Article

# The Book of Daniel - Number Five

Kniha Daniel – číslo päť

Seventy Years

Sedemdesiat rokov

Author

Jeff Pippenger

Published

November 29, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

Jehoiakim was the first of the last three kings of Judah, and when he was conquered by the Babylonians the seventy years of slavery for the southern kingdom began. Those seventy years identify the period of time that Babylon, the first kingdom of Bible prophecy would reign. In Isaiah chapter twenty-three, the whore of Tyre would be forgotten for seventy symbolic years that were prophetically identified as the days of one king. In Bible prophecy a king is a kingdom, and the days of the only kingdom of Bible prophecy which amounted to seventy years, was Babylon.

Jehojakim bol prvým z posledných troch judských kráľov, a keď ho Babylončania podmanili, začalo sa sedemdesiat rokov otroctva pre južné kráľovstvo. Tých sedemdesiat rokov označuje časové obdobie, počas ktorého mal vládnuť Babylon, prvé kráľovstvo biblického proroctva. V dvadsiatej tretej kapitole Izaiáša mala byť neviestka z Týru zabudnutá na sedemdesiat symbolických rokov, ktoré boli prorocky označené ako dni jedného kráľa. V biblickom proroctve kráľ predstavuje kráľovstvo a dni jediného kráľovstva biblického proroctva, ktoré trvali sedemdesiat rokov, boli Babylon.

During that history, the whore of Tyre, who represents the papacy, would be forgotten. At the end of the seventy symbolic years, she would be remembered and go forth and commit fornication with all the kingdoms of the earth. Spiritual fornication is the unlawful relationship of the combination of church and state. At the end of the symbolic seventy years, the papacy would come into a relationship with the United Nations, represented by all the kings that the whore of Tyre commits fornication with at the end of the seventy symbolic years. The kingdom that reigns during the seventy symbolic years is the United States, the earth beast with two horns.

Počas týchto dejín bude neviestka z Týru, ktorá predstavuje pápežstvo, zabudnutá. Na konci sedemdesiatich symbolických rokov bude pripomenutá a vyjde, aby smilnila so všetkými kráľovstvami zeme. Duchovné smilstvo je nezákonný vzťah vyplývajúci zo spojenia cirkvi a štátu. Na konci symbolických sedemdesiatich rokov pápežstvo vstúpi do vzťahu s Organizáciou Spojených národov, ktorú predstavujú všetci králi, s ktorými neviestka z Týru smilní na konci sedemdesiatich symbolických rokov. Kráľovstvom, ktoré vládne počas sedemdesiatich symbolických rokov, sú Spojené štáty, zemská šelma s dvoma rohmi.

Daniel chapters one through five, outline the history of Babylon’s seventy years, and therefore those chapters represent the history of both horns of the earth beast. Chapters four and five identify Babylon’s first and last kings, and together those two chapters identify the history of the earth beast and its two horns. The judgment of the two horns, and the earth beast itself is represented by the judgment of the first king and the last king. Nebuchadnezzar’s judgment was banishment for “seven times,” while he lived as a wild beast for twenty-five hundred and twenty days off the grass and dew. Belshazzar’s judgment was written on the wall, and equated to the number twenty-five hundred and twenty, thus identifying that the judgment of the earth beast and its two horns is represented by the “seven times” of Leviticus twenty-six. This is based on the witness of two kings, and the two witnesses represent the first and the last.

Prvá až piata kapitola knihy Daniel načrtávajú dejiny sedemdesiatich rokov Babylona, a preto tieto kapitoly predstavujú dejiny oboch rohov zemskej šelmy. Štvrtá a piata kapitola označujú prvého a posledného babylonského kráľa a tieto dve kapitoly spolu identifikujú dejiny zemskej šelmy a jej dvoch rohov. Súd nad týmito dvoma rohmi, ako aj nad samotnou zemskou šelmou, je znázornený súdom nad prvým kráľom a nad posledným kráľom. Nebúkadnecarov súd bol vyhnanstvom na „sedem časov“, počas ktorých žil ako divá zver po dobu dvetisícpäťsto dvadsiatich dní odkázaný na trávu a rosu. Belšaccarov súd bol napísaný na stene a bol stotožnený s číslom dvetisícpäťsto dvadsať, čím sa ukazuje, že súd nad zemskou šelmou a jej dvoma rohmi je znázornený „siedmimi časmi“ z Levitikus 26. To je založené na svedectve dvoch kráľov a títo dvaja svedkovia predstavujú prvého a posledného.

The “seven times” is the stumbling stone for Adventism, and therefore cannot be recognized, though it is plainly there—for those who wish to see. It is the symbol of judgment of the nation (Babylon) that reigned for seventy years, and the symbol of judgment for the kingdom that reigns for seventy symbolic years. When William Miller presented his understanding of the “seven times” of Leviticus twenty-six, he employed Nebuchadnezzar’s twenty-five hundred and twenty days living as a beast in Daniel chapter four as one of the prophetic witnesses to uphold Leviticus twenty-six’s “seven times.” The “seven times” is both the foundation stone and the headstone in Zechariah chapter four. Jesus, Sister White, Isaiah and Peter identify it as the stone that becomes the head of the corner. It is the crowning doctrine of Bible prophecy, though it is essentially unseen by those who profess to be the messengers of the third angel.

