Article

# The Hidden History of Verse Forty - Number Eighteen

Skrytá história štyridsiateho verša – číslo osemnásť

The Second Woe - Part Five

Druhé beda – piata časť

Author

Jeff Pippenger

Published

July 15, 2026

Formats

PDF
Word
Song MP3

The “key” representing the battle of Nineveh in Revelation nine was fulfilled with a history that produced a turning point, which is of course, is what a key does. My claim is that the battle of Nineveh was not only the historical key marking the rise of Islam, but that it is also a prophetic key. The prophetic dynamics of that battle brings all the lines of the kingdoms of Bible prophecy, as set forth in Daniel and Revelation into alignment with the eleventh chapter of Daniel. In doing this, it allows those kingdoms to all testify to the last six verses of Daniel eleven, and more importantly—to unseal the external hidden history of verse forty.

„Kľúč“ predstavujúci bitku pri Ninive v deviatej kapitole Zjavenia sa naplnil dejinami, ktoré priniesli obratný bod, čo je, samozrejme, práve to, čo kľúč robí. Tvrdím, že bitka pri Ninive nebola iba historickým kľúčom označujúcim vzostup islamu, ale že je aj prorockým kľúčom. Prorocká dynamika tejto bitky uvádza všetky línie kráľovstiev biblického proroctva, ako sú predstavené v Danielovi a v Zjavení, do súladu s jedenástou kapitolou Daniela. Tým umožňuje, aby všetky tieto kráľovstvá vydali svedectvo o posledných šiestich veršoch Daniela jedenásť a, čo je ešte dôležitejšie, aby odpečatili vonkajšie skryté dejiny štyridsiateho verša.

> And I will give unto thee the keys of the kingdom of heaven: and whatsoever thou shalt bind on earth shall be bound in heaven: and whatsoever thou shalt loose on earth shall be loosed in heaven. Matthew 16:19.

> A dám ti kľúče od nebeského kráľovstva; a čokoľvek zviažeš na zemi, bude zviazané v nebi; a čokoľvek rozviažeš na zemi, bude rozviazané v nebi. Matúš 16,19.

## The Release and Rise of the Kingdom of Mohammed

Uvoľnenie a vzostup Mohammedovho kráľovstva

The battle of Nineveh in 627 marked the beginning of the last ten years of the Persian power that had been defeated through the stratagem of Rome, accompanied with God’s providence fog. It marked the turning point where Mohammed’s Islamic hordes begin to rise. The battle removed a restraint that had existed, a restraint that in theory would have remained, had Rome and Persia both retained their strength. Neither did.

Bitka pri Ninive v roku 627 označila začiatok posledných desiatich rokov perzskej moci, ktorá bola porazená úkladom Ríma, sprevádzaným hmlou Božej prozreteľnosti. Označila bod obratu, v ktorom sa začínajú dvíhať Mohamedove islamské hordy. Táto bitka odstránila prekážku, ktorá dovtedy existovala, prekážku, ktorá by teoreticky zostala, keby si Rím i Perzia obidve zachovali svoju silu. Ani jeden z nich tak neurobil.

## Restraint and Release

Zadržiavanie a uvoľnenie

In the prophetic representation of Islam, we find the restraint and release of Islam from the very first introduction of Scripture as Sarah convinced Abraham to restrain Hagar and Ishmael.

V prorockom zobrazení islamu nachádzame zdržanie a uvoľnenie islamu už pri úplne prvom uvedení Písma, keď Sára presvedčila Abraháma, aby zadržal Hágar a Izmaela.

> And Sarai said unto Abram, My wrong be upon thee: I have given my maid into thy bosom; and when she saw that she had conceived, I was despised in her eyes: the Lord judge between me and thee. But Abram said unto Sarai, Behold, thy maid is in thy hand; do to her as it pleaseth thee. And when Sarai dealt hardly with her, she fled from her face. Genesis 16:5, 6.

> A Saraj riekla Abramovi: Nech je moja krivda na tebe; ja som dala svoju dievku do tvojho lona, a keď videla, že počala, opovrhla mnou vo svojich očiach. Nech súdi Hospodin medzi mnou a tebou. Ale Abram povedal Saraj: Hľa, tvoja dievka je v tvojej ruke; urob s ňou, čo sa ti páči. A keď Saraj s ňou tvrdo zaobchádzala, utiekla spred jej tváre. 1. Mojžišova 16:5, 6.

Even before that incident, the reason Hagar is introduced into the prophetic narrative is that the Lord has “restrained” Sarah from having a child.

Ešte pred touto udalosťou je dôvodom, prečo je Hagar uvedená do prorockého rozprávania, to, že Hospodin Sáru „zadržal“ od počatia dieťaťa.

> Now Sarai Abram’s wife bare him no children: and she had an handmaid, an Egyptian, whose name was Hagar. And Sarai said unto Abram, Behold now, the Lord hath restrained me from bearing: I pray thee, go in unto my maid; it may be that I may obtain children by her. And Abram hearkened to the voice of Sarai. Genesis 16:1, 2.

> A Saraj, Abramova žena, mu nerodila deti; mala však slúžku, Egypťanku, menom Hagar. I povedala Saraj Abramovi: Hľa, Hospodin mi zamedzil rodiť; vojdi, prosím, k mojej slúžke — možno že skrze ňu dôjdem k deťom. A Abram poslúchol hlas Saraji. Genezis 16, 1. 2.

The “key” of Revelation nine that was given to Mohammed, and was thereafter fulfilled by the battle of Nineveh, represents the removal of the “restraint” upon Islam at any given point in prophetic history.

„Kľúč“ zo zjavenia deviatej kapitoly, ktorý bol daný Mohamedovi a ktorý sa následne naplnil bitkou pri Ninive, predstavuje odstránenie „zdržania“ nad islamom v ktoromkoľvek danom bode prorockých dejín.

> “Angels are holding the four winds, represented as an angry horse seeking to break loose and rush over the face of the whole earth, bearing destruction and death in its path.” Manuscript Releases, volume 20, 217.

> „Anjeli zadržiavajú štyri vetry, znázornené ako rozhnevaný kôň usilujúci sa vytrhnúť a prehnať sa po tvári celej zeme, prinášajúc na svojej ceste skazu a smrť.“ Manuscript Releases, zväzok 20, 217.

The “rise and fall” of the kingdom of Mohammed is represented, not so much as a rise and a fall, but as a ‘release’ and a ‘restraint’. When Islam is released prophetically, the release has been illustrated by the battle of Nineveh.

„Vzostup a pád“ Mohamedovho kráľovstva je znázornený ani nie tak ako vzostup a pád, ale ako „uvoľnenie“ a „zadržanie“. Keď je islam prorocky uvoľnený, toto uvoľnenie bolo znázornené bitkou pri Ninive.

## Only the Woes

Len Beda

Of the seven trumpets, only the woe trumpets of Islam span history as a consistent power from when they were first introduced into prophetic history unto the close of probation. The first four trumpets brought upon western Rome represented Odoacer, Genseric, Atilla the Hun and Alaric, thus typifying four providential judgment powers in the latter days, but their modern counterpart is not a direct descendant of those four ancient powers. Not so with the woe trumpets. Once Islam enters history it continues a direct line of release and restraint until it is fully released at the close of probation. With the woe trumpets the “key” of ‘release’ is marked by the battle of Nineveh.

Zo siedmich trúb iba beda trúby islamu prechádzajú dejinami ako súvislá moc od chvíle, keď boli po prvý raz uvedené do prorockých dejín, až do uzavretia doby milosti. Prvé štyri trúby, ktoré prišli na západný Rím, predstavovali Odoakra, Gensericha, Attilu Huna a Alaricha, a tak predobražovali štyri prozreteľnostné súdne moci v posledných dňoch, no ich novodobý náprotivok nie je priamym potomkom týchto štyroch starovekých mocností. Pri beda trúbach to tak nie je. Len čo islam vstupuje do dejín, pokračuje v priamej línii uvoľnenia a zadržania, až kým nie je pri uzavretí doby milosti úplne uvoľnený. Pri beda trúbach je „kľúč“ „uvoľnenia“ vyznačený bitkou pri Ninive.

