17, quoted].

> „V Zjavení 13 je tento predmet jasne predstavený; [Zjavenie 13,11–17, citované].“

> “This is the test that the people of God must have before they are sealed. All who proved their loyalty to God by observing His law, and refusing to accept a spurious sabbath, will rank under the banner of the Lord God Jehovah, and will receive the seal of the living God. Those who yield the truth of heavenly origin and accept the Sunday sabbath, will receive the mark of the beast.” Manuscript Releases, volume 15, 15.

> „Toto je skúška, ktorou musí prejsť Boží ľud predtým, než bude spečatený. Všetci, ktorí dokázali svoju vernosť Bohu zachovávaním Jeho zákona a odmietnutím prijať falošný sabat, zaradia sa pod zástavu Pána Boha Jehovu a prijmú pečať živého Boha. Tí, ktorí sa vzdajú pravdy nebeského pôvodu a prijmú nedeľný sabat, prijmú znamenie šelmy.“ Manuscript Releases, zväzok 15, 15.

The image of the beast is the combination of church and state, with the church in control of the relationship. The compromise of Constantine in attempting to bring paganism together with Christianity is the classic example of the compromise of the latter days.

Obraz šelmy je spojenie cirkvi a štátu, pričom cirkev má nad týmto vzťahom kontrolu. Kompromis Konštantína v jeho snahe spojiť pohanstvo s kresťanstvom je klasickým príkladom kompromisu posledných dní.

> “In the movements now in progress in the United States to secure for the institutions and usages of the church the support of the state, Protestants are following in the steps of papists. Nay, more, they are opening the door for the papacy to regain in Protestant America the supremacy which she has lost in the Old World. And that which gives greater significance to this movement is the fact that the principal object contemplated is the enforcement of Sunday observance—a custom which originated with Rome, and which she claims as the sign of her authority. It is the spirit of the papacy—the spirit of conformity to worldly customs, the veneration for human traditions above the commandments of God—that is permeating the Protestant churches and leading them on to do the same work of Sunday exaltation which the papacy has done before them.

> „V hnutiach, ktoré teraz prebiehajú v Spojených štátoch s cieľom zabezpečiť pre cirkevné ustanovizne a obyčaje podporu štátu, protestanti nasledujú v stopách pápežencov. Ba čo viac, otvárajú dvere pápežstvu, aby v protestantskej Amerike znovu nadobudlo tú prevahu, ktorú stratilo v Starom svete. A to, čo dodáva tomuto hnutiu ešte väčší význam, je skutočnosť, že hlavným zamýšľaným cieľom je vynucovanie zachovávania nedele — obyčaje, ktorá vznikla v Ríme a ktorú si on nárokuje ako znak svojej autority. Je to duch pápežstva — duch prispôsobovania sa svetským zvyklostiam, uctievania ľudských tradícií nad Božie prikázania — ktorý preniká protestantské cirkvi a vedie ich k tomu, aby konali to isté dielo vyvyšovania nedele, aké pred nimi konalo pápežstvo.“

> “If the reader would understand the agencies to be employed in the soon-coming contest, he has but to trace the record of the means which Rome employed for the same object in ages past. If he would know how papists and Protestants united will deal with those who reject their dogmas, let him see the spirit which Rome manifested toward the Sabbath and its defenders.

> „Ak chce čitateľ porozumieť nástrojom, ktoré budú použité v čoskoro prichádzajúcom zápase, stačí mu sledovať záznam o prostriedkoch, ktoré Rím použil na ten istý cieľ v minulých vekoch. Ak chce vedieť, ako budú pápeženci a protestanti zjednotení postupovať voči tým, ktorí odmietajú ich dogmy, nech sa pozrie na ducha, ktorého Rím prejavil voči sobote a jej obhajcom.

> “Royal edicts, general councils, and church ordinances sustained by secular power were the steps by which the pagan festival attained its position of honor in the Christian world. The first public measure enforcing Sunday observance was the law enacted by Constantine. (A.D. 321) This edict required townspeople to rest on ‘the venerable day of the sun,’ but permitted countrymen to continue their agricultural pursuits. Though virtually a heathen statute, it was enforced by the emperor after his nominal acceptance of Christianity.” The Great Controversy, 574.