„Sedem časov“ je kameňom úrazu pre adventizmus, a preto nemôže byť rozpoznaný, hoci je tam zjavne prítomný — pre tých, ktorí chcú vidieť. Je symbolom súdu nad národom (Babylonom), ktorý vládol sedemdesiat rokov, a symbolom súdu nad kráľovstvom, ktoré vládne sedemdesiat symbolických rokov. Keď William Miller predstavil svoje chápanie „siedmich časov“ z tretej knihy Mojžišovej dvadsiatej šiestej kapitoly, použil Nebúkadnecarových dvetisícpäťstodvadsať dní života ako zviera v štvrtej kapitole Daniela ako jedného z prorockých svedkov na podporu „siedmich časov“ z tretej knihy Mojžišovej dvadsiatej šiestej kapitoly. „Sedem časov“ je zároveň základným kameňom aj vrcholovým kameňom vo štvrtej kapitole Zachariáša. Ježiš, sestra Whiteová, Izaiáš a Peter ho označujú za kameň, ktorý sa stal hlavou uhla. Je korunujúcou náukou biblického proroctva, hoci zostáva v podstate neviditeľný pre tých, ktorí sa vyznávajú za poslov tretieho anjela.

As we begin to consider the first six chapters of the book of Daniel, it is important to recognize that from the very outset the “seven times” is identified. When Jehoiakim was overthrown by Babylon, the captivity of seventy-years began. The book of Chronicles explains why they were taken captive for seventy years.

Keď začíname uvažovať o prvých šiestich kapitolách knihy Daniel, je dôležité uvedomiť si, že už od samého začiatku je označených „sedem časov“. Keď bol Jehojakim zvrhnutý Babylončanmi, začalo sa sedemdesiatročné zajatie. Kniha Kroník vysvetľuje, prečo boli odvedení do zajatia na sedemdesiat rokov.

> Zedekiah was one and twenty years old when he began to reign, and reigned eleven years in Jerusalem. And he did that which was evil in the sight of the Lord his God, and humbled not himself before Jeremiah the prophet speaking from the mouth of the Lord. And he also rebelled against king Nebuchadnezzar, who had made him swear by God: but he stiffened his neck, and hardened his heart from turning unto the Lord God of Israel. Moreover all the chief of the priests, and the people, transgressed very much after all the abominations of the heathen; and polluted the house of the Lord which he had hallowed in Jerusalem. And the Lord God of their fathers sent to them by his messengers, rising up betimes, and sending; because he had compassion on his people, and on his dwelling place: But they mocked the messengers of God, and despised his words, and misused his prophets, until the wrath of the Lord arose against his people, till there was no remedy. Therefore he brought upon them the king of the Chaldees, who slew their young men with the sword in the house of their sanctuary, and had no compassion upon young man or maiden, old man, or him that stooped for age: he gave them all into his hand. And all the vessels of the house of God, great and small, and the treasures of the house of the Lord, and the treasures of the king, and of his princes; all these he brought to Babylon. And they burnt the house of God, and brake down the wall of Jerusalem, and burnt all the palaces thereof with fire, and destroyed all the goodly vessels thereof. And them that had escaped from the sword carried he away to Babylon; where they were servants to him and his sons until the reign of the kingdom of Persia: To fulfil the word of the Lord by the mouth of Jeremiah, until the land had enjoyed her sabbaths: for as long as she lay desolate she kept sabbath, to fulfil threescore and ten years. Now in the first year of Cyrus king of Persia, that the word of the Lord spoken by the mouth of Jeremiah might be accomplished, the Lord stirred up the spirit of Cyrus king of Persia, that he made a proclamation throughout all his kingdom, and put it also in writing, saying, Thus saith Cyrus king of Persia, All the kingdoms of the earth hath the Lord God of heaven given me; and he hath charged me to build him an house in Jerusalem, which is in Judah. Who is there among you of all his people? The Lord his God be with him, and let him go up. 2 Chronicles 36:11–23.