## Nicomedia and July 27, 1299

Nikomédia a 27. júl 1299

The pioneers correctly identified July 27, 1299 as the starting of one hundred and fifty years that ended on July 27, 1449, which in turn began the three hundred and ninety-one years and fifteen days that concluded on August 11, 1840.

Priekopníci správne určili 27. júl 1299 ako začiatok stopäťdesiatich rokov, ktoré sa skončili 27. júla 1449, čo zasa znamenalo začiatok tristo deväťdesiatich jedného rokov a pätnástich dní, ktoré sa zavŕšili 11. augusta 1840.

In the previous article we identified the siege of 1333 unto 1337 that was brought upon Nicomedia by Sultan Orhan Gazi (son of Osman I, the founder of the Ottoman Beylik), when he laid siege to the important Byzantine city of Nicomedia. The siege is the conclusion of the warfare against Nicomedia that had begun with his father Osman. The one hundred and fifty years of Revelation nine, verse ten began on July 27, 1299, and as the beginning of a prophecy, the history associated with that beginning date is to be noted. Osman I (founder of the Ottoman dynasty) was Sultan Orhan Gazi’s father, who in July 27, 1299 achieved the significant early victory against the Byzantine Empire at the Battle of Bapheus which was in the region of Nicomedia, close to the city of Nicomedia; a very important capital city in Roman and early Byzantine history.

V predchádzajúcom článku sme identifikovali obliehanie v rokoch 1333 až 1337, ktoré na Nikomédiu priviedol sultán Orhan Gazi (syn Osmana I., zakladateľa Osmanského beyliku), keď obľahol významné byzantské mesto Nikomédiu. Toto obliehanie predstavuje vyvrcholenie vojny proti Nikomédii, ktorá sa začala s jeho otcom Osmanom. Sto päťdesiat rokov zo zjavenia, deviata kapitola, desiaty verš, sa začalo 27. júla 1299, a keďže ide o začiatok proroctva, treba si všimnúť dejiny spojené s týmto začiatočným dátumom. Osman I. (zakladateľ osmanskej dynastie) bol otcom sultána Orhana Gaziho, ktorý 27. júla 1299 dosiahol významné rané víťazstvo nad Byzantskou ríšou v bitke pri Bafeu, ktorá sa odohrala v oblasti Nikomédie, neďaleko mesta Nikomédia; veľmi dôležitého hlavného mesta v rímskych a ranobyzantských dejinách.

## Father and Son

Otec a Syn

July 27, 1299 Osman’s forces defeated a Byzantine army led by a local governor. The battle is considered one of the first major independent military successes of Osman after he had begun consolidating power in Bithynia (northwestern Anatolia). It marked an important step in the transition from a small Turkish beylik (tribal principality) to a rising power that would eventually challenge and conquer the Byzantine territories. That date marks the beginning of a period of growth for Islam that ultimately led to the establishment of the Ottoman Empire at the fall of Constantinople in 1453. Osman employed ghazi warriors (frontier raiders with Islamic motivation), and there began the formation of the ghazi frontier warriors into a more structured army that developed progressively from Osman and then on to his son, Orhan. Among other important elements of Osman’s legacy is that it allowed Islam to hold onto property, as opposed to the warfare of the ghazi warriors, whose disorganized hit and run tactics left them only the spoils of their victories, but never any territory.

27. júla 1299 Osmanove sily porazili byzantské vojsko vedené miestnym správcom. Táto bitka sa pokladá za jeden z prvých veľkých samostatných vojenských úspechov Osmana po tom, čo začal upevňovať moc v Bitýnii (severozápadná Anatólia). Predstavovala významný krok v premene malého tureckého beyliku (kmeňového kniežatstva) na vzmáhajúcu sa mocnosť, ktorá mala napokon vyzvať byzantské územia a podmaniť si ich. Tento dátum označuje začiatok obdobia rastu islamu, ktoré napokon viedlo k založeniu Osmanskej ríše pri páde Konštantínopola roku 1453. Osman využíval gházíjských bojovníkov (pohraničných nájazdníkov s islamskou motiváciou) a práve vtedy sa začalo formovanie gházíjských pohraničných bojovníkov na usporiadanejšie vojsko, ktoré sa postupne rozvíjalo od Osmana a potom ďalej za jeho syna Orchana. K ďalším dôležitým prvkom Osmanovho dedičstva patrí aj to, že umožnilo islamu udržať si majetok, na rozdiel od bojového spôsobu gházíjských bojovníkov, ktorých neorganizovaná taktika náhlych úderov a rýchleho ústupu im zanechávala iba korisť z ich víťazstiev, nikdy však nijaké územie.

On July 27, 1299, Osman began a campaign in the area of Nicomedia, and thirty-four years later his son began a four-year siege upon the capital city Nicomedia. The father at the beginning and the son at the ending. War begins against the area represented as Nicomedia and ends with the capturing of Nicomedia, the capital city of the area, Nicomedia. From 1299 unto 1337 is a thirty-eight-year period, and prophetically the number “thirty-eight” symbolizes a rising up.

Dňa 27. júla 1299 Osman začal vojenské ťaženie v oblasti Nikomédie a o tridsaťštyri rokov neskôr jeho syn začal štvorročné obliehanie hlavného mesta Nikomédie. Otec na začiatku a syn na konci. Vojna sa začína proti oblasti predstavenej ako Nikomédia a končí sa dobytím Nikomédie, hlavného mesta oblasti Nikomédia. Obdobie od roku 1299 do roku 1337 trvá tridsaťosem rokov a prorocky číslo „tridsaťosem“ symbolizuje povstanie.

> Now rise up, said I, and get you over the brook Zered. And we went over the brook Zered. And the space in which we came from Kadeshbarnea, until we were come over the brook Zered, was thirty and eight years; until all the generation of the men of war were wasted out from among the host, as the Lord sware unto them. Deuteronomy 2:13, 14.

> „Teraz vstaňte,“ povedal som, „a prejdite cez potok Zered.“ A prešli sme cez potok Zered. A čas, za ktorý sme prišli od Kadeš-barnei, až kým sme neprešli cez potok Zered, bol tridsaťosem rokov; až kým celé pokolenie bojovníkov nebolo vyhladené spomedzi tábora, ako im prisahal Hospodin. Deuteronómium 2:13, 14.

The one hundred and fifty years from July 27, 1299 unto July 27, 1449 represents the period which led to the establishment of the Ottoman Empire of the second woe of Revelation chapter nine. The thirty-eight years of the progressive conquering of Nicomedia began with a father (Osman) and ended with his son (Orphan). The period portrays the first step of a progressive rise of a tribal principality unto an empire.

Sto päťdesiat rokov od 27. júla 1299 do 27. júla 1449 predstavuje obdobie, ktoré viedlo k ustanoveniu Osmanskej ríše druhého beda zo zjavenia 9. kapitoly. Tridsaťosem rokov postupného dobývania Nikomédie sa začalo otcom (Osmanom) a skončilo jeho synom (Orphanom). Toto obdobie znázorňuje prvý krok postupného vzostupu kmeňového kniežatstva až na ríšu.

The one hundred and fifty years from July 27, 1299 unto July 27, 1449, includes a four-year siege that marks the end of the thirty-eight years. The beginning of the conquering of Nicomedia was by the father Osman and the end was accomplished by a four-year siege from 1333 unto 1337; a siege carried out by Osman’s son.

Sto päťdesiat rokov od 27. júla 1299 do 27. júla 1449 zahŕňa štvorročné obliehanie, ktoré označuje koniec tridsiatich ôsmich rokov. Začiatok dobývania Nikomédie uskutočnil otec Osman a jeho zavŕšenie bolo dosiahnuté štvorročným obliehaním od roku 1333 do roku 1337; obliehaním vykonaným Osmanovým synom.

