Article

# Panium - Number Twenty-Three

Panium – číslo dvadsaťtri

After the league he shall work deceitfully

Po uzavretí zmluvy bude konať ľstivo.

Author

Jeff Pippenger

Published

March 20, 2026

Formats

PDF
Word
Song MP3

Daniel eleven verse twenty-four identifies the period which pagan Rome would rule supremely with the word “time.” A “time” represents 360 years in prophetic application, and those years began at the most famous naval battle of ancient history, the battle of Actium in 31 BC. There were other naval battles that were larger and strategically more sophisticated, but Actium was the most iconic naval battle through its association with Marc Antony and Cleopatra. Similar in historical significance to the collapse of the Berlin Wall in fulfillment of Daniel 11:40, and the Twin Towers of 9/11 in fulfillment of Revelation eighteen; for when God chooses the historical events to fulfill His prophetic Word, He does so in a fashion that reaches the attention of the largest possible audience.

Daniel 11, verš 24, označuje obdobie, počas ktorého bude pohanský Rím vládnuť zvrchovane, slovom „čas“. „Čas“ v prorockej aplikácii predstavuje 360 rokov a tieto roky sa začali pri najslávnejšej námornej bitke starovekých dejín, v bitke pri Aktiu v roku 31 pred Kr. Boli aj iné námorné bitky, ktoré boli väčšie a strategicky prepracovanejšie, ale Aktium bolo najikonickejšou námornou bitkou pre svoje spojenie s Marcom Antoniom a Kleopatrou. Svojím historickým významom je podobná pádu Berlínskeho múru pri naplnení Daniela 11:40 a Dvojičkám z 11. septembra pri naplnení Zjavenia 18; lebo keď si Boh vyberá historické udalosti na naplnenie svojho prorockého Slova, robí to spôsobom, ktorý upúta pozornosť čo najväčšieho možného publika.

> And after the league made with him he shall work deceitfully: for he shall come up, and shall become strong with a small people. He shall enter peaceably even upon the fattest places of the province; and he shall do that which his fathers have not done, nor his fathers’ fathers; he shall scatter among them the prey, and spoil, and riches: yea, and he shall forecast his devices against the strong holds, even for a time. Daniel 11:23, 24.

> A po uzavretí zmluvy s ním bude konať ľstivo, lebo vytiahne a zosilnie s malým ľudom. Vojde pokojne aj na najúrodnejšie miesta krajiny a bude robiť to, čo nerobili jeho otcovia ani otcovia jeho otcov; rozdelí medzi nich korisť, lup a bohatstvo; áno, bude osnovať svoje zámery proti pevnostiam, a to na istý čas. Daniel 11:23, 24.

Uriah Smith concludes his observations of the league between Rome and the Maccabees of verse twenty-three by commenting upon the small people of the verse.

Uriáš Smith uzatvára svoje poznámky o zväzku medzi Rímom a Makabejcami z dvadsiateho tretieho verša tým, že sa vyjadruje k nepočetnému ľudu spomenutému vo verši.

> “At this time the Romans were a small people, and began to work deceitfully, or with cunning, as the word signifies. And from this point they rose by a steady and rapid ascent to the height of power which they afterward attained.

> „V tom čase boli Rimania malým národom a začali konať ľstivo, alebo prefíkane, ako toto slovo znamená. A od tohto bodu vystúpili stálym a rýchlym vzostupom na vrchol moci, ktorý potom dosiahli.

> “[Verse twenty-four quoted].

> „[Citovaný dvadsiaty štvrtý verš].“

> “The usual manner in which nations had, before the days of Rome, entered upon valuable provinces and rich territory, was by war and conquest. Rome was now to do what had not been done by the fathers or the fathers’ fathers; namely, receive these acquisitions through peaceful means. The custom, before unheard of, was now inaugurated, of kings’ leaving by legacy their kingdoms to the Romans. Rome came into possession of large provinces in this manner.

> „Obvyklý spôsob, akým národy pred časmi Ríma získavali cenné provincie a bohaté územia, bol vojnou a dobytím. Rím mal teraz urobiť to, čo neurobili otcovia ani otcovia ich otcov; totiž získať tieto nadobudnutia pokojnými prostriedkami. Teraz sa zaviedol dovtedy neslýchaný zvyk, že králi odkazovali svoje kráľovstvá Rimanom závetom. Týmto spôsobom sa Rím dostal do vlastníctva rozsiahlych provincií.