> Sedekiáš mal dvadsaťjeden rokov, keď začal kraľovať, a kraľoval jedenásť rokov v Jeruzaleme. A robil to, čo je zlé v očiach Hospodina, svojho Boha, a nepokoril sa pred prorokom Jeremiášom, ktorý hovoril z úst Hospodinových. Vzbúril sa aj proti kráľovi Nabuchodonozorovi, ktorý ho zaviazal prísahou pri Bohu; no zatvrdil svoju šiju a zatvrdil svoje srdce, aby sa neobrátil k Hospodinovi, Bohu Izraela. Ba aj všetci náčelníci kňazov a ľud sa veľmi prehrešovali podľa všetkých ohavností pohanov; a poškvrnili dom Hospodinov, ktorý bol posvätil v Jeruzaleme. A Hospodin, Boh ich otcov, k nim posielal svojich poslov včas a ustavične, lebo mal súcit so svojím ľudom i so svojím príbytkom. Ale oni sa posmievali Božím poslom, pohŕdali jeho slovami a zneuctievali jeho prorokov, až vzplanul hnev Hospodinov proti jeho ľudu, takže už nebolo nápravy. Preto priviedol na nich kráľa Chaldejcov, ktorý mečom pozabíjal ich mládencov v dome ich svätyne a nezľutoval sa ani nad mládencom, ani nad pannou, ani nad starcom, ani nad tým, ktorý bol zohnutý vekom: všetkých vydal do jeho ruky. A všetky nádoby domu Božieho, veľké i malé, i poklady domu Hospodinovho, i poklady kráľa a jeho kniežat, všetko to odviedol do Babylonu. A spálili dom Boží, zbúrali hradbu Jeruzalema, všetky jeho paláce vypálili ohňom a zničili všetky jeho vzácne nádoby. A tých, ktorí unikli meču, odviedol do zajatia do Babylonu; tam boli sluhami jemu i jeho synom až do nastúpenia kráľovstva Perzie, aby sa splnilo slovo Hospodinovo z úst Jeremiáša, dokiaľ si krajina neužila svoje soboty; po všetky dni, čo ležala spustošená, zachovávala sobotu, až sa naplnilo sedemdesiat rokov. V prvom roku Cýra, kráľa Perzie, aby sa splnilo slovo Hospodinovo povedané ústami Jeremiáša, vzbudil Hospodin ducha Cýra, kráľa Perzie, takže dal vyhlásiť po celom svojom kráľovstve, a to aj písomne, toto: Takto hovorí Cýrus, kráľ Perzie: Hospodin, Boh nebies, mi dal všetky kráľovstvá zeme, a on mi prikázal, aby som mu postavil dom v Jeruzaleme, ktorý je v Judsku. Kto je medzi vami zo všetkého jeho ľudu? Hospodin, jeho Boh, nech je s ním, a nech ide hore. 2 Kroník 36:11–23.

The seventy years in slavery were to fulfill the word of Jeremiah, “until the land had enjoyed her sabbaths, for as long as she lay desolate she kept sabbath.” There is only one passage in God’s Word, other than the verse in Chronicles we are citing, that refers to the land “enjoying” her sabbaths. That passage is in Leviticus chapters twenty-five and twenty-six. Chapter twenty-five gives the instruction on how to allow the land to enjoy its sabbath rest, and chapter twenty-six outlines the curse of “seven times” if those covenant instructions were not followed.

Sedemdesiat rokov v otroctve malo naplniť Jeremiášovo slovo: „dokiaľ si krajina nevyužije svoje soboty; po celý čas, čo bude ležať spustošená, bude zachovávať sobotu.“ V celom Božom slove je len jedno miesto, okrem verša v Kroník, ktorý tu citujeme, kde sa hovorí o tom, že si krajina „užíva“ svoje soboty. Tým miestom sú dvadsiata piata a dvadsiata šiesta kapitola knihy Levitikus. Dvadsiata piata kapitola podáva pokyn, ako umožniť krajine užívať si jej sobotný odpočinok, a dvadsiata šiesta kapitola načrtáva kliatbu „sedemnásobne“, ak by sa tieto zmluvné pokyny nedodržiavali.

Jehoiakim’s fate marked the beginning of the captivity which is an element of what Daniel called the “curse” and “oath” of Moses in chapter nine. Daniel understood the curse of the “seven times,” for he gives testimony in chapter nine, that it was through his study of the seventy-year prophecy of Jeremiah, that he understood the number of years that God’s people would be enslaved in Babylon.

Osud Jojakíma znamenal začiatok zajatia, ktoré je súčasťou toho, čo Daniel v deviatej kapitole nazval Mojžišovým „prekliatím“ a „prísahou“. Daniel rozumel kliatbe „sedemnásobne“, lebo v deviatej kapitole vydáva svedectvo, že práve prostredníctvom svojho štúdia Jeremiášovho proroctva o sedemdesiatich rokoch pochopil počet rokov, počas ktorých bude Boží ľud zotročený v Babylone.

> In the first year of his reign I Daniel understood by books the number of the years, whereof the word of the Lord came to Jeremiah the prophet, that he would accomplish seventy years in the desolations of Jerusalem. Daniel 9:2.

> V prvom roku jeho kraľovania som ja, Daniel, porozumel z kníh počtu rokov, o ktorých zaznelo slovo Hospodina k prorokovi Jeremiášovi, že sa má dovŕšiť sedemdesiat rokov spustošení Jeruzalema. Daniel 9:2.

Daniel understood the seventy years “by books,” not only the book of Jeremiah. The other book he understood was the writings of Moses, for in his prayer he identifies that the “curse” of the seventy years of slavery was the “oath” of Moses. The word in Daniel chapter nine, which is translated as “oath,” is the same word that is translated as “seven times” in Leviticus twenty-six. The captivity of Judah in Babylon for seventy years was a fulfillment of the curse of the “seven times,” in spite of what any modern theologian might argue. Its plain as day, but only if you are willing to see.