When the one hundred and fifty years ended on July 27, 1449, the Byzantine’s emperor Constantine the eleventh, or the last Constantine of eastern Rome sought permission from the Turks to take the throne. From that date until the conquering of Constantinople was four years. Those four years ended with the siege of Constantinople, and Constantine the last died in the siege. The rise of Islam is represented by the first thirty-eight years of the one-hundred-and-fifty-year prophecy, that culminated in a four-year siege. When the one hundred and fifty years ended, Islam had risen to a point where eastern Rome was humiliated by the power that the Turks then possessed. From the humiliation of July 27, 1449 four years led to the fall of eastern Rome as Constantinople was taken by a siege. The end of the first thirty-eight years is marked by a siege, and the establishment of the Ottoman Empire is marked by a siege.

Keď sa 27. júla 1449 skončilo sto päťdesiat rokov, byzantský cisár Konštantín XI., čiže posledný Konštantín východného Ríma, žiadal Turkov o dovolenie zaujať trón. Od toho dátumu do dobytia Konštantínopola uplynuli štyri roky. Tieto štyri roky sa skončili obliehaním Konštantínopola a Konštantín Posledný pri tomto obliehaní zahynul. Vzostup islamu je znázornený prvými tridsiatimi ôsmimi rokmi proroctva o sto päťdesiatich rokoch, ktoré vyvrcholilo štvorročným obliehaním. Keď sa sto päťdesiat rokov skončilo, islam vystúpil do takého postavenia, že východný Rím bol ponížený mocou, ktorou vtedy Turci disponovali. Od poníženia 27. júla 1449 viedli štyri roky k pádu východného Ríma, keď bol Konštantínopol dobytý obliehaním. Koniec prvých tridsiatich ôsmich rokov je označený obliehaním a zriadenie Osmanskej ríše je označené obliehaním.

## 38 and 40

38 a 40

The number thirty-eight as a symbol as set forth by Moses in Deuteronomy representing the last thirty-eight years of the judgment of forty years wandering in the wilderness. Therefore, the number thirty-eight, as a symbol possesses a connection to the number forty. Osman took the territory of Nicomedia on July 27, 1299 and thirty-eight years later his son took the capital city of the territory. The territory and the capital city both were Nicomedia. Historians identify this battle as the first of ‘two’ steps that identify the very beginning of the rising up of the Ottoman Empire. The second step identified by history is the battle of Nicaea in 1301. There the father Osman took the territory called Nicaea, and 1331, thirty years later his son took the capital city, named Nicaea, a former Roman capital city.

Číslo tridsaťosem ako symbol, ako ho predložil Mojžiš v Deuteronómiu, predstavuje posledných tridsaťosem rokov súdu v rámci štyridsaťročného putovania po púšti. Preto číslo tridsaťosem ako symbol má spojitosť s číslom štyridsať. Osman získal územie Nikomédie 27. júla 1299 a o tridsaťosem rokov neskôr jeho syn dobyl hlavné mesto toho územia. Územie aj hlavné mesto sa obidve nazývali Nikomédia. Historici označujú túto bitku za prvý z „dvoch“ krokov, ktoré označujú samotný začiatok vzostupu Osmanskej ríše. Druhým krokom, ktorý dejiny označujú, je bitka pri Nicei v roku 1301. Tam otec Osman získal územie zvané Nicea a v roku 1331, o tridsať rokov neskôr, jeho syn dobyl hlavné mesto, nazývané Nicea, bývalé rímske hlavné mesto.

In relation to 1299 and the battle of Nicomedia, as the first of two steps, the second step came two years later in 1301. 1299 is a symbol of thirty-eight, and two years later (forty), the territory of Nicaea is taken by the father. The thirty-eight and forty relationships of ancient Israel rising up to take the promised land is represented in July 27, 1299 and 1301. Those first two steps of Islam rising are marked by military campaigns that begin with the father conquering the territory and the son conquering the capital of the territory at the end. When the two capitals fell, they fell at a siege. Both capitals were at some point capitals of eastern Rome.

Vo vzťahu k roku 1299 a bitke pri Nikomédii prišiel ako prvý z dvoch krokov; druhý krok nasledoval o dva roky neskôr, v roku 1301. Rok 1299 je symbolom tridsaťosem a o dva roky neskôr (štyridsať) otec zaberá územie Nikáje. Vzťahy tridsaťosem a štyridsať pri povstaní starovekého Izraela, aby zaujal zasľúbenú krajinu, sú predstavené v dátumoch 27. júla 1299 a 1301. Tieto prvé dva kroky vzostupu islamu sú vyznačené vojenskými ťaženiami, ktoré sa začínajú tým, že otec dobýja územie, a na konci syn dobýja hlavné mesto tohto územia. Keď padli obe hlavné mestá, padli po obliehaní. Obe hlavné mestá boli v určitom období hlavnými mestami východného Ríma.

July 27, 1299 and 1301 reach their conclusion on August 11, 1840, that represents the history of 1838, when Litch first published his view and prediction of the three hundred and ninety-one year and fifteen-day prophecy that would ultimately be fulfilled on August 11, 1840. The two steps of rising up for the Millerites was the years 1838 and 1840.

27. júl 1299 a 1301 dosahujú svojho záveru 11. augusta 1840, čo predstavuje dejiny roku 1838, keď Litch po prvý raz zverejnil svoj názor a predpoveď o proroctve tristo deväťdesiatich jedného roka a pätnástich dní, ktoré sa napokon malo naplniť 11. augusta 1840. Dvoma krokmi povstania pre milleritov boli roky 1838 a 1840.

> “In the year 1840 another remarkable fulfillment of prophecy excited widespread interest. Two years before, Josiah Litch, one of the leading ministers preaching the Second Advent, published an exposition of Revelation 9, predicting the fall of the Ottoman Empire. According to his calculations, this power was to be overthrown ‘in A.D. 1840, sometime in the month of August;’ and only a few days previous to its accomplishment he wrote: ‘Allowing the first period, 150 years, to have been exactly fulfilled before Deacozes ascended the throne by permission of the Turks, and that the 391 years, fifteen days, commenced at the close of the first period, it will end on the 11th of August, 1840, when the Ottoman power in Constantinople may be expected to be broken. And this, I believe, will be found to be the case.’—Josiah Litch, in Signs of the Times, and Expositor of Prophecy, August 1, 1840.

> „V roku 1840 vzbudilo široký záujem ďalšie pozoruhodné naplnenie proroctva. Dva roky predtým Josiah Litch, jeden z popredných kazateľov hlásajúcich druhý advent, uverejnil výklad Zjavenia 9, v ktorom predpovedal pád Osmanskej ríše. Podľa jeho výpočtov mala byť táto moc zvrhnutá ‚v roku 1840 po Kr., niekedy v mesiaci august;‘ a len niekoľko dní pred naplnením toho napísal: ‚Ak pripustíme, že prvé obdobie, 150 rokov, sa naplnilo presne predtým, než Deacozes vystúpil na trón so súhlasom Turkov, a že 391 rokov a pätnásť dní sa začalo na konci prvého obdobia, potom sa skončí 11. augusta 1840, keď možno očakávať, že osmanská moc v Konštantínopole bude zlomená. A verím, že sa ukáže, že je to tak.‘ — Josiah Litch, in Signs of the Times, and Expositor of Prophecy, August 1, 1840.

> “At the very time specified, Turkey, through her ambassadors, accepted the protection of the allied powers of Europe, and thus placed herself under the control of Christian nations. The event exactly fulfilled the prediction. When it became known, multitudes were convinced of the correctness of the principles of prophetic interpretation adopted by Miller and his associates, and a wonderful impetus was given to the advent movement. Men of learning and position united with Miller, both in preaching and in publishing his views, and from 1840 to 1844 the work rapidly extended.” The Great Controversy, 334, 335.

> „Práve v určenom čase Turecko prostredníctvom svojich vyslancov prijalo ochranu spojeneckých mocností Európy, a tak sa dostalo pod kontrolu kresťanských národov. Táto udalosť presne naplnila predpoveď. Keď sa to stalo známym, zástupy boli presvedčené o správnosti zásad prorockého výkladu, ktoré prijali Miller a jeho spolupracovníci, a adventnému hnutiu to dodalo podivuhodný impulz. Muži vzdelaní a spoločensky významní sa spojili s Millerom tak v kázaní, ako aj v publikovaní jeho názorov, a od roku 1840 do roku 1844 sa toto dielo rýchlo rozšírilo.“ The Great Controversy, 334, 335.