> „Kráľovské nariadenia, všeobecné koncily a cirkevné ustanovenia podporované svetskou mocou boli krokmi, prostredníctvom ktorých pohanský sviatok dosiahol svoje čestné postavenie v kresťanskom svete. Prvým verejným opatrením, ktoré vynucovalo zachovávanie nedele, bol zákon vydaný Konštantínom. (A.D. 321) Tento edikt vyžadoval, aby obyvatelia miest odpočívali v ‚ctihodný deň slnka‘, avšak obyvateľom vidieka dovoľoval pokračovať v ich poľnohospodárskych prácach. Hoci to bol v podstate pohanský zákon, cisár ho presadzoval po svojom formálnom prijatí kresťanstva.“ The Great Controversy, 574.

The progression of compromise that led to, and will again lead to the Sunday law is represented with the seventeen-year period from 313 to 330, with the first Sunday law of 321 as the midpoint of the history. At the beginning was a marriage of east and west, and at the end was the divorce of east and west. The first Sunday law is the middle waymark representing rebellion, just as the thirteenth letter of the Hebrew alphabet, when preceded by the first letter and followed by the twenty-second and last letter of the alphabet makes up the Hebrew word truth. Marriage at the beginning and divorce at the end identifies the alpha letter in agreement with the omega letter. The period of 250-years that began with Nero has the signature of Christ, and it speaks to a subject of present truth in the latter days.

Postupný vývoj kompromisu, ktorý viedol k nedeľnému zákonu a opäť k nemu povedie, je znázornený sedemnásťročným obdobím od roku 313 do roku 330, pričom prvý nedeľný zákon z roku 321 predstavuje stred dejín. Na začiatku bolo manželstvo východu a západu a na konci bol rozvod východu a západu. Prvý nedeľný zákon je stredným medzníkom predstavujúcim vzburu, tak ako trináste písmeno hebrejskej abecedy, keď mu predchádza prvé písmeno a nasleduje po ňom dvadsiate druhé a posledné písmeno abecedy, tvorí hebrejské slovo pravda. Manželstvo na začiatku a rozvod na konci označuje písmeno alfa v zhode s písmenom omega. Obdobie 250 rokov, ktoré sa začalo Nerom, nesie podpis Krista a hovorí o predmete prítomnej pravdy v posledných dňoch.

The 250-year period that begins with 457 BC is emphasizing the statecraft represented by Antiochus the Great as he stands within the seventeen-year period from Raphia to Panium. We understand it as statecraft, for in 457 BC a prophecy of 2,300 years also began. The 2,300 years is the internal line of prophecy that speaks to God’s work of redemption, which aligns with a symbol of churchcraft. Unlike the 250-year period that began with Nero, the period that begins in 457 BC is addressing the political role of the last American president who is seeking to make America and then the world great, as he promotes the erroneous Catholic concept of a golden age of a thousand years of peace.

Dvestopäťdesiatročné obdobie, ktoré sa začína rokom 457 pred Kr., zdôrazňuje štátnictvo predstavované Antiochom Veľkým, keď stojí v rámci sedemnásťročného obdobia od Rafie po Panium. Chápeme to ako štátnictvo, lebo v roku 457 pred Kr. sa tiež začalo proroctvo o 2 300 rokoch. Týchto 2 300 rokov je vnútornou prorockou líniou, ktorá hovorí o Božom diele vykúpenia, čo sa zhoduje so symbolom cirkevníctva. Na rozdiel od dvestopäťdesiatročného obdobia, ktoré sa začalo s Nerom, obdobie, ktoré sa začína v roku 457 pred Kr., sa zaoberá politickou úlohou posledného amerického prezidenta, ktorý sa usiluje urobiť Ameriku a potom aj svet veľkým, zatiaľ čo presadzuje mylnú katolícku predstavu zlatého veku tisícich rokov pokoja.