Daniel porozumel tým sedemdesiatim rokom „z kníh“, nielen z knihy Jeremiášovej. Druhou knihou, ktorej porozumel, boli Mojžišove spisy, lebo vo svojej modlitbe stotožňuje „kliatbu“ sedemdesiatich rokov otroctva s Mojžišovou „prísahou“. Slovo v deviatej kapitole Daniela, ktoré sa prekladá ako „prísaha“, je to isté slovo, ktoré sa v dvadsiatej šiestej kapitole Levitika prekladá ako „sedem ráz“. Zajatie Júdu v Babylone na sedemdesiat rokov bolo naplnením kliatby „sedem ráz“, napriek tomu, čo by mohol tvrdiť ktorýkoľvek moderný teológ. Je to jasné ako deň, ale iba ak ste ochotní to vidieť.

> And the Lord spake unto Moses in mount Sinai, saying, Speak unto the children of Israel, and say unto them, When ye come into the land which I give you, then shall the land keep a sabbath unto the Lord. Six years thou shalt sow thy field, and six years thou shalt prune thy vineyard, and gather in the fruit thereof; But in the seventh year shall be a sabbath of rest unto the land, a sabbath for the Lord: thou shalt neither sow thy field, nor prune thy vineyard. That which groweth of its own accord of thy harvest thou shalt not reap, neither gather the grapes of thy vine undressed: for it is a year of rest unto the land. And the sabbath of the land shall be meat for you; for thee, and for thy servant, and for thy maid, and for thy hired servant, and for thy stranger that sojourneth with thee, And for thy cattle, and for the beast that are in thy land, shall all the increase thereof be meat. And thou shalt number seven sabbaths of years unto thee, seven times seven years; and the space of the seven sabbaths of years shall be unto thee forty and nine years. Then shalt thou cause the trumpet of the jubilee to sound on the tenth day of the seventh month, in the day of atonement shall ye make the trumpet sound throughout all your land. Leviticus 25:1–9.

> A Hospodin hovoril Mojžišovi na vrchu Sinaj a riekol: Hovor synom Izraela a povedz im: Keď vojdete do krajiny, ktorú vám dávam, vtedy bude zem zachovávať sobotu Hospodinovi. Šesť rokov budeš osievať svoje pole a šesť rokov budeš orezávať svoju vinicu a zhromažďovať jej úrodu; ale v siedmom roku bude mať zem sobotu odpočinku, sobotu pre Hospodina: nebudeš osievať svoje pole ani orezávať svoju vinicu. Čo samo od seba vzíde po tvojej žatve, nebudeš žať, ani nebudeš zbierať hrozno zo svojej neobrezanej vinice, lebo je to rok odpočinku pre zem. A sobota zeme vám bude na pokrm: tebe i tvojmu sluhovi, i tvojej slúžke, i tvojmu nádenníkovi, i cudzincovi, ktorý sa zdržuje u teba, aj tvojmu dobytku a zveri, ktorá je v tvojej krajine; celá jej úroda bude na pokrm. A napočítaš si sedem sobôt rokov, sedemkrát sedem rokov, takže čas siedmich sobôt rokov bude pre teba štyridsaťdeväť rokov. Potom dáš zatrúbiť na jubilejnú trúbu desiateho dňa siedmeho mesiaca; v deň zmierenia dáte trúbiť po celej svojej krajine. Levitikus 25:1–9.

It is important to see that in the instructions of letting the land rest, that the seven cycles of six years of working the land and one year of allowing the land to rest continue unto the forty-ninth year, when there was to be a jubilee identifying the fulfillment of seven cycles of seven years. The crucial point to see is that the sounding of the jubilee trumpet was to take place on the Day of Atonement, thus identifying that when the anti-typical Day of Atonement began on October 22, 1844, the jubilee trumpet representing the cycle of “seven times” was to be then sounded. The “seven times” that began when Manasseh was carried into Babylon in 677 BC, represented twenty-five hundred and twenty years that concluded on the anti-typical Day of Atonement. The connection will only be missed by those who are unwilling to see. The cycle of “seven times,” is connected with the twenty-three hundred years.

Je dôležité vidieť, že v pokynoch o ponechaní zeme v odpočinku pokračuje sedem cyklov šiestich rokov obrábania pôdy a jedného roku, v ktorom sa má zemi dovoliť odpočívať, až do štyridsiateho deviateho roku, keď malo nastať jubileum označujúce naplnenie siedmich cyklov po siedmich rokoch. Rozhodujúcim bodom, ktorý treba vidieť, je, že zaznenie jubilejnej trúby sa malo uskutočniť na Deň zmierenia, čím sa ukazuje, že keď sa 22. októbra 1844 začal antitypický Deň zmierenia, mala vtedy zaznieť jubilejná trúba predstavujúca cyklus „sedem časov“. „Sedem časov“, ktoré sa začali, keď bol Manaše odvedený do Babylonu v roku 677 pred Kr., predstavovali dvetisícpäťstodvadsať rokov, ktoré sa skončili na antitypický Deň zmierenia. Toto spojenie prehliadnu iba tí, ktorí nie sú ochotní vidieť. Cyklus „sedem časov“ je spojený s dvetisíctristo rokmi.