> “And those who thus came under the dominion of Rome derived no small advantage therefrom. They were treated with kindness and leniency. It was like having the prey and spoil distributed among them. They were protected from their enemies, and rested in peace and safety under the aegis of the Roman power.

> „A tí, ktorí sa takto dostali pod nadvládu Ríma, z toho nemali malý úžitok. Zaobchádzalo sa s nimi láskavo a zhovievavo. Bolo to, akoby sa medzi nich rozdeľovala korisť a lup. Boli chránení pred svojimi nepriateľmi a odpočívali v pokoji a bezpečí pod ochranou rímskej moci.

> “To the latter portion of this verse, Bishop Newton gives the idea of forecasting devices from strongholds, instead of against them. This the Romans did from the strong fortress of their seven-hilled city. ‘Even for a time;’ doubtless a prophetic time, 360 years. From what point are these years to be dated? Probably from the event brought to view in the following verse.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 272, 273.

> „Poslednej časti tohto verša biskup Newton pripisuje myšlienku predpovedania úkladov z pevností, a nie proti nim. Toto Rimania robili zo silnej pevnosti svojho sedmopahorkového mesta. ‚Ešte na čas;‘ nepochybne prorocký čas, 360 rokov. Od ktorého bodu sa majú tieto roky počítať? Pravdepodobne od udalosti, na ktorú poukazuje nasledujúci verš.“ Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 272, 273.

Smith continues and identifies the battle of Actium in 31 BC as the starting point for the three hundred and sixty years. After quoting verse twenty-five Smith states the following.

Smith pokračuje a označuje bitku pri Actiu v roku 31 pred Kr. za východiskový bod tristošesťdesiatich rokov. Po citovaní dvadsiateho piateho verša Smith uvádza toto.

> “By verses 23 and 24 we are brought down this side of the league between the Jews and the Romans, BC 161, to the time when Rome had acquired universal dominion. The verse now before us brings to view a vigorous campaign against the king of the south, Egypt, and the occurrence of a notable battle between great and mighty armies. Did such events as these transpire in the history of Rome about this time? — They did. The war was the war between Egypt and Rome; and the battle was the battle of Actium. Let us take a brief view of the circumstances that led to this conflict.

> „Verše 23 a 24 nás privádzajú na túto stranu zmluvy medzi Židmi a Rimanmi, roku 161 pred Kr., do času, keď Rím nadobudol všeobecnú nadvládu. Verš, ktorý je teraz pred nami, uvádza do zorného poľa rázne ťaženie proti kráľovi juhu, Egyptu, a udalosť významnej bitky medzi veľkými a mocnými vojskami. Udiali sa takéto udalosti v dejinách Ríma približne v tomto čase? — Udiali. Vojnou bola vojna medzi Egyptom a Rímom; a bitkou bola bitka pri Actiu. Pozrime sa stručne na okolnosti, ktoré viedli k tomuto konfliktu.“

> “[Marc] Antony, Augustus Caesar, and Lepidus constituted the triumvirate which had sworn to avenge the death of Julius Caesar. This Antony became the brother-in-law of Augustus by marrying his sister, Octavia. Antony was sent into Egypt on government business, but fell a victim to the arts and charms of Cleopatra, Egypt’s dissolute queen. So strong was the passion he conceived for her, that he finally espoused the Egyptian interests, rejected his wife, Octavia, to please Cleopatra, bestowed province after province upon the latter to gratify her avarice, celebrated a triumph at Alexandria instead of Rome, and otherwise so affronted the Roman people that Augustus had no difficulty in leading them to engage heartily in a war against this enemy of their country. This war was ostensibly against Egypt and Cleopatra; but it was really against Antony, who now stood at the head of Egyptian affairs. And the true cause of their controversy was, says Prideaux, that neither of them could be content with only half of the Roman empire; for Lepidus having been deposed from the triumvirate, it now lay between them, and each being determined to possess the whole, they cast the die of war for its possession.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 273.