The 250 years of the United States, who is the earth beast of Revelation thirteen identifies the conclusion of the sixth kingdom of Bible prophecy, that ends where it began, in the midst of war. The victors of history, define the record of history that is preserved. The globalist dragon powered Democrats, view the current anarchy as a revolution, and the all-talk and no action Republicans view this current history as a civil war. The Democrats are representatives of the dragon of Bible prophecy, and the Republicans are represented as apostate Protestants, or in the terms of John in Revelation sixteen, they are the false prophet. The United States began in a war of revolution and it ends with a war of revolution. The Republican party began in a civil war and they end in a civil war. Republicans see the civil war that Democrats call a revolution.

Dvestopäťdesiat rokov Spojených štátov, ktoré sú zemskou šelmou zo zjavenia trinástej kapitoly, označuje záver šiesteho kráľovstva biblického proroctva, ktoré sa končí tam, kde sa začalo, uprostred vojny. Víťazi dejín určujú záznam dejín, ktorý sa zachováva. Demokratov, poháňaných globalistickým drakom, vnímajú súčasnú anarchiu ako revolúciu a republikáni, ktorí iba hovoria a nekonajú, vnímajú tieto súčasné dejiny ako občiansku vojnu. Demokrati sú predstaviteľmi draka biblického proroctva a republikáni sú predstavení ako odpadlí protestanti, alebo, slovami Jána v zjavení šestnástej kapitoly, sú falošným prorokom. Spojené štáty sa začali vojnou revolúcie a končia vojnou revolúcie. Republikánska strana sa začala v občianskej vojne a končí v občianskej vojne. Republikáni vidia občiansku vojnu, ktorú demokrati nazývajú revolúciou.

Trump, as the last Republican president possesses the prophetic attributes of the first Republican president, who arrived in the external history of the Civil War. Lincoln’s external Civil War was also the internal history of Isaiah’s prophecy of chapter seven, verse eight that ended in 1863, the very year of the Emancipation Proclamation. The distinction between the two parties is a primary and foundational prophetic principle. It began with Cain and Abel, who in the time of Christ were represented by the Sadducees and the Pharisees, two classes of Cain who were to murder one Abel.

Trump ako posledný republikánsky prezident nesie prorocké atribúty prvého republikánskeho prezidenta, ktorý vstúpil do vonkajších dejín Občianskej vojny. Lincolnova vonkajšia Občianska vojna bola zároveň vnútornými dejinami Izaiášovho proroctva zo siedmej kapitoly, ôsmeho verša, ktoré sa skončilo v roku 1863, práve v roku Vyhlásenia o oslobodení otrokov. Rozlíšenie medzi oboma stranami je prvoradou a základnou prorockou zásadou. Začalo sa Kainom a Ábelom, ktorých v Kristovom čase predstavovali saduceji a farizeji, dve triedy Kaina, ktoré mali zavraždiť jedného Ábela.

The Pharisees and Sadducees represent those who agreed to crucify their Messiah, for different reasons, but agreement—just the same. The Pharisees professed to uphold the law, but didn’t, as with Republicans. The Pharisees professed to uphold the original divine law, but interpreted the law through their own bigoted logic. The original Law for the Pharisees is the Constitution for the Republicans, the very Constitution they claim to support, but don’t. The Sadducees rejected the power of God, and though a smaller sect than the Pharisees, the Sadducees controlled the religious and political landscape of Judea in the time of Christ. The Democrats are a smaller sect than the Republicans, so small they must cheat to stay in power, but stay in power they do, for their opponents who profess to uphold equal justice for all, do nothing to enforce the principles of the law they profess to uphold.

Farizeji a saduceji predstavujú tých, ktorí súhlasili s ukrižovaním svojho Mesiáša; z rôznych dôvodov, ale predsa v zhode. Farizeji sa vyhlasovali za obrancov zákona, no neboli nimi, podobne ako republikáni. Farizeji sa vyhlasovali za obrancov pôvodného Božieho zákona, ale zákon vykladali prostredníctvom vlastnej bigotnej logiky. To, čím bol pre farizejov pôvodný Zákon, tým je pre republikánov Ústava — práve tá Ústava, ktorú podľa svojho tvrdenia podporujú, ale nepodporujú. Saduceji odmietali Božiu moc a hoci boli menšou sektou než farizeji, v Kristových časoch ovládali náboženské a politické usporiadanie Judey. Demokrati sú menšou sektou než republikáni, takou malou, že musia podvádzať, aby si udržali moc, no predsa si ju udržujú, lebo ich odporcovia, ktorí sa vyhlasujú za obhajcov rovnakej spravodlivosti pre všetkých, nerobia nič, aby presadzovali princípy zákona, ktoré sa vyhlasujú zachovávať.