It is also important to see that within the covenant instructions of the first nine verses of Leviticus twenty-five is the most profound illustration of the day-for-a-year principle in God’s Word. The dish of fables that the theologians toss out to keep the flock intoxicated with Babylonian wine, is that the judgment of “seven times” in chapter twenty-six is an incorrect understanding of the Hebrew meaning of the word translated as “seven times.” That argument is not true. The Hebrew meaning of the word fully contains within its definition, the justification for applying it in a numerical fashion, but their flawed argument, which they prop up by a misguided premise based upon their self-proclaimed expertise of Hebrew grammar, is simply an argument of misdirection.

Je tiež dôležité vidieť, že v rámci zmluvných pokynov prvých deviatich veršov dvadsiatej piatej kapitoly Levitika sa nachádza najhlbšia ilustrácia princípu deň za rok v Božom slove. Zmes bájok, ktorú teológovia predhadzujú, aby udržali stádo opojené babylonským vínom, spočíva v tvrdení, že súd „sedem časov“ v dvadsiatej šiestej kapitole je nesprávnym chápaním hebrejského významu slova preloženého ako „sedem časov“. Tento argument nie je pravdivý. Hebrejský význam tohto slova vo svojej definícii plne zahŕňa oprávnenie na jeho číselné použitie, no ich chybný argument, ktorý podopierajú mylným predpokladom založeným na ich samozvane vyhlasovanej odbornosti v hebrejskej gramatike, je jednoducho argumentom odvádzania pozornosti.

The judgment represented as “seven times” in chapter twenty-six, is recognized by the context of the passage, not by some modern-day theologians wresting the Hebrew language. William Miller formed his conclusion without any reference to the Hebrew language, and inspiration endorsed his understanding as correct. The angels guided his understanding based upon the context of the chapter where the judgment of the “seven times” is located, not upon the Hebrew language.

Súd, predstavený ako „sedem časov“ v dvadsiatej šiestej kapitole, sa rozpoznáva podľa kontextu daného úseku, a nie podľa toho, ako niektorí novodobí teológovia prekrúcajú hebrejský jazyk. William Miller dospel k svojmu záveru bez akéhokoľvek odvolania sa na hebrejský jazyk a inšpirácia potvrdila jeho chápanie ako správne. Anjeli usmerňovali jeho porozumenie na základe kontextu kapitoly, v ktorej sa nachádza súd „sedem časov“, a nie na základe hebrejského jazyka.

The context of chapter twenty-five is where the covenant directions are identified, and chapter twenty-six then provides a promised blessing for keeping those covenant instructions, and thereafter identifies what Daniel calls the “curse of Moses” for disobedience to those instructions.

Kontext dvadsiatej piatej kapitoly je taký, že sú v nej určené zmluvné ustanovenia; dvadsiata šiesta kapitola potom prináša zasľúbené požehnanie za zachovávanie týchto zmluvných pokynov a následne označuje to, čo Daniel nazýva „Mojžišovým prekliatím“, za neposlušnosť voči týmto pokynom.

The context is the theme of the principle of a day-for-a-year in Bible prophecy. Those initial verses of Leviticus twenty-five identify that in Bible prophecy a day represents a year. In the book of Exodus, Moses clearly identifies the relationship of the seventh-day sabbath rest for man and beast, and the seventh-year sabbath rest for the land.

Kontextom je téma princípu dňa za rok v biblickom proroctve. Tie úvodné verše z Levitika dvadsiatej piatej kapitoly ukazujú, že v biblickom proroctve jeden deň predstavuje jeden rok. V knihe Exodus Mojžiš jasne vymedzuje vzťah medzi sobotným odpočinkom siedmeho dňa pre človeka i dobytok a sobotným odpočinkom siedmeho roka pre zem.

> And six years thou shalt sow thy land, and shalt gather in the fruits thereof: But the seventh year thou shalt let it rest and lie still; that the poor of thy people may eat: and what they leave the beasts of the field shall eat. In like manner thou shalt deal with thy vineyard, and with thy oliveyard. Six days thou shalt do thy work, and on the seventh day thou shalt rest: that thine ox and thine ass may rest, and the son of thy handmaid, and the stranger, may be refreshed. Exodus 23:10–12.

> A šesť rokov budeš osievať svoju zem a zbierať jej úrodu; ale siedmy rok ju necháš odpočívať a ležať úhorom, aby jedli chudobní z tvojho ľudu; a čo ponechajú, nech zje poľná zver. Tak isto naložíš so svojou vinicou i so svojím olivovým sadom. Šesť dní budeš konať svoju prácu, ale na siedmy deň budeš odpočívať, aby si oddýchol tvoj vôl i tvoj osol a aby sa občerstvil syn tvojej dievky i cudzinec. Exodus 23:10–12.

Within those three verses can be recognized that a day of rest for men and beasts, equates to a year of rest for the land. In Leviticus chapter twenty-five, in the first five verses, we find the identical grammatical structure to the Sabbath commandment of Exodus chapter twenty, verses eight through eleven.