> „[Marcus] Antonius, Augustus Caesar a Lepidus vytvorili triumvirát, ktorý prisahal pomstiť smrť Júlia Caesara. Tento Antonius sa stal švagrom Augusta sobášom s jeho sestrou Octaviou. Antonius bol vyslaný do Egypta vo veciach štátu, no stal sa obeťou umenia a pôvabov Kleopatry, zhýralej egyptskej kráľovnej. Vášeň, ktorú k nej pojal, bola taká silná, že sa napokon postavil na stranu egyptských záujmov, zavrhol svoju manželku Octaviu, aby vyhovel Kleopatre, udeľoval jej provinciu za provinciou, aby uspokojil jej chamtivosť, oslávil triumf v Alexandrii namiesto v Ríme a inak natoľko urazil rímsky ľud, že Augustus nemal nijakú ťažkosť priviesť ho k tomu, aby sa s plným nasadením zapojil do vojny proti tomuto nepriateľovi svojej vlasti. Táto vojna bola navonok vedená proti Egyptu a Kleopatre; v skutočnosti však bola vedená proti Antoniovi, ktorý teraz stál na čele egyptských záležitostí. A skutočnou príčinou ich sporu bolo, hovorí Prideaux, to, že ani jeden z nich sa nemohol uspokojiť iba s polovicou rímskej ríše; lebo keď bol Lepidus zosadený z triumvirátu, zostalo to medzi nimi, a keďže každý z nich bol rozhodnutý zmocniť sa celku, hodili kocku vojny o jej držbu.“ Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 273.

Prophetically the battle of Actium identifies the Sunday law, for it represented the third conquering of the three geographical obstacles which established pagan Rome’s “universal dominion,” as Smith describes it. As with pagan Rome, it was when the third obstacle of papal Rome was driven from the city of Rome that the “universal dominion” of papal Rome began in 538. Those two witnesses address the Sunday law where and when modern Rome overcomes both the sixth and seventh kingdoms of Bible prophecy, and in doing so, overcomes its third obstacle; thus, establishing “universal dominion” for forty-two symbolic months.

Prorocky bitka pri Aktiu označuje nedeľný zákon, lebo predstavovala tretie dobytie z troch zemepisných prekážok, ktoré ustanovili „všeobecnú nadvládu“ pohanského Ríma, ako to opisuje Smith. Tak ako pri pohanskom Ríme, aj vtedy, keď bola tretia prekážka pápežského Ríma vyhnaná z mesta Rím, sa v roku 538 začala „všeobecná nadvláda“ pápežského Ríma. Títo dvaja svedkovia hovoria o nedeľnom zákone tam a vtedy, keď moderný Rím premáha šieste aj siedme kráľovstvo biblického proroctva, a tým prekonáva svoju tretiu prekážku; tak ustanovuje „všeobecnú nadvládu“ na štyridsaťdva symbolických mesiacov.

> And there was given unto him a mouth speaking great things and blasphemies; and power was given unto him to continue forty and two months. Revelation 13:5.

> A boli mu dané ústa, hovoriace veľké veci a rúhania; a bola mu daná moc pôsobiť štyridsaťdva mesiacov. Zjavenie 13,5.

## Rome Against Egypt

Rím proti Egyptu

The prophetic dynamics of the war of Augustus of Rome, against Egypt and Cleopatra was motivated by the rebellion of Marc Antony, and those prophetic dynamics must of prophetic necessity represent the prophetic dynamics that are represented at the Sunday law.

Prorocká dynamika vojny Augusta Rímskeho proti Egyptu a Kleopatre bola motivovaná vzburou Marca Antonia a táto prorocká dynamika musí z prorockej nevyhnutnosti predstavovať prorockú dynamiku, ktorá je znázornená v nedeľnom zákone.

At Actium Rome conquered Egypt, a power which consisted of an alliance between a rebellious man and an unholy woman. The alliance of Antony and Cleopatra is the combination of church and state. At Actium, Augustine’s Rome conquered a power represented by an unholy combination of church and state.

Pri Aktione Rím dobyl Egypt, mocnosť, ktorá pozostávala zo spojenectva medzi vzbúreným mužom a nesvätou ženou. Spojenectvo Antonia a Kleopatry je spojením cirkvi a štátu. Pri Aktione Augustínov Rím dobyl mocnosť predstavovanú nesvätým spojením cirkvi a štátu.