There is nothing new under the sun, and the two political parties in the United States are as much a part of the prophetic landscape as were the Pharisees and Sadducees. There are of course many other parallels along this prophetic line, but it is only when you see the prophetic relationship of the two unholy powers, who though adversaries, become united against holiness, that you then see Ptolemy and Uzziah in the proper light. Both southern kings attempted to sacrifice at the same temple, but Ptolemy, from Egypt represents a dragon power—the Democrats. Uzziah, as king of Judea is the leader of the glorious land, who is apostate Protestantism, or the false prophet—the Republicans.

Nič nie je nové pod slnkom a dve politické strany v Spojených štátoch sú takou istou súčasťou prorockého obrazu, akou boli farizeji a saduceji. Popri tejto prorockej línii, pravdaže, existuje mnoho ďalších paralel, avšak až keď uvidíte prorocký vzťah týchto dvoch nesvätých mocností, ktoré sa, hoci sú protivníkmi, zjednocujú proti svätosti, vtedy uvidíte Ptolemaia a Uziáša v správnom svetle. Obaja južní králi sa pokúsili obetovať v tom istom chráme, no Ptolemaios z Egypta predstavuje dračiu moc — demokratov. Uziáš ako kráľ Judey je vodcom nádhernej krajiny, ktorý je odpadlíckym protestantizmom alebo falošným prorokom — republikánmi.

The relationship of the dragon and false prophet is classically represented at Mount Carmel. At the mount, Ahab represented the dragon and Jezebel’s prophets of Baal and Ashtaroth represented the false prophets who stood against Elijah. The beast that is Jezebel was still behind the scenes in Samaria. The dragon united with the false prophet was also represented by pagan Rome and the Jews unification at the cross, as will be the unification of the Democrats and the Republicans at the Sunday law. The elements of a united power are represented by the Democrats and Republicans within the Republican horn of the earth beast. Those two unholy political powers are represented by Cain, and the line of Abel also possesses a twofold division.

Vzťah draka a falošného proroka je klasicky znázornený na vrchu Karmel. Na vrchu Achab predstavoval draka a Jezábelini proroci Bála a Aštarty predstavovali falošných prorokov, ktorí stáli proti Eliášovi. Šelma, ktorou je Jezábel, však stále zostávala v úzadí v Samárii. Drak zjednotený s falošným prorokom bol takisto znázornený zjednotením pohanského Ríma a Židov pri kríži, ako ním bude aj zjednotenie demokratov a republikánov pri nedeľnom zákone. Prvky zjednotenej moci sú v rámci republikánskeho rohu šelmy zo zeme znázornené demokratmi a republikánmi. Tieto dve nesväté politické moci sú znázornené Kainom a aj línia Ábela má dvojité rozdelenie.

Abel’s line, which in relation to Cain’s external line is the internal line, and is represented by two classes of virgins. The progression of the Protestant horn of the earth beast that is the United States is represented by a series of religious purging’s beginning with the church of Sardis in 1798, when the United States became the sixth kingdom of Bible prophecy. Sardis was a church who had a name claiming that it lived, but it was dead. By 1798 the Protestant sects that had broken away from the papal church were already returning to Rome. Christians were first named Christians in Antioch.

Ábelova línia, ktorá je vo vzťahu ku Kainovej vonkajšej línii vnútornou líniou, je znázornená dvoma triedami panien. Vývoj protestantského rohu šelmy vystupujúcej zo zeme, ktorým sú Spojené štáty, je znázornený radom náboženských očistení, začínajúc cirkvou v Sardách roku 1798, keď sa Spojené štáty stali šiestym kráľovstvom biblického proroctva. Sardy boli cirkvou, ktorá mala meno, že žije, ale bola mŕtva. Do roku 1798 sa protestantské sekty, ktoré sa oddelili od pápežskej cirkvi, už vracali do Ríma. Kresťania boli po prvý raz nazvaní kresťanmi v Antiochii.