Litch’s '38 prediction and his corrected vision of '40 include his final statement, which he penned on August 1, ten days before the corrected prediction. It was the fulfillment of the prediction that convinced the world of the correct methodology of biblical prophecy. The thirty-eight years that marked the rising up of ancient Israel included the two years from the Red Sea crossing unto the first rebellion at Kadesh.

Litchova predpoveď o roku ’38 a jeho opravené videnie o roku ’40 zahŕňajú jeho záverečné vyhlásenie, ktoré napísal 1. augusta, desať dní pred opravenou predpoveďou. Bolo to naplnenie tejto predpovede, čo presvedčilo svet o správnej metodológii biblického proroctva. Tridsaťosem rokov, ktoré označovali povstanie starovekého Izraela, zahŕňali aj dva roky od prechodu cez Červené more až po prvú vzburu v Kádeši.

> Because all those men which have seen my glory, and my miracles, which I did in Egypt and in the wilderness, and have tempted me now these ten times, and have not hearkened to my voice; Surely they shall not see the land which I sware unto their fathers, neither shall any of them that provoked me see it. Numbers 14:22, 23.

> Pretože všetci tí mužovia, ktorí videli moju slávu a moje znamenia, ktoré som učinil v Egypte a na púšti, a už týchto desať ráz ma pokúšali a nepočúvali môj hlas, istotne neuvidia krajinu, ktorú som pod prísahou zasľúbil ich otcom; neuvidí ju ani jeden z tých, ktorí ma popudzovali. Numeri 14,22.23.

That rebellion is identified as the final of ten tests. A two-year testing period of ten tests added to thirty-eight years in the wilderness typified 1838 and 1840, and 1840 contained a period of ten days.

Táto vzbura je označená ako posledná z desiatich skúšok. Dvojročné skúšobné obdobie desiatich skúšok pripočítané k tridsiatim ôsmim rokom na púšti predobrazovalo roky 1838 a 1840 a rok 1840 obsahoval obdobie desiatich dní.

And the starting point of the rise of Islam with Osman on July 27, 1299 begins a thirty-eight-year period that ends with a four-year siege in 1337. July 27, 1299 was the first of two steps historians identify as the starting point of the rise of the Ottoman Empire, and the second step was 1301. The two steps of the battles of Nicomedia and Nicaea in 1299 and 1301 typify 1838 and 1840. The beginning of the prophecy illustrates the end.

A východiskový bod vzostupu islamu s Osmanom dňa 27. júla 1299 začína tridsaťosemročné obdobie, ktoré sa končí štvorročným obliehaním v roku 1337. Dňa 27. júla 1299 nastal prvý z dvoch krokov, ktoré historici označujú za východiskový bod vzostupu Osmanskej ríše, a druhým krokom bol rok 1301. Tieto dva kroky, bitky pri Nikomédii a Nicei v rokoch 1299 a 1301, sú predobrazom rokov 1838 a 1840. Začiatok proroctva znázorňuje jeho koniec.

Nicomedia and Nicaea both temporarily served as capitals of eastern Rome in their respective histories. Of course, Constantinople ultimately became the eastern capitol in 330 until 1453. Nicomedia and Nicaea typify the fall of Constantinople; all fell from Islamic sieges that marked the conclusion of a campaign where Islam first took control of the territory and thereafter took the capital city.

Nikomédia aj Nicea vo svojej príslušnej histórii dočasne slúžili ako hlavné mestá východného Ríma. Konštantínopol sa, samozrejme, napokon stal v roku 330 hlavným mestom Východu až do roku 1453. Nikomédia a Nicea sú predobrazom pádu Konštantínopola; všetky padli po islamských obliehaniach, ktoré znamenali zavŕšenie ťaženia, v ktorom islam najprv ovládol dané územie a následne dobyl hlavné mesto.

The first siege four-years from 1333 unto 1337 represents the four-years from 1449 to 1453 when the prophecy ended. Three hundred and ninety-one years fifteen days later Islam is restrained as the Millerites ‘rise’ under the prophetic power represented in the characteristics ‘thirty-eight and forty’ as represented in the alpha history of the history of July 27, 1299 and July 27, 1449. The rising up of Islam and the rising up of God’s latter-day messengers is represented in a numerical symbol which is constructed by the numerical relationship of 38 and 40.

Prvé štvorročné obliehanie od roku 1333 do roku 1337 predstavuje štyri roky od roku 1449 do roku 1453, keď sa proroctvo skončilo. O tristo deväťdesiatjeden rokov a pätnásť dní neskôr je islam zadržaný, keď milleriti „povstávajú“ pod prorockou mocou predstavenou v charakteristikách „tridsaťosem a štyridsať“, ako je to znázornené v alfa dejinách dejín 27. júla 1299 a 27. júla 1449. Povstanie islamu a povstanie Božích poslov posledných dní je predstavené v číselnom symbole, ktorý je vytvorený číselným vzťahom 38 a 40.

In Ezekiel thirty-seven Islam is the message of the east wind that is breathed upon the dead dry bones that they might stand up as a mighty army. When Ezekiel’s message arrives the rising up begins, as it did in the Millerite history of 1838 and 1840. That message arrived on 9/11 and at the soon-coming Sunday law those bones stand up as a mighty army. The raising up of God’s army as the church triumphant in the latter days is typified by 1838 and 1840. 9/11 unto the Sunday law was typified by 1840 to 1844, but it also typifies the period from December 31, 2023 unto the fireballs of Nashville.

V Ezechielovi tridsaťsedem je islam posolstvom východného vetra, ktorý je vdýchnutý na mŕtve suché kosti, aby sa postavili ako mocné vojsko. Keď prichádza Ezechielovo posolstvo, začína sa povstávanie, tak ako to bolo v milleritnej histórii rokov 1838 a 1840. Toto posolstvo prišlo 11. septembra a pri čoskoro prichádzajúcom nedeľnom zákone sa tie kosti postavia ako mocné vojsko. Vzkriesenie Božieho vojska ako víťaznej cirkvi v posledných dňoch je predobrazené rokmi 1838 a 1840. Obdobie od 11. septembra po nedeľný zákon bolo predobrazené rokmi 1840 až 1844, no zároveň predobrazuje aj obdobie od 31. decembra 2023 až po ohnivé gule v Nashville.

## Eastern Rome

Východný Rím

From the division of the empire by Constantine the first (the Great), unto the last Constantine represents the prophetic history of eastern Rome. The prophetic period is therefore marked by a prophetic or symbolic father and a son, as represented by their name, though there was no direct blood descent between Constantine the Great and Constantine the eleventh. The first and last Constantine are also represented prophetically as alpha and omega symbols, and the father (alpha) chose Constantinople as the capital, and the son (omega) died in the siege when Constantinople ceased to be the capital. The prophetic period of eastern Rome is marked by the first and last Constantine. The period of 150 years that began on July 27, 1299 includes a 38 year period and ends with a 4 year siege. That siege typified 1449 to 1453. The campaign of Nicomedia began with a territory being conquered and ended with the capital of the territory being conquered. As with the first and last Constantine, the conquering of Nicomedia began with a father (the first) and ended with a son (the last).

Od rozdelenia ríše Konštantínom Prvým (Veľkým) až po posledného Konštantína sa odvíjajú prorocké dejiny východného Ríma. Prorocké obdobie je teda vyznačené prorockým či symbolickým otcom a synom, ako to vyjadruje ich meno, hoci medzi Konštantínom Veľkým a Konštantínom Jedenástym neexistovala priama pokrvná línia. Prvý a posledný Konštantín sú v prorockom zmysle predstavení aj ako symboly alfa a omega; a otec (alfa) si zvolil Konštantínopol za hlavné mesto, kým syn (omega) zomrel pri obliehaní, keď Konštantínopol prestal byť hlavným mestom. Prorocké obdobie východného Ríma je vyznačené prvým a posledným Konštantínom. Obdobie 150 rokov, ktoré sa začalo 27. júla 1299, zahŕňa obdobie 38 rokov a končí štvorročným obliehaním. Toto obliehanie bolo predobrazom rokov 1449 až 1453. Výprava proti Nikomédii sa začala dobytím určitého územia a skončila dobytím hlavného mesta tohto územia. Tak ako pri prvom a poslednom Konštantínovi, aj dobývanie Nikomédie sa začalo otcom (prvým) a skončilo synom (posledným).