## Image of the Beast

Obraz šelmy

Cleopatra represents a corrupted church aligned with Antony, a symbol of Rome. Cleopatra was the ruler over their relationship, as represented by Uriah Smith, when he stated that Antony “fell a victim to the arts and charms of Cleopatra, Egypt’s dissolute queen.” The alliance of church and state represented by Antony and Cleopatra identified Cleopatra as the power ruling in the relationship; so, the combination of church and state represented by their relationship meets the definition of the image of the beast—which is the combination of church and state with the woman in control of the relationship. Actium typified the soon-coming Sunday law.

Kleopatra predstavuje skazenú cirkev spojenú s Antoniom, symbolom Ríma. Kleopatra bola vládnucou stranou v ich vzťahu, ako to vyjadril Uriah Smith, keď uviedol, že Antonius „padol za obeť umeniu a pôvabom Kleopatry, egyptskej rozpustilej kráľovnej“. Spojenectvo cirkvi a štátu, predstavované Antoniom a Kleopatrou, označovalo Kleopatru za mocnosť vládnucu v tomto vzťahu; preto spojenie cirkvi a štátu, predstavované ich vzťahom, zodpovedá definícii obrazu šelmy — ktorým je spojenie cirkvi a štátu, v ktorom žena ovláda tento vzťah. Aktium bolo predobrazom čoskoro prichádzajúceho nedeľného zákona.

Augustus, represents the papal power conquering the United States at the soon-coming Sunday law. Marc Antony is the Republican horn of the earth beast and Cleopatra is the Protestant horn. Antony and Cleopatra come together and speak as a dragon at the soon-coming Sunday law. Both Cleopatra and Antony are symbols of a dragon power, and when they are fully joined together at the Sunday law—they speak as a dragon.

Augustus predstavuje pápežskú moc, ktorá pri čoskoro prichádzajúcom nedeľnom zákone dobýva Spojené štáty. Marcus Antonius je republikánskym rohom šelmy zo zeme a Kleopatra je protestantským rohom. Antonius a Kleopatra sa pri čoskoro prichádzajúcom nedeľnom zákone spájajú a hovoria ako drak. Kleopatra aj Antonius sú symbolmi dračej moci, a keď sú pri nedeľnom zákone úplne zjednotení, hovoria ako drak.

## Dragons

Draci

Both Greece and Egypt prophetically represent a dragon power, and Antony also represented a dragon power. Egypt was the south in Daniel eleven and Greece was the west. Egypt was taken by Ptolemy I after Alexander’s kingdom divided into four parts. Ptolemy I then became the first prophetic king of the south and Cleopatra was the last Ptolemaic ruler in Egypt. Ptolemy was born in Macedon, the birth place of Alexander the Great.

Grécko aj Egypt prorocky predstavujú dračiu moc a aj Antonius predstavoval dračiu moc. Egypt bol juhom v Danielovi jedenásť a Grécko bolo západom. Egypt zaujal Ptolemaios I. po tom, čo sa Alexandrovo kráľovstvo rozdelilo na štyri časti. Ptolemaios I. sa potom stal prvým prorockým kráľom juhu a Kleopatra bola poslednou ptolemaiovskou panovníčkou v Egypte. Ptolemaios sa narodil v Macedónii, rodisku Alexandra Veľkého.

Macedon was in northern Greece, and claimed their ancestral origins were from Greek mythical heroes. The southern Greek city-states considered the Macedonians as more barbaric than the Hellenists of southern Greece. The Macedonians were a monarchy, and the southern city-states (poleis) like Athens, Sparta, Thebes, Corinth, etc., were in southern and central Greece and the Aegean islands. These poleis often had democratic, oligarchic, or mixed governments, while Macedon was a centralized monarchy with a strong royal dynasty (the Argeads). Still, they were all Hellenists, and when Rome came into history, they labelled the Hellenists Greek. Cleopatra was the last Ptolemaic ruler, which represented the northern kingdom’s monarchial tribe of Greeks from the area of Macedon, or northern Greece.