> “It was in Antioch that the disciples were first called Christians. The name was given them because Christ was the main theme of their preaching, their teaching, and their conversation. Continually they were recounting the incidents that had occurred during the days of His earthly ministry, when His disciples were blessed with His personal presence. Untiringly they dwelt upon His teachings and His miracles of healing. With quivering lips and tearful eyes they spoke of His agony in the garden, His betrayal, trial, and execution, the forbearance and humility with which He had endured the contumely and torture imposed upon Him by His enemies, and the Godlike pity with which He had prayed for those who persecuted Him. His resurrection and ascension, and His work in heaven as the Mediator for fallen man, were topics on which they rejoiced to dwell. Well might the heathen call them Christians, since they preached Christ and addressed their prayers to God through Him.

> „Práve v Antiochii boli učeníci po prvý raz nazvaní kresťanmi. Toto meno im bolo dané preto, že Kristus bol hlavnou témou ich kázania, ich vyučovania i ich rozhovorov. Ustavične rozprávali o udalostiach, ktoré sa odohrali počas dní Jeho pozemskej služby, keď boli Jeho učeníci požehnaní Jeho osobnou prítomnosťou. Neúnavne sa zaoberali Jeho učením a Jeho uzdravujúcimi zázrakmi. S trasúcimi sa perami a so slzami v očiach hovorili o Jeho smrteľnej úzkosti v záhrade, o Jeho zrade, súde a ukrižovaní, o zhovievavosti a pokore, s akými znášal potupu a muky, ktoré Mu spôsobili Jeho nepriatelia, a o božskej ľútosti, s akou sa modlil za tých, čo Ho prenasledovali. Jeho zmŕtvychvstanie a nanebovstúpenie, ako aj Jeho dielo v nebi ako Prostredníka za padlého človeka, boli témami, pri ktorých sa s radosťou zastavovali. Pohania ich mohli právom nazývať kresťanmi, pretože kázali Krista a skrze Neho prednášali svoje modlitby Bohu.

> “It was God who gave to them the name of Christian. This is a royal name, given to all who join themselves to Christ. It was of this name that James wrote later, ‘Do not rich men oppress you, and draw you before the judgment seats? Do not they blaspheme that worthy name by the which ye are called?’ James 2:6, 7. And Peter declared, ‘If any man suffer as a Christian, let him not be ashamed; but let him glorify God on this behalf.’ ‘If ye be reproached for the name of Christ, happy are ye; for the spirit of glory and of God resteth upon you.’ 1 Peter 4:16, 14.” Acts of the Apostles, 157.

> „Bol to Boh, kto im dal meno kresťan. Toto je kráľovské meno, dané všetkým, ktorí sa pripájajú ku Kristovi. O tomto mene neskôr písal Jakub: ‚Či vás boháči neutláčajú a nevláčia pred súdy? Či sa oni nerúhajú tomu vznešenému menu, ktorým ste nazvaní?‘ Jakub 2:6, 7. A Peter vyhlásil: ‚Ak niekto trpí ako kresťan, nech sa nehanbí, ale nech oslavuje Boha za to.‘ ‚Ak vás hanobia pre meno Kristovo, ste blahoslavení, lebo Duch slávy a Boží spočíva na vás.‘ 1. Petra 4:16, 14.“ Skutky apoštolov, 157.

The church of Ephesus was given the name of Christian which led to the persecuted church of Smyrna, that was followed by the church of compromise in the history of Pergamos. When the papacy took the throne, a separation identified God’s true church as the church in the wilderness. The Roman church was Thyatira. At the ending of the wilderness of twelve hundred and sixty years, the church of Protestantism arose, and from that point onward the Protestant horn is represented by a divine series of tests and purges.