## Four years

Štyri roky

A four-year siege in the opening period of the one hundred and fifty years that led to the four years from the humiliation of Constantine the last in 1449 unto 1453 when Constantinople was besieged and fell. The time prophecy of the second woe representing three hundred and ninety-one years and fifteen days began on July 27, 1449 and it ended on August 11, 1840. That date marks the beginning of a four-year period which Sister White called a glorious manifestation of the power of God.

Štvorročné obliehanie v úvodnom období stopäťdesiatich rokov, ktoré viedli k štyrom rokom od poníženia posledného Konštantína v roku 1449 až do roku 1453, keď bol Konštantínopol obliehaný a padol. Časové proroctvo druhého beda, predstavujúce tristodeväťdesiatjeden rokov a pätnásť dní, sa začalo 27. júla 1449 a skončilo sa 11. augusta 1840. Tento dátum označuje začiatok štvorročného obdobia, ktoré sestra Whiteová nazvala slávnym prejavom Božej moci.

> “The angel who unites in the proclamation of the third angel’s message is to lighten the whole earth with his glory. A work of world-wide extent and unwonted power is here foretold. The advent movement of 1840–44 was a glorious manifestation of the power of God; the first angel’s message was carried to every missionary station in the world, and in some countries there was the greatest religious interest which has been witnessed in any land since the Reformation of the sixteenth century; but these are to be exceeded by the mighty movement under the last warning of the third angel.” The Great Controversy, 611.

> „Anjel, ktorý sa spája s ohlasovaním posolstva tretieho anjela, má osvietiť celú zem svojou slávou. Je tu predpovedané dielo celosvetového rozsahu a neobyčajnej moci. Adventné hnutie rokov 1840–44 bolo slávnym prejavom Božej moci; posolstvo prvého anjela bolo zvestované na každej misijnej stanici na svete a v niektorých krajinách sa prejavil najväčší náboženský záujem, aký bol zaznamenaný v ktorejkoľvek krajine od reformácie šestnásteho storočia; to všetko však má byť prekonané mocným hnutím pod posledným varovaním tretieho anjela.“ The Great Controversy, 611.

Islam was restrained on August 11, 1840 and there was a four-year period which aligns with both the outpouring of the Holy Spirit at Pentecost, and the descent of the mighty angel of Revelation eighteen, when the “great buildings” of New York were struck by Islam of the third woe on 9/11. 9/11 marks the beginning of the sealing time of the one hundred and forty-four thousand. The sealing is a period of time, and the ending of the period of the sealing possesses the characteristics of the beginning of the period. When Christ descended at 9/11, he typified Michael descending to resurrect the two witnesses on December 31, 2023, when the final period of the sealing began.

Islam bol zadržaný 11. augusta 1840 a nastalo štvorročné obdobie, ktoré je v súlade tak s vyliatím Ducha Svätého na Turíce, ako aj so zostúpením mocného anjela zo zjavenia osemnástej kapitoly, keď boli „veľké budovy“ New Yorku zasiahnuté islamom tretieho beda 11. septembra. 11. september označuje začiatok času pečatenia sto štyridsaťštyri tisícov. Pečatenie je časové obdobie a koniec obdobia pečatenia má charakteristiky začiatku tohto obdobia. Keď Kristus zostúpil 11. septembra, predobrazil tým Michala zostupujúceho vzkriesiť dvoch svedkov 31. decembra 2023, keď sa začalo záverečné obdobie pečatenia.

The key which is the battle of Nineveh represents the various releases of Islam, that would bring down eastern Rome by 1453. Within the one hundred and fifty years of verse ten’s “five months,” the beginning and also the ending contain a four-year period. Those two four-year periods connect with the conclusion of the three hundred and ninety-one years and fifteen days, that marked a four-year period from 1840 to 1844 when Christ would lighten “the whole earth with his glory.” In 1844, prophetic time ceased to be applied, for time would be “time no longer.”

Kľúč, ktorým je bitka o Ninive, predstavuje rozličné uvoľnenia islamu, ktoré mali do roku 1453 zvrhnúť východný Rím. V rámci sto päťdesiatich rokov, ktoré predstavuje „päť mesiacov“ z desiateho verša, obsahuje začiatok aj koniec obdobie štyroch rokov. Tieto dve štvorročné obdobia súvisia so záverom tristo deväťdesiatich jedného rokov a pätnástich dní, čo vyznačilo štvorročné obdobie od roku 1840 do roku 1844, keď Kristus mal osvietiť „celú zem svojou slávou“. V roku 1844 sa prorocký čas prestal uplatňovať, lebo času „už viac nebude“.

> And sware by him that liveth for ever and ever, who created heaven, and the things that therein are, and the earth, and the things that therein are, and the sea, and the things which are therein, that there should be time no longer. Revelation 10:6.

> A prisahal na toho, ktorý žije na veky vekov, ktorý stvoril nebo i to, čo je v ňom, i zem i to, čo je na nej, i more i to, čo je v ňom, že času už viac nebude. Zjavenie 10,6.

## 1333 to 1337, 1449 to 1453, 1840 to 1844

1333 až 1337, 1449 až 1453, 1840 až 1844

Those three lines of four-year periods align with the sealing time from 9/11 unto the Sunday law, and they also align with the fractal of 9/11 unto the Sunday law that is represented from December 31, 2023 until Islam is again released to deliver the fireballs of Nashville.

Tie tri línie štvorročných období sa zhodujú s časom pečatenia od 11. septembra až po nedeľný zákon a zároveň sa zhodujú aj s fraktálom od 11. septembra až po nedeľný zákon, ktorý je znázornený od 31. decembra 2023 až dovtedy, kým bude islam opäť prepustený, aby priniesol nashvillské ohnivé gule.

The prophetic fractal of December 31, 2023 to the fireballs of Nashville have been typified by three four-year prophetic periods that all align with the sealing time from 9/11 to the Sunday law. Thus, four witnesses identify the history of December 31, 2023 until the Nashville attack, and it was the battle of Nineveh that is the “key” for each of these witnesses. 1333, 1449, 1840 and 9/11 were all turning points— “keys.”

Prorocký fraktál od 31. decembra 2023 po ohnivé gule v Nashville bol predobrazený tromi štvorročnými prorockými obdobiami, ktoré sa všetky zhodujú s časom pečatenia od 11. septembra po nedeľný zákon. Štyria svedkovia teda označujú dejiny od 31. decembra 2023 až po útok v Nashville a bitka o Ninive bola „kľúčom“ pre každého z týchto svedkov. Roky 1333, 1449, 1840 a 11. september boli všetky bodmi obratu — „kľúčmi“.

> “There are lessons to be learned from the history of the past; and attention is called to these, that all may understand that God works on the same lines now that He ever has done. His hand is seen in His work and among the nations now, just the same as it has been ever since the gospel was first proclaimed to Adam in Eden.

> „Z dejín minulosti sa treba naučiť určité lekcie; a pozornosť sa na ne upriamuje, aby všetci porozumeli, že Boh pôsobí dnes podľa tých istých zásad, podľa akých vždy pôsobil. Jeho ruka je viditeľná v Jeho diele a medzi národmi aj teraz, práve tak isto, ako to bolo od chvíle, keď bolo evanjelium po prvý raz zvestované Adamovi v Edene.״

> “There are periods which are turning points in the history of nations and of the church. In the providence of God, when these different crises arrive, the light for that time is given. If it is received, there is spiritual progress; if it is rejected, spiritual declension and shipwreck follow. The Lord in His word has opened up the aggressive work of the gospel as it has been carried on in the past, and will be in the future, even to the closing conflict, when Satanic agencies will make their last wonderful movement.” Bible Echo, August 26, 1895.