Macedónia sa nachádzala v severnom Grécku a tvrdila, že jej predkovia pochádzali z gréckych mýtických hrdinov. Južné grécke mestské štáty pokladali Macedóncov za barbarskejších než helenistov južného Grécka. Macedónci mali monarchické zriadenie a južné mestské štáty (poleis), ako Atény, Sparta, Téby, Korint atď., sa nachádzali v južnom a strednom Grécku a na ostrovoch Egejského mora. Tieto poleis mali často demokratické, oligarchické alebo zmiešané formy vlády, zatiaľ čo Macedónia bola centralizovanou monarchiou so silnou kráľovskou dynastiou (Argeovci). Napriek tomu boli všetci helenisti a keď Rím vstúpil na dejinnú scénu, označil helenistov za Grékov. Kleopatra bola poslednou ptolemaiovskou vládkyňou, čo predstavovalo monarchický rod Grékov severného kráľovstva z oblasti Macedónie čiže severného Grécka.

## King of the South

Kráľ Juhu

Cleopatra was the final ruler of the Ptolemaic kingdom that began with Ptolemy I when Alexander’s kingdom divided into four. At the battle of Actium the Ptolemaic kingdom, the literal king of the south, reached its end. The next king of the south would be spiritual Egypt, represented by atheistic France during the French Revolution history.

Kleopatra bola poslednou vládkyňou ptolemaiovského kráľovstva, ktoré sa začalo Ptolemaiom I., keď sa Alexandrovo kráľovstvo rozdelilo na štyri časti. V bitke pri Aktiu ptolemaiovské kráľovstvo, doslovný kráľ juhu, dospelo k svojmu koncu. Ďalším kráľom juhu mal byť duchovný Egypt, predstavovaný ateistickým Francúzskom počas dejín Francúzskej revolúcie.

> And their dead bodies shall lie in the street of the great city, which spiritually is called Sodom and Egypt, where also our Lord was crucified. Revelation 11:8.

> A ich mŕtve telá budú ležať na ulici veľkého mesta, ktoré sa duchovne volá Sodoma a Egypt, kde bol aj náš Pán ukrižovaný. Zjavenie 11,8.

Literal Egypt was the literal king of the south as related to the division of Alexander’s kingdom, but spiritual Egypt is represented as the king of the south by the prophetic attributes of Egypt, not a literal direction.

Doslovný Egypt bol doslovným kráľom juhu vo vzťahu k rozdeleniu Alexandrovho kráľovstva, ale duchovný Egypt je predstavený ako kráľ juhu prostredníctvom prorockých vlastností Egypta, nie doslovným zemepisným smerom.

## South and West

Juh a západ

Cleopatra being the last Ptolemaic ruler of the kingdom was prophetically a twofold power of Greek (west) and Egypt (south), whereas; the next, and then spiritual king of the south would be France, also a twofold power represented in Revelation eleven as Egypt and Sodom. The licentiousness of Sodom aligns with the licentiousness of Cleopatra of the west, and Cleopatra of the south aligns with the atheism of Egypt. The last literal king of the south’s twofold nature aligned with the first spiritual king of the south.

Kleopatra ako posledná ptolemaiovská vládkyňa kráľovstva bola v prorockom zmysle dvojakou mocnosťou Grécka (západu) a Egypta (juhu), zatiaľ čo ďalším, a potom duchovným kráľom juhu bude Francúzsko, takisto dvojaká mocnosť, predstavená v Zjavení jedenásť ako Egypt a Sodoma. Nemravnosť Sodomy zodpovedá nemravnosti Kleopatry západu a Kleopatra juhu zodpovedá ateizmu Egypta. Dvojaká povaha posledného doslovného kráľa juhu sa zhodovala s prvým duchovným kráľom juhu.

The battle of Actium was the unholy alliance of Antony’s dragon of Rome and Cleopatra’s dragon of the south and west. Antony and Cleopatra represent a church and a state, so the conquering of Actium by Augustus of Rome, represents a conquering where Rome prevails over an unholy twofold union typifying the image of the beast. Three hundred and sixty years later, in fulfillment of Daniel 11:24, Constantine divided Rome into east and west, leaving the woman of Rome in the west and moving the man of Rome to the east. A conquering of south and west typified the division of east and west after a “time” of three hundred and sixty years, at the battle of Actium. In an earlier encounter Antony was given eastern Rome and Augustus the west, so Actium brought together east and west, but only for a “time.”