Efezský zbor dostal meno kresťanský, čo viedlo k prenasledovanému zboru v Smyrne; po ňom v dejinách Pergama nasledoval zbor kompromisu. Keď pápežstvo prevzalo trón, oddelenie označilo pravú Božiu cirkev ako cirkev na púšti. Rímska cirkev bola Tyatira. Na konci púšte trvajúcej tisíc dvestošesťdesiat rokov povstala cirkev protestantizmu a od toho bodu je protestantský roh predstavovaný božským radom skúšok a očisťovaní.

Protestantism began when Martin Luther nailed his 95 theses upon the door in 1517, and “23” years later in 1540 the Jesuit order began. In 2013 the 95th and final presentation of Habakkuk’s Tables was nailed to the door, and on March 13, 2013¸ the first Jesuit pope was inaugurated. Martin Luther was excommunicated in that very history by pope Leo. Go figure…

Protestantizmus sa začal, keď Martin Luther v roku 1517 pribil na dvere svojich 95 téz, a o „23“ rokov neskôr, v roku 1540, vznikol jezuitský rád. V roku 2013 bola na dvere pribitá 95. a záverečná prezentácia Habakukových tabúľ a 13. marca 2013 bol inaugurovaný prvý jezuitský pápež. Martin Luther bol v tej istej histórii exkomunikovaný pápežom Levom. Nuž, posúďte sami…

In 1798 the church of Sardis claimed to hold to the name of “Protestant,” but by returning to Rome they were already failing to uphold their name. When Millerite Adventism took the torch of Protestantism in 1844, they represented a rebuke against Jeroboam the first king of Israel, a nation who were blood relatives of the tribe in Judah, where God had placed His temple. Jeroboam set up a counterfeit, based upon the religion that represented his nation’s former bondage. He repeated Aaron’s foundational rebellion of erecting an image of a beast with all the prophetic significance associated with the story. But at his dedication service Millerite Adventism rebuked his unwillingness to continue to direct true worship to the sanctuary where God lives. Jeroboam, wanted the focus of worship to be in Bethel and Dan, representing those from Sardis in 1844 who refused to follow Christ into the Most Holy Place.

V roku 1798 si cirkev v Sardách nárokovala meno „protestantská“, no návratom k Rímu už prestávala svoje meno zachovávať. Keď milleritský adventizmus prevzal v roku 1844 pochodeň protestantizmu, predstavoval pokarhanie Jeroboáma, prvého kráľa Izraela, národa, ktorý bol pokrvne príbuzný kmeňu v Judsku, kde Boh umiestnil svoj chrám. Jeroboám zriadil napodobeninu založenú na náboženstve, ktoré predstavovalo niekdajšie otroctvo jeho národa. Zopakoval Áronovu základnú vzburu tým, že vztýčil podobu šelmy so všetkým prorockým významom spojeným s týmto príbehom. No pri jeho slávnostnom zasvätení milleritský adventizmus pokarhal jeho neochotu naďalej usmerňovať pravé uctievanie k svätyni, kde prebýva Boh. Jeroboám chcel, aby sa ohnisko uctievania nachádzalo v Bételi a v Dane, čo predstavuje tých zo Sard v roku 1844, ktorí odmietli nasledovať Krista do Svätyne svätých.

Millerite Adventism chose to return to the religion of Rome, and took up the very doctrinal arguments of those who had just been exposed as false prophets through their rejection of Miller’s message; as their theological masters in order to justify their rejection of the prophetic message of the seven times. Millerite Adventism, as with the disobedient prophet chose their own path, instead of following God’s direction. The path that is chosen by the foolish in all the tests and purges of the wise and foolish virgins from the Protestant reformation onward in prophetic history is the path which returns to the worship of the land that you were delivered from, and as they say, “all roads lead to Rome.” All roads except Jeremiah’s old paths.