> „V dejinách národov i cirkvi existujú obdobia, ktoré predstavujú body obratu. V Božej prozreteľnosti, keď tieto rozličné krízy prichádzajú, je dávané svetlo pre daný čas. Ak je prijaté, nasleduje duchovný pokrok; ak je odmietnuté, nasleduje duchovný úpadok a stroskotanie. Pán vo svojom slove odhalil útočné dielo evanjelia tak, ako sa uskutočňovalo v minulosti a bude sa uskutočňovať aj v budúcnosti, až po záverečný zápas, keď satanské sily vykonajú svoj posledný podivuhodný pohyb.“ Bible Echo, 26. august 1895.

## Nicomedia

Nikomédia

After becoming emperor in 284, in 293, Diocletian chose Nicomedia as the eastern capital of the Roman Empire when he legally divided the empire into East and West, establishing the Tetrarchy system. Nicomedia served as the main administrative and military capital in the East for several decades. Constantine the Great used it as a base before deciding to build the new capital at nearby Byzantium (which he renamed Constantinople in 330). Even after Constantinople became the main capital, Nicomedia remained a major regional center, strategically located on the eastern shore of the Sea of Marmara. So, while it was not the permanent capital like Rome or Constantinople, Nicomedia was officially designated as the eastern capital during a key transitional period in Roman history. At the beginning of the one hundred and fifty years a capital of eastern Rome is conquered, and at the ending a capital of eastern Rome is conquered. Both conquering’s included a siege.

Po tom, čo sa Dioklecián roku 284 stal cisárom, si roku 293 zvolil Nikomédiu za východné hlavné mesto Rímskej ríše, keď ríšu právne rozdelil na Východ a Západ a ustanovil systém tetrarchie. Nikomédia slúžila niekoľko desaťročí ako hlavné správne a vojenské centrum na Východe. Konštantín Veľký ju používal ako základňu predtým, než sa rozhodol vybudovať nové hlavné mesto v neďalekom Byzantiu (ktoré roku 330 premenoval na Konštantínopol). Aj po tom, čo sa Konštantínopol stal hlavným mestom, Nikomédia zostala významným regionálnym centrom, strategicky položeným na východnom pobreží Marmarského mora. Teda, hoci nebola trvalým hlavným mestom ako Rím alebo Konštantínopol, Nikomédia bola počas kľúčového prechodného obdobia rímskych dejín oficiálne určená za východné hlavné mesto. Na začiatku sto päťdesiatich rokov je dobyté hlavné mesto východného Ríma a na ich konci je dobyté hlavné mesto východného Ríma. Obe dobytia zahŕňali obliehanie.

## Diocletian

Dioklecián

The emperor Diocletian officially made Nicomedia the eastern capital of the Roman empire when he implemented the Tetrarchy system in 293. The Tetrarchy system was made up of a western and eastern division of the empire; both east and west having a senior emperor (Augusti) and a junior emperor (Caesar) to make up the number four that is represented by the word ‘tetrarchy’.

Cisár Dioklecián oficiálne ustanovil Nikomédiu za východné hlavné mesto Rímskej ríše, keď roku 293 zaviedol systém tetrarchie. Systém tetrarchie pozostával zo západného a východného rozdelenia ríše; tak východ, ako aj západ mali staršieho cisára (Augusti) a mladšieho cisára (Caesar), čím sa naplnil počet štyri, ktorý je vyjadrený slovom „tetrarchia“.

## Alpha and Omega

Alfa a Omega

Diocletian is the omega symbol of the church of Smyrna, and Nero is the alpha symbol. Constantine the Great is the alpha symbol of the church of Pergamos, and Justinian is the omega symbol.

Dioklecián je symbolom omega zboru v Smyrne a Nero je symbolom alfa. Konštantín Veľký je symbolom alfa zboru v Pergame a Justinián je symbolom omega.

The ‘legal’ division of Rome into east and west (which did not last) was accomplished by Diocletian, and the prophetic division of Rome into east and west was accomplished by Constantine. During the history of the second symbolic church of persecution, represented by Smyrna, Rome was legally divided into east and west and in the history of the third symbolic church of compromise, represented by Pergamos, Rome was prophetically divided into east and west. 293 was the alpha and 330 was the omega and on May 11, 330, Constantine the Great dedicated Constantinople as the capital of the Empire.

„Právne“ rozdelenie Ríma na východ a západ (ktoré netrvalo) uskutočnil Dioklecián a prorocké rozdelenie Ríma na východ a západ uskutočnil Konštantín. Počas dejín druhého symbolického cirkevného obdobia prenasledovania, predstavovaného Smyrnou, bol Rím právne rozdelený na východ a západ; a v dejinách tretieho symbolického cirkevného obdobia kompromisu, predstavovaného Pergamom, bol Rím prorocky rozdelený na východ a západ. Rok 293 bol alfa a rok 330 bol omega a 11. mája 330 Konštantín Veľký zasvätil Konštantínopol ako hlavné mesto ríše.

The legal division by Diocletian in 293 fell apart through civil war that followed until the Edict of Milan in the year 313, when Constantine of the east and Licinius of the west issued the Edict of Milan, legalizing Christianity, and effectively ending the Tetrarchy—the system of four coordinated rulers that collapsed into a struggle between two main powers (Constantine in the West and Licinius in the East). The legal division, which ushered in a collapse, represents a twenty-year period from division to division, and both divisions precipitated a collapse of the system.

Právne rozdelenie uskutočnené Diokleciánom v roku 293 sa v dôsledku následnej občianskej vojny rozpadlo až do Milánskeho ediktu v roku 313, keď Konštantín na Východe a Licinius na Západe vydali Milánsky edikt, ktorým legalizovali kresťanstvo a fakticky ukončili tetrarchiu — systém štyroch koordinovaných vládcov, ktorý sa zrútil do zápasu medzi dvoma hlavnými mocnosťami (Konštantínom na Západe a Liciniom na Východe). Právne rozdelenie, ktoré uviedlo do pohybu rozpad, predstavuje dvadsaťročné obdobie od rozdelenia k rozdeleniu, pričom obe rozdelenia urýchlili zrútenie systému.

The church of Smyrna began with Nero in 64 when the great fire of Rome was employed by Nero to persecute Christians, who Nero accused of starting the fire. Nero marks the beginning of persecution and typifies the final persecution of the latter days. That final persecution continues until the close of probation, when the papal power comes to its end with none to help. Thus the first period of persecution began with the burning of Rome and it ends with the burning of Rome.

Cirkev v Smyrne sa začala s Nerom v roku 64, keď Nero využil veľký požiar Ríma na prenasledovanie kresťanov, ktorých obvinil zo založenia požiaru. Nero označuje začiatok prenasledovania a je predobrazom záverečného prenasledovania posledných dní. Toto záverečné prenasledovanie pokračuje až do uzavretia času milosti, keď pápežská moc dospeje k svojmu koncu a nikto jej nepomôže. Tak sa prvé obdobie prenasledovania začalo pálením Ríma a končí sa pálením Ríma.

> And the ten horns which thou sawest upon the beast, these shall hate the whore, and shall make her desolate and naked, and shall eat her flesh, and burn her with fire. Revelation 17:16.

> A desať rohov, ktoré si videl na šelme, tie budú nenávidieť neviestku a spustošia ju a obnažia; budú jesť jej telo a spália ju ohňom. Zjavenie 17,16.

The church of Smyrna began with Nero in 64 when the great fire of Rome was employed by Nero to persecute Christians, who Nero accused of starting the fire. Two hundred and fifty years later it ended in 313 with the Edict of Milan. The “edict” is the ending of a twenty-year period that began with Diocletian’s legal division, and it was also the end of the two hundred and fifty years of Smyrna that began with Nero. The two hundred and fifty years of persecution represented by the church of Smyrna and Nero included the ten years of the very worst persecution brought about by Diocletian. That ten years of persecution was the last half of twenty years of Diocletian that began with his legal division of the empire in 293. From the legal division into east and west by Diocletian in 293 began a twenty year period that was made up of two ten-year periods.