Bitka pri Actiu predstavovala nesväté spojenectvo Antoniovho draka Ríma a Kleopatrinho draka juhu a západu. Antonius a Kleopatra predstavujú cirkev a štát, takže dobytie Actia Augustom z Ríma predstavuje víťazstvo, v ktorom Rím prevláda nad nesvätým dvojnásobným zväzkom, predobrazujúcim obraz šelmy. O tristošesťdesiat rokov neskôr Konštantín, na naplnenie Daniela 11:24, rozdelil Rím na východ a západ, pričom ženu Ríma ponechal na západe a muža Ríma presunul na východ. Dobytie juhu a západu predobrazovalo rozdelenie na východ a západ po „čase“ tristošesťdesiatich rokov pri bitke pri Actiu. Pri skoršom stretnutí pripadol Antoniovi východný Rím a Augustovi západ, takže Actium spojilo východ a západ, ale iba na „čas“.

## 31 BC and 330

31 pred Kr. a 330 po Kr.

Jesus always illustrates the end with the beginning, so the conquering of Actium in 31 BC typifies the division of the empire into east and west in 330. Actium of 31 BC was the alpha of the omega in the 360 years that concluded in 330. Both 31 BC and 330 typify the soon-coming Sunday law as represented in verse sixteen and forty-one of Daniel eleven.

Ježiš vždy znázorňuje koniec prostredníctvom začiatku, a tak dobytie pri Akciu v roku 31 pred Kr. predobrazuje rozdelenie ríše na východ a západ v roku 330. Akcium roku 31 pred Kr. bolo alfou omegy v rámci 360 rokov, ktoré sa zavŕšili v roku 330. Roky 31 pred Kr. i 330 obe predobrazujú čoskoro prichádzajúci nedeľný zákon, ako je predstavený v šestnástom a štyridsiatom prvom verši jedenástej kapitoly Daniela.

## Another Symbol

Ďalší symbol

Antony of Rome, aligned with Cleopatra of the south and of the west represents a threefold alliance within their twofold union of the image of the beast. The cross also aligns with the Sunday law, and therefore with Actium and 330. At the cross a twofold union of church and state is represented by the Jews (corrupted church) joining with Rome (state) to murder Christ. The third party in the union at the cross is represented by Barabbas, a false Christ, whose name means “son of the father.” Barabbas is symbolically a false prophet when contrasted with Christ as the true prophet. Rome was Antony, and Cleopatra of the south and west represented the Jews and Barabbas.

Antonius z Ríma, zjednotený s Kleopatrou juhu a západu, predstavuje trojitú alianciu v rámci ich dvojitej únie obrazu šelmy. Kríž je takisto zjednotený so zákonom o nedeli, a preto aj s Actiom a rokom 330. Na kríži je dvojitá únia cirkvi a štátu predstavená Židmi (skazenou cirkvou), ktorí sa spojili s Rímom (štátom), aby zavraždili Krista. Tretia strana v únii na kríži je predstavená Barabášom, falošným Kristom, ktorého meno znamená „syn otca“. Barabáš je symbolicky falošným prorokom, keď je postavený do protikladu s Kristom ako pravým prorokom. Rímom bol Antonius a Kleopatra juhu a západu predstavovala Židov a Barabáša.

The cross also aligns with Elijah on Mount Carmel where the choice was over who was the true or false prophet. The false prophet then was a twofold symbol consisting of the prophets of Baal and the priests of the grove. Baal is a male deity and the priests of the grove represented Ashtaroth, a female deity. The Jews at the cross were Ashtaroth, the female deity and Barabbas, the counterfeit of the Man of Sorrows, was the male deity Baal.

Kríž sa taktiež zhoduje s Eliášom na vrchu Karmel, kde šlo o voľbu, kto je pravý a kto falošný prorok. Falošný prorok bol vtedy dvojakým symbolom, pozostávajúcim z Baalových prorokov a hájových kňazov. Baal je mužské božstvo a hájoví kňazi predstavovali Aštarot, ženské božstvo. Židia pri kríži boli Aštarot, ženské božstvo, a Barabáš, falzifikát Muža bolesti, bol mužským božstvom Baal.