V týchto troch veršoch možno rozpoznať, že deň odpočinku pre ľudí i dobytok sa rovná roku odpočinku pre zem. V dvadsiatej piatej kapitole knihy Levitikus, v prvých piatich veršoch, nachádzame totožnú gramatickú štruktúru ako pri prikázaní o sobote v dvadsiatej kapitole knihy Exodus, vo veršoch osem až jedenásť.

> And the Lord spake unto Moses in mount Sinai, saying, Speak unto the children of Israel, and say unto them, When ye come into the land which I give you, then shall the land keep a sabbath unto the Lord. Six years thou shalt sow thy field, and six years thou shalt prune thy vineyard, and gather in the fruit thereof; But in the seventh year shall be a sabbath of rest unto the land, a sabbath for the Lord: thou shalt neither sow thy field, nor prune thy vineyard. That which groweth of its own accord of thy harvest thou shalt not reap, neither gather the grapes of thy vine undressed: for it is a year of rest unto the land. Leviticus 25:1–5.

> A Hospodin hovoril Mojžišovi na vrchu Sinaj a riekol: Hovor synom Izraelovým a povedz im: Keď vojdete do krajiny, ktorú vám dávam, vtedy bude zem svätiť sobotu Hospodinovi. Šesť rokov budeš osievať svoje pole a šesť rokov budeš orezávať svoju vinicu a budeš zberať jej úrodu; ale siedmeho roku bude mať zem sobotu odpočinku, sobotu pre Hospodina: nebudeš osievať svoje pole ani orezávať svoju vinicu. To, čo samo vyrastie po tvojej žatve, nebudeš žať, ani hrozno zo svojej neorezanej vinice nebudeš zbierať, lebo je to rok odpočinku pre zem. Levitikus 25:1–5.

> Remember the sabbath day, to keep it holy. Six days shalt thou labour, and do all thy work: But the seventh day is the sabbath of the Lord thy God: in it thou shalt not do any work, thou, nor thy son, nor thy daughter, thy manservant, nor thy maidservant, nor thy cattle, nor thy stranger that is within thy gates: For in six days the Lord made heaven and earth, the sea, and all that in them is, and rested the seventh day: wherefore the Lord blessed the sabbath day, and hallowed it. Exodus 20:8–11.

> Pamätaj na sobotný deň, aby si ho svätil. Šesť dní budeš pracovať a konať všetku svoju prácu; ale siedmy deň je sobota Hospodina, tvojho Boha; nebudeš v ňom konať nijakú prácu ani ty, ani tvoj syn, ani tvoja dcéra, ani tvoj sluha, ani tvoja slúžka, ani tvoj dobytok, ani cudzinec, ktorý je v tvojich bránach. Lebo za šesť dní učinil Hospodin nebesia i zem, more i všetko, čo je v nich, a siedmeho dňa odpočíval; preto Hospodin požehnal sobotný deň a posvätil ho. Exodus 20:8–11.

Together the two sabbath commandments identify the context of Leviticus twenty-five and twenty-six. Brought together line upon line, they testify that for “six days shalt thou labour, and do all thy work,” and for “six years thou shalt sow thy field, and six years thou shalt prune thy vineyard, and gather in the fruit thereof.” “But the seventh day is the sabbath of the Lord thy God,” and “the seventh year shall be a sabbath of rest unto the land, a sabbath for the Lord”.

Spolu tieto dve prikázania o sobote určujú kontext Levitika dvadsaťpäť a dvadsaťšesť. Keď sú postavené vedľa seba, riadok za riadkom, svedčia o tom, že „šesť dní budeš pracovať a konať všetku svoju prácu,“ a „šesť rokov budeš osievať svoje pole a šesť rokov budeš orezávať svoju vinicu a zhromažďovať jej úrodu.“ „Ale siedmy deň je sobota Hospodina, tvojho Boha,“ a „siedmy rok bude pre krajinu sobotou odpočinku, sobotou pre Hospodina“.

Both words that are translated as “seventh,” in either of the sabbath commandments, whether it is the sabbath for men or the sabbath for the land, are the same Hebrew word that is translated as “seven times” in chapter twenty-six of Leviticus. The context of chapters twenty-five and twenty-six of Leviticus is set within the prophetic rule that a day represents a year in Bible prophecy. Just as significant is the prophetic rule of first mention.

Obe slová, ktoré sa v ktoromkoľvek zo sobotných prikázaní prekladajú ako „siedmy“, či už ide o sobotu pre človeka alebo o sobotu pre zem, sú tým istým hebrejským slovom, ktoré je v dvadsiatej šiestej kapitole Levitika preložené ako „sedemkrát“. Kontext dvadsiatej piatej a dvadsiatej šiestej kapitoly Levitika je zasadený do prorockého pravidla, podľa ktorého jeden deň v biblickom proroctve predstavuje jeden rok. Rovnako významné je aj prorocké pravidlo prvého výskytu.

The first thing mentioned in these two chapters is the day-for-a-year principle. William Miller was led by Gabriel and other angels to identify the “seven times” of Leviticus as a symbol of twenty-five hundred and twenty years, and it is in total agreement with the context of the chapters which is the day-for-a-year principle that is set forth in the opening five verses of chapter twenty-five.