Zbor v Smyrne sa začal za Neróna v roku 64, keď Nerón využil veľký požiar Ríma na prenasledovanie kresťanov, ktorých obvinil zo založenia požiaru. O dvesto päťdesiat rokov neskôr sa skončil v roku 313 Milánskym ediktom. „Edikt“ predstavuje ukončenie dvadsaťročného obdobia, ktoré sa začalo Diokleciánovým právnym rozdelením, a bol tiež koncom dvestopäťdesiatich rokov Smyrny, ktoré sa začali za Neróna. Dvestopäťdesiat rokov prenasledovania, znázornených zborom v Smyrne a Nerónom, zahŕňalo desať rokov vôbec najhoršieho prenasledovania, ktoré rozpútal Dioklecián. Tých desať rokov prenasledovania tvorilo poslednú polovicu dvadsiatich rokov Diokleciánovho obdobia, ktoré sa začalo jeho právnym rozdelením ríše v roku 293. Od právneho rozdelenia na východ a západ, ktoré uskutočnil Dioklecián v roku 293, sa začalo dvadsaťročné obdobie pozostávajúce z dvoch desaťročných úsekov.

Diocletian legally divided the empire into east and west, thus typifying the prophetic division accomplished by Constantine. Diocletian’s division was east and west, but it consisted of two rulers in the east and two rulers in the west. One primary and one secondary ruler for each area. On February 23, 303, Diocletian issued the first of several ‘edicts’ against Christians, marking the start of the Great Persecution, (also called the Diocletianic Persecution), the most severe and widespread persecution of Christians in the Roman Empire.

Dioklecián právne rozdelil ríšu na východ a západ, čím predobrazil prorocké rozdelenie uskutočnené Konštantínom. Diokleciánovo rozdelenie bolo na východ a západ, no pozostávalo z dvoch vládcov na východe a dvoch vládcov na západe. Pre každú oblasť jeden hlavný a jeden vedľajší vládca. Dňa 23. februára 303 vydal Dioklecián prvý z niekoľkých „ediktov“ proti kresťanom, čím označil začiatok Veľkého prenasledovania (nazývaného aj Diokleciánovo prenasledovanie), najkrutejšieho a najrozsiahlejšieho prenasledovania kresťanov v Rímskej ríši.

> And unto the angel of the church in Smyrna write; These things saith the first and the last, which was dead, and is alive; I know thy works, and tribulation, and poverty, (but thou art rich) and I know the blasphemy of them which say they are Jews, and are not, but are the synagogue of Satan. Fear none of those things which thou shalt suffer: behold, the devil shall cast some of you into prison, that ye may be tried; and ye shall have tribulation ten days: be thou faithful unto death, and I will give thee a crown of life. He that hath an ear, let him hear what the Spirit saith unto the churches; He that overcometh shall not be hurt of the second death. Revelation 2:8–10.

> Anjelovi cirkevného zboru v Smyrne napíš: Toto hovorí Prvý i Posledný, ktorý bol mŕtvy a ožil: Znám tvoje skutky, i súženie, i chudobu — no si bohatý — a znám rúhanie tých, ktorí hovoria, že sú Židia, a nie sú, ale sú synagógou satanovou. Neboj sa ničoho z toho, čo máš trpieť. Hľa, diabol niektorých z vás uvrhne do väzenia, aby ste boli skúšaní, a budete mať súženie desať dní. Buď verný až do smrti a dám ti korunu života. Kto má ucho, nech počuje, čo Duch hovorí cirkevným zborom. Kto zvíťazí, tomu druhá smrť neublíži. Zjavenie 2:8–10.

The Great Persecution continued under Diocletian successors (especially Galerius) until 313, when it ended at the Edict of Milan. Nero is the alpha symbol of persecution that typified Diocletian as the omega persecution of the prophetic period represented by the church of Smyrna. The persecution concluded with a political marriage and a treaty between Constantine of the east and Licinius of the west. In February 313, Constantine and Licinius met in Milan and issued the Edict of Milan, which granted religious tolerance to Christians (and others) across the empire. To strengthen their political alliance, Licinius married Constantia (Constantine’s half-sister) during or around this meeting. This marriage was a classic Roman political alliance—sealing the agreement between the two emperors and helped stabilize the empire temporarily after years of civil war. The alliance did not last long. Constantine and Licinius later fought each other, and Constantine defeated Licinius in 324, becoming the sole ruler.

Veľké prenasledovanie pokračovalo za Diokleciánových nástupcov (najmä Galéria) až do roku 313, keď sa skončilo Milánskym ediktom. Nero je alfa-symbolom prenasledovania, ktoré predznamenávalo Diokleciána ako omega-prenasledovanie prorockého obdobia predstavovaného cirkvou v Smyrne. Prenasledovanie sa skončilo politickým sobášom a zmluvou medzi Konštantínom východu a Licíniom západu. Vo februári 313 sa Konštantín a Licínius stretli v Miláne a vydali Milánsky edikt, ktorý udelil náboženskú toleranciu kresťanom (a aj iným) v celej ríši. Na upevnenie svojho politického spojenectva sa Licínius počas tohto stretnutia alebo v jeho okolí oženil s Konštanciou (Konštantínovou nevlastnou sestrou). Toto manželstvo bolo klasickým rímskym politickým spojenectvom — spečatilo dohodu medzi oboma cisármi a pomohlo dočasne stabilizovať ríšu po rokoch občianskej vojny. Toto spojenectvo však netrvalo dlho. Konštantín a Licínius neskôr proti sebe bojovali a Konštantín v roku 324 Licínia porazil, čím sa stal jediným vládcom.

From Nero to Constantine the prophetic period of Smyrna of two hundred and fifty years was accomplished, and in 313 the church of Pergamos, the church of compromise began, ending with the church of Thyatira in 538. The two hundred and fifty years of Smyrna represented a period of persecution, and in the ending of the over-all period Diocletian persecution fulfilled Revelations “ten days” (ten years) where the worst period of persecution represents a fractal of the overall period. The ten years are a fractal of the two hundred and fifty years. Those ten years represent the omega of Nero’s persecution, and at their conclusion the omega division of the empire into east and west.

Od Nera po Konštantína sa naplnilo prorocké obdobie Smyrny v trvaní dvestopäťdesiatich rokov a v roku 313 sa začala cirkev Pergamu, cirkev kompromisu, ktorá sa skončila cirkvou Tyatíry v roku 538. Dvestopäťdesiat rokov Smyrny predstavovalo obdobie prenasledovania a na konci tohto celkového obdobia Diokleciánovo prenasledovanie naplnilo „desať dní“ zo Zjavenia (desať rokov), pričom najhoršie obdobie prenasledovania predstavuje fraktál celkového obdobia. Tých desať rokov je fraktálom dvestopäťdesiatich rokov. Tých desať rokov predstavuje omegu Nerovho prenasledovania a na ich konci omega rozdelenie ríše na východ a západ.

## Marriage and Divorce

Manželstvo a rozvod

Smyrna began at the burning of Rome in 64 and ended two hundred and fifty years later in 313 with the Edict of Milan and the political marriage of east and west. The ten-year fractal of persecution began in 303 and ended in 313 with the Edict of Milan and the political marriage of east and west. The twenty years that began with the legal division of east and west in 293 by Diocletian ended in 313 with the political marriage of east and west. The marriage treaty of 313 between east and west ended with the divorce of 324, when Constantine defeated Licinius of the west and became sole ruler of Rome. The prophetic divorce of 324 came three years after the first Sunday law in 321.