Milleritský adventizmus sa rozhodol vrátiť k náboženstvu Ríma a prijal samotné náukové argumenty tých, ktorí boli práve usvedčení ako falošní proroci svojím odmietnutím Millerovho posolstva, za svojich teologických majstrov, aby ospravedlnil svoje odmietnutie prorockého posolstva o siedmich časoch; Milleritský adventizmus si, podobne ako neposlušný prorok, zvolil svoju vlastnú cestu namiesto toho, aby nasledoval Božie vedenie. Cesta, ktorú si blázniví volia vo všetkých skúškach a preosievaniach múdrych a bláznivých panien od protestantskej reformácie ďalej v prorockých dejinách, je cestou, ktorá sa vracia k uctievaniu krajiny, z ktorej ste boli vyslobodení, a ako sa hovorí: „všetky cesty vedú do Ríma.“ Všetky cesty okrem Jeremiášových starých chodníkov.

The Protestant reformation had been typified by Moses’ return to Egypt in order to lead God’s people into the Promised Land. Once out of the land of captivity God purposed to give His chosen people His law. In the line of Moses and the Protestant reformation rebellion was manifested immediately after the deliverance. God tested Sardis, a people who claimed to have a living name, but were dead by the time of the message of William Miller. Two purging’s took place in 1844; the first was the purge of the church of Sardis, who had claimed to be Protestants, but were proven to be dead; and then the Millerite’s were purged in the same year, in fulfillment of the parable of the ten virgins.

Protestantská reformácia bola predobrazená Mojžišovým návratom do Egypta, aby vyviedol Boží ľud do Zasľúbenej krajiny. Keď vyšli z krajiny zajatia, Božím úmyslom bolo dať svojmu vyvolenému ľudu svoj zákon. V línii Mojžiša a protestantskej reformácie sa vzbura prejavila bezprostredne po vyslobodení. Boh skúšal Sardis, ľud, ktorý tvrdil, že má živé meno, ale v čase posolstva Williama Millera bol mŕtvy. V roku 1844 sa uskutočnili dve očistenia; prvým bolo očistenie cirkvi Sardis, ktorá tvrdila, že je protestantská, no ukázalo sa, že je mŕtva; a potom boli v tom istom roku očistení milleriti, v naplnení podobenstva o desiatich pannách.

The Democrats and Republicans represent two political classes that together make up the Republican horn on the earth beast of Revelation thirteen. The wise and foolish virgins are two religious classes that together make up the Protestant horn on the earth beast. The wise virgins possess the first name given at Antioch. The wise virgins are Christians, but they are also Philadelphians who have the promise of receiving a name.

Demokrati a republikáni predstavujú dve politické triedy, ktoré spolu tvoria republikánsky roh na zemskom zvierati zo zjavenia trinástej kapitoly. Múdre a bláznivé panny sú dve náboženské triedy, ktoré spolu tvoria protestantský roh na zemskom zvierati. Múdre panny vlastnia prvé meno dané v Antiochii. Múdre panny sú kresťania, ale sú aj Filadelfčania, ktorí majú zasľúbenie prijať meno.

> Him that overcometh will I make a pillar in the temple of my God, and he shall go no more out: and I will write upon him the name of my God, and the name of the city of my God, which is new Jerusalem, which cometh down out of heaven from my God: and I will write upon him my new name. Revelation 3:12.

> Toho, kto zvíťazí, učiním stĺpom v chráme svojho Boha a viac odtiaľ nevyjde; a napíšem na neho meno svojho Boha a meno mesta svojho Boha, nového Jeruzalema, ktorý zostupuje z neba od môjho Boha; a napíšem na neho svoje nové meno. Zjavenie 3,12.

The first time God named His people Christian was at Antioch, and the history where the Laodicean movement of the one hundred and forty-four thousand changes unto the Philadelphian movement of the one hundred and forty-four thousand is also the history of Antiochus the Great, who the city of Antioch is named after, and who is represented at the end of a 250-year period between the battles of Raphia and Panium.

Po prvý raz Boh nazval svoj ľud kresťanmi v Antiochii a dejiny, v ktorých sa laodicejské hnutie sto štyridsaťštyritisíc mení na filadelfské hnutie sto štyridsaťštyritisíc, sú zároveň dejinami Antiocha Veľkého, po ktorom je mesto Antiochia pomenované a ktorý je predstavený na konci obdobia 250 rokov medzi bitkami pri Rafii a Paniu.

We will continue these things in the next article.

V budúcom článku budeme v týchto veciach pokračovať.

Back to Articles