Prvou vecou, o ktorej sa v týchto dvoch kapitolách hovorí, je princíp deň za rok. William Miller bol vedený Gabrielom a inými anjelmi k tomu, aby rozpoznal „sedem časov“ v Levitikovi ako symbol dvetisícpäťstodvadsiatich rokov, a to je v úplnom súlade s kontextom týchto kapitol, ktorým je princíp deň za rok, predložený v úvodných piatich veršoch dvadsiatej piatej kapitoly.

When the author of Chronicles identified the reason Babylon was allowed to take the southern kingdom of Judah into captivity he said it was to allow the land to enjoy her sabbath rest. The only other place in God’s Word that identifies the land enjoying a rest is located in chapters twenty-five and twenty-six of Leviticus. The seventy years that Babylon reigned as the first kingdom of Bible prophecy, not only presents the symbolic years that the earth beast would reign as the sixth kingdom of Bible prophecy, but the seventy years are a direct reference to the “seven times” of Moses’ curse.

Keď autor Kroník uviedol dôvod, prečo bolo Babylonu dovolené odviesť južné kráľovstvo Júdu do zajatia, povedal, že to bolo preto, aby si krajina užila svoj sobotný odpočinok. Jediné ďalšie miesto v Božom slove, ktoré hovorí o tom, že si krajina užíva odpočinok, sa nachádza v dvadsiatej piatej a dvadsiatej šiestej kapitole Levitika. Sedemdesiat rokov, počas ktorých Babylon vládol ako prvé kráľovstvo biblického proroctva, nielenže predstavuje symbolické roky, počas ktorých bude zemská šelma vládnuť ako šieste kráľovstvo biblického proroctva, ale tých sedemdesiat rokov je aj priamym odkazom na Mojžišovo prekliatie „sedemkrát“.

When we begin to study the prophecies that are represented in the first six chapters of Daniel, it is essential to know that the curse of the “seven times,” as well as the blessing of the “seven times,” is an element of each of those chapters.

Keď začneme skúmať proroctvá, ktoré sú predstavené v prvých šiestich kapitolách knihy Daniel, je nevyhnutné vedieť, že kliatba „sedem časov“, ako aj požehnanie „sedem časov“, sú prvkom každej z týchto kapitol.

It is also important to remember that the cycle of seven cycles of seven years is marked by the blowing of the trumpet of the jubilee on the tenth day of the seventh month, which is the Day of Atonement. This fact binds the “seven times” together with the twenty-three hundred days of Daniel chapter eight, and verse fourteen. It is also important to remember that a prophetic year is three hundred and sixty days, and if you add together three hundred and sixty days, over and over, for “seven times” it equates to twenty-five hundred and twenty days.

Je tiež dôležité pamätať na to, že cyklus siedmich cyklov po siedmich rokoch je vyznačený trúbením jubilejnej trúby desiateho dňa siedmeho mesiaca, čo je Deň zmierenia. Táto skutočnosť spája „sedem časov“ s dvetisíctristo dňami v ôsmej kapitole Daniela, vo verši štrnásť. Je tiež dôležité pamätať na to, že prorocký rok má tristošesťdesiat dní, a ak opakovane sčítate tristošesťdesiat dní počas „siedmich časov“, rovná sa to dvetisícpäťstodvadsiatim dňom.

When Daniel understood by books the number of years that Jeremiah had identified, he began a prayer that addresses every element of the response of repentance that is identified as necessary, if God’s people ever awaken to the reality that they are captives in the enemy’s land. At the end of Daniel’s Leviticus twenty-six prayer, Gabriel appeared to give Daniel understanding of the vision which he had “heard”, the vision of the twenty-three hundred days. Gabriel began by informing Daniel that seventy weeks were “determined” for Daniel’s people.

Keď Daniel z kníh porozumel počtu rokov, ktorý označil Jeremiáš, začal modlitbu, ktorá zahŕňa každý prvok odpovede pokánia, označenej za nevyhnutnú, ak sa Boží ľud niekedy prebudí k skutočnosti, že je zajatcom v krajine nepriateľa. Na konci Danielovej modlitby podľa dvadsiatej šiestej kapitoly Levitika sa zjavil Gabriel, aby dal Danielovi porozumenie videniu, ktoré „počul“, videniu o dvetisíctristo dňoch. Gabriel začal tým, že Daniela upovedomil, že pre Danielov ľud je „určených“ sedemdesiat týždňov.

> Seventy weeks are determined upon thy people and upon thy holy city, to finish the transgression, and to make an end of sins, and to make reconciliation for iniquity, and to bring in everlasting righteousness, and to seal up the vision and prophecy, and to anoint the most Holy. Daniel 9:24.

> Sedemdesiat týždňov je určených nad tvojím ľudom a nad tvojím svätým mestom, aby sa zavŕšilo prestúpenie, aby sa urobil koniec hriechom, aby sa vykonalo zmierenie za neprávosť, aby sa uviedla večná spravodlivosť, aby sa spečatilo videnie a proroctvo a aby bol pomazaný Najsvätejší. Daniel 9:24.