Smyrna sa začala pri vypálení Ríma v roku 64 a skončila o dvestopäťdesiat rokov neskôr, v roku 313, Milánskym ediktom a politickým manželstvom Východu a Západu. Desaťročný fraktál prenasledovania sa začal v roku 303 a skončil v roku 313 Milánskym ediktom a politickým manželstvom Východu a Západu. Dvadsať rokov, ktoré sa začali právnym rozdelením Východu a Západu v roku 293 za Diokleciána, sa skončili v roku 313 politickým manželstvom Východu a Západu. Manželská zmluva z roku 313 medzi Východom a Západom sa skončila rozvodom v roku 324, keď Konštantín porazil Licínia zo Západu a stal sa jediným vládcom Ríma. Prorocký rozvod roku 324 nastal tri roky po prvom nedeľnom zákone v roku 321.

The seventeen years from 313 unto 330 identifies a political marriage, and the end of the persecution represented by Smyrna and Nero, and the beginning of the church of compromise represented by Pergamos. The beginning of Pergamos in 313 at the marriage, was followed by the beginning of the persecution that began at the first Sunday law in 321. That was followed by the prophetic divorce of 324, which brought east and west into one empire under Constantine. Six years later in 330 the division into east and west was prophetically repeated. The seventeen years represent the alpha period of the church of Pergamos that would continue until the church of Thyatira arrived in prophetic history in 538. That alpha period would represent an omega history at the end of the period from 330 unto 538. The omega history of Pergamos represents the period of 496, 508 and 533.

Sedemnásť rokov od roku 313 do roku 330 označuje politické manželstvo, koniec prenasledovania predstavovaného Smyrnou a Nerom a začiatok cirkvi kompromisu predstavovanej Pergamom. Počiatok Pergama v roku 313 pri tomto manželstve bol nasledovaný začiatkom prenasledovania, ktoré sa začalo pri prvom nedeľnom zákone v roku 321. Na to nasledoval prorocký rozvod v roku 324, ktorý priviedol východ a západ do jednej ríše pod Konštantínom. O šesť rokov neskôr, v roku 330, sa rozdelenie na východ a západ prorocky zopakovalo. Sedemnásť rokov predstavuje obdobie alfa cirkvi Pergama, ktoré malo pokračovať, až kým cirkev Tyatiry nevstúpila do prorockých dejín v roku 538. Toto obdobie alfa by predstavovalo dejiny omega na konci obdobia od roku 330 do roku 538. Dejiny omega Pergama predstavujú obdobie rokov 496, 508 a 533.

## Seventeen Years

Sedemnásť rokov

Ptolemy of the battle of Raphia reigned “seventeen years,” and there were “seventeen years” between the battle of Raphia and the battle of Panium. Those seventeen years symbolically align with the seventeen years from 313 unto 330. Nero’s two hundred and fifty years of Smyrna led to the first seventeen years of the church of Pergamos, and connect with the two hundred and fifty years that began at the third decree in 457BC, the starting point of the 2300 years of Daniel eight and verse fourteen, and is the foundation and central pillar of Adventism. The two witnesses of two hundred and fifty years align with the two hundred and fifty years of the sixth kingdom of Bible prophecy that began in 1776 and ends this year in 2026.

Ptolemaios z bitky pri Rafii vládol „sedemnásť rokov“ a medzi bitkou pri Rafii a bitkou pri Paniu uplynulo „sedemnásť rokov“. Týchto sedemnásť rokov sa symbolicky zhoduje so sedemnástimi rokmi od roku 313 do roku 330. Nerových dvestopäťdesiat rokov Smyrny viedlo k prvým sedemnástim rokom cirkvi Pergamos a súvisí s dvestopäťdesiatimi rokmi, ktoré sa začali pri treťom dekréte v roku 457 pred Kr., východiskovom bode 2300 rokov z Daniela 8,14, a sú základom a ústredným pilierom adventizmu. Dvaja svedkovia počas dvestopäťdesiatich rokov sa zhodujú s dvestopäťdesiatimi rokmi šiesteho kráľovstva biblického proroctva, ktoré sa začalo v roku 1776 a končí sa v tomto roku 2026.

The pioneers of Adventism did not see or understand the seventeen years of 313 to 330, for in 1844 they did not yet even understand the issue of the seventh-day Sabbath or the day of the sun. They did however recognize the one hundred and fifty years of verse ten of Revelation nine, and it became the starting point of a period that led to the three hundred and ninety-one years and fifteen days that ended on August 11, 1840. That understanding produced a mighty “manifestation of the power of God.”

Priekopníci adventizmu nevideli ani nechápali sedemnásť rokov od roku 313 do roku 330, lebo v roku 1844 ešte nerozumeli ani otázke soboty siedmeho dňa, ani dňu slnka. Rozpoznali však sto päťdesiat rokov z desiateho verša deviatej kapitoly Zjavenia a tie sa stali východiskovým bodom obdobia, ktoré viedlo k tristo deväťdesiatim jednému roku a pätnástim dňom, ktoré sa skončili 11. augusta 1840. Toto porozumenie prinieslo mocný „prejav Božej moci“.

The pioneers did not recognize a second period of one hundred and fifty years in Revelation nine. Their foundational understanding represents the platform that the “new light” of Revelation nine is built upon. That light is opened by the “key” of the battle of Nineveh. That “key” allows a student of prophecy to recognize all the kingdoms of Bible prophecy represented in Daniel and Revelation. Babylon, Medo-Persia, Greece, the Seleucid and Ptolemaic empires, the kingdom of Mohammed, and more significantly it magnifies the empire of Rome by identifying the rise and fall of not only Rome, but also the kingdoms of eastern and western Rome, as well as the United States (the false prophet), the papacy (the beast) and the United Nations (the dragon). All the rises and falls of these kingdoms testify to the movements of the dragon, the beast and false prophet that ultimately bring the world to Armageddon. That movement is represented within the last six verses of Daniel eleven, and the beginning of that movement is represented in the hidden history of verse forty.

Priekopníci nerozpoznali v deviatej kapitole Zjavenia druhé obdobie sto päťdesiatich rokov. Ich základné porozumenie predstavuje platformu, na ktorej je vybudované „nové svetlo“ deviatej kapitoly Zjavenia. Toto svetlo sa otvára „kľúčom“ bitky pri Ninive. Tento „kľúč“ umožňuje študentovi proroctva rozpoznať všetky kráľovstvá biblického proroctva predstavené v Danielovi a v Zjavení. Babylon, Médsko-Perziu, Grécko, seleukovskú a ptolemaiovskú ríšu, Mohammedovo kráľovstvo, a ešte významnejšie zväčšuje ríšu Ríma tým, že označuje vzostup a pád nielen Ríma, ale aj kráľovstiev východného a západného Ríma, ako aj Spojených štátov (falošného proroka), pápežstva (šelmy) a Organizácie Spojených národov (draka). Všetky vzostupy a pády týchto kráľovstiev svedčia o pohyboch draka, šelmy a falošného proroka, ktoré napokon privádzajú svet k Armagedonu. Tento pohyb je predstavený v posledných šiestich veršoch Daniela jedenástej kapitoly a začiatok tohto pohybu je predstavený v skrytých dejinách štyridsiateho verša.

The battle of Nineveh provides the prophetic point of reference to align the testimonies of the empire of Rome, the kingdoms of eastern and western Rome and papal Rome in the sequence of end-time events. Thus, the battle of Nineveh is the key that fully illustrates the various prophetic testimonies of Rome, and according to verse fourteen of Daniel eleven, it is Rome that establishes the vision. The key that brings those lines together is the battle of Nineveh.

Bitka pri Ninive poskytuje prorocký referenčný bod na zosúladenie svedectiev rímskej ríše, kráľovstiev východného a západného Ríma a pápežského Ríma v slede udalostí času konca. Bitka pri Ninive je teda kľúčom, ktorý úplne objasňuje rozličné prorocké svedectvá o Ríme, a podľa štrnásteho verša jedenástej kapitoly Daniela je to Rím, ktorý ustanovuje videnie. Kľúčom, ktorý tieto línie spája, je bitka pri Ninive.

We will begin to bring together the previous five articles addressing the woes of Revelation nine in our next article.

V nasledujúcom článku začneme spájať predchádzajúcich päť článkov, ktoré sa zaoberajú bedaami z deviatej kapitoly Zjavenia.

Back to Articles