The word translated as “determined” in the verse means “cut off”, and therefore it means seventy weeks were to be cut off from the twenty-three hundred days. Beginning at the third decree in 457 BC, Daniel’s people would have seventy prophetic weeks of probationary time. Seventy prophetic weeks equals four hundred and ninety years. Four hundred and ninety years after the third decree, ancient Israel would stone Stephen in the year 34, and they would be fully divorced from God.

Slovo preložené vo verši ako „určené“ znamená „odrezané“, a preto znamená, že sedemdesiat týždňov malo byť odrezaných z dvetisíctristo dní. Počnúc tretím dekrétom v roku 457 pred Kr., Danielov ľud mal mať sedemdesiat prorockých týždňov skúšobného času. Sedemdesiat prorockých týždňov sa rovná štyristo deväťdesiatim rokom. Štyristo deväťdesiat rokov po treťom dekréte by staroveký Izrael v roku 34 ukameňoval Štefana a bol by úplne rozvedený s Bohom.

The captivity that preceded the three decrees, that identify the starting point of the four hundred and ninety years of probationary time, had been seventy years. Those seventy years were to allow the land to enjoy the sabbath rests that ancient Israel never fulfilled. Seventy years of sabbath rests for the land, were brought about because of four hundred and ninety years (or seventy weeks of years) of rebellion against the oath of Moses.

Zajatie, ktoré predchádzalo trom dekrétom, určujúcim východiskový bod štyristo deväťdesiatich rokov času skúšky, trvalo sedemdesiat rokov. Tých sedemdesiat rokov malo umožniť krajine, aby požívala sobotné odpočinutia, ktoré staroveký Izrael nikdy nenaplnil. Sedemdesiat rokov sobotných odpočinutí pre krajinu bolo spôsobených štyristo deväťdesiatimi rokmi (alebo sedemdesiatimi týždňami rokov) vzbury proti Mojžišovej prísahe.

Four hundred and ninety years of rebellion against the covenant of Leviticus twenty-five, produced seventy years of captivity for the land to enjoy its rest. The seventy years of captivity led to three decrees, which marked another four hundred and ninety years of probationary time for ancient Israel. So we see two probationary periods of four hundred and ninety years each. The three decrees typify the three angel’s messages, the first of which arrived in 1798, at the end of the first indignation of “seven times” against the northern kingdom. The third angel arrived twenty-three hundred years after the third decree on October 22, 1844, which is when “the last end of the indignation” also arrived.

Štyristo deväťdesiat rokov vzbury proti zmluve z Levitikus dvadsaťpäť prinieslo sedemdesiat rokov zajatia, aby si krajina užila svoj odpočinok. Sedemdesiat rokov zajatia viedlo k trom dekrétom, ktoré vyznačili ďalších štyristo deväťdesiat rokov skúšobného času pre staroveký Izrael. Tak teda vidíme dve skúšobné obdobia, každé po štyristo deväťdesiat rokov. Tri dekréty sú predobrazom posolstiev troch anjelov, z ktorých prvé prišlo v roku 1798, na konci prvého rozhorčenia „sedemkrát“ proti severnému kráľovstvu. Tretí anjel prišiel dvetisíctristo rokov po treťom dekréte, 22. októbra 1844, keď nastal aj „posledný koniec rozhorčenia“.

During the forty-six years between the end of the first indignation and the end of the last indignation Jesus laid the foundation of the Millerite temple, and the foundation stone was the “seven times.” That stone was to be either the foundation stone (or else the stumbling stone) for Adventism at the beginning, and either the headstone and capstone (or else the gravestone) for Adventism at the end. The three decrees that represent the arrival of the three angels’ messages in the history of 1798 through 1844, also represent the first three chapters of the book of Daniel.

Počas štyridsiatich šiestich rokov medzi koncom prvého rozhorčenia a koncom posledného rozhorčenia Ježiš položil základ Milleritského chrámu a základným kameňom bolo „sedem časov“. Tento kameň mal byť buď základným kameňom (alebo inak kameňom úrazu) pre adventizmus na začiatku, a buď uhlovým a vrcholovým kameňom (alebo inak náhrobným kameňom) pre adventizmus na konci. Tri výnosy, ktoré predstavujú príchod posolstiev troch anjelov v dejinách rokov 1798 až 1844, zároveň predstavujú aj prvé tri kapitoly knihy Daniel.

We will begin to consider the first six chapters in the next article.

Prvých šesť kapitol začneme rozoberať v nasledujúcom článku.

> “When the books of Daniel and Revelation are better understood, believers will have an entirely different religious experience. . . One thing will certainly be understood from the study of Revelation—that the connection between God and His people is close and decided.” The Faith I Live By, 345.

> „Keď budú knihy Daniel a Zjavenie lepšie pochopené, veriaci budú mať celkom odlišnú náboženskú skúsenosť... Jedno bude zo štúdia Zjavenia určite pochopené — že spojenie medzi Bohom a Jeho ľudom je úzke a určité.“ The Faith I Live By, 345.

Back to Articles