Cleopatra was both the queen of the south and the queen of the west. Antony was the image of Rome, part of the threefold triumvirate sworn to avenge the assassination of Julius. Julius death by twenty-three wounds represented the papacies deadly wound in 1798, in fulfillment of verse forty of Daniel eleven. Augustine at Actium represents the healing of that deadly wound. The wound is healed when Antony and Cleopatra die. Antony and Cleopatra represent the image of the beast in the United States that is a threefold prophetic entity, consisting of the earth beast and its two horns. Antony is one part and Cleopatra represents the other two parts. Whether it is Antony’s Rome, or Cleopatra’s Egypt and Greece, they die together at the Sunday law when the sixth kingdom of Bible prophecy ends. Prophetically Cleopatra in relation to Antony is the mixture of church craft and statecraft, with the church craft seducing and controlling the statecraft.

Kleopatra bola zároveň kráľovnou juhu i kráľovnou západu. Antonius bol obrazom Ríma, súčasťou trojitého triumvirátu, ktorý prisahal pomstiť zavraždenie Júlia. Júliova smrť dvadsiatimi tromi ranami predstavovala smrteľnú ranu pážstvu v roku 1798, v naplnení štyridsiateho verša jedenástej kapitoly Daniela. Augustín pri Aktiu predstavuje uzdravenie tejto smrteľnej rany. Rana je uzdravená, keď Antonius a Kleopatra zomierajú. Antonius a Kleopatra predstavujú obraz šelmy v Spojených štátoch, ktorý je trojitou prorockou entitou, pozostávajúcou zo šelmy zo zeme a jej dvoch rohov. Antonius je jednou časťou a Kleopatra predstavuje ďalšie dve časti. Či už ide o Antoniov Rím, alebo o Kleopatrin Egypt a Grécko, zomierajú spolu pri nedeľnom zákone, keď sa končí šieste kráľovstvo biblického proroctva. Prorocky je Kleopatra vo vzťahu k Antoniovi zmiešaním cirkevného umenia a štátneho umenia, pričom cirkevné umenie zvádza a ovláda štátne umenie.

## The Second Death Typified

Predobraz druhej smrti

At another prophetic level Cleopatra’s relation to Julius Caesar and Marc Antony represents two times that the church craft of Cleopatra is in a relationship with the statecraft of the Roman Empire. She was left by Julius in 1798 at her first symbolic death, in fulfillment of verse forty of Daniel eleven; and then she comes to her end with none to help, at Actium in fulfillment of verse forty-five of Daniel eleven. Verse forty is the alpha of her first deadly wound that is to be healed and the omega of verse forty-five is where she receives her second and final death.

Na inej prorockej úrovni Kleopatrin vzťah k Júliovi Cézarovi a Markovi Antoniovi predstavuje dva časy, keď sa cirkevná zručnosť Kleopatry nachádza vo vzťahu so štátnickou zručnosťou Rímskej ríše. Július ju zanechal v roku 1798 pri jej prvej symbolickej smrti, v naplnení štyridsiateho verša jedenástej kapitoly Daniela; a potom prichádza k svojmu koncu bez pomoci pri Aktiu, v naplnení štyridsiateho piateho verša jedenástej kapitoly Daniela. Štyridsiaty verš je alfou jej prvej smrteľnej rany, ktorá má byť uzdravená, a omega štyridsiateho piateho verša je miestom, kde prijíma svoju druhú a konečnú smrť.

As with the four Roman powers of verse sixteen through twenty-two, Cleopatra as a biblical symbol has more than one meaning, based upon the context. Julius left her in 1798 when kingly support was removed, and then her deadly wound is healed at the Sunday law, but the ten kings of Revelation seventeen ultimately destroy her with fire, when she meets her second and final death.

Tak ako pri štyroch rímskych mocnostiach vo veršoch šestnásť až dvadsaťdva, aj Kleopatra ako biblický symbol má viac než jeden význam, v závislosti od kontextu. Július ju opustil v roku 1798, keď bola odstránená kráľovská podpora, a potom je jej smrteľná rana uzdravená pri nedeľnom zákone, ale desať kráľov zo Zjavenia sedemnásť ju napokon zničí ohňom, keď stretne svoju druhú a konečnú smrť.

Cleopatra is a symbol of the twofold nature represented by the atheism of Pharoah’s Egypt, and the religious philosophy of Greece. Her twofold nature represents the statecraft of Egypt and the church craft of Greece. Greek religious philosophy is represented by the Greek goddess Athena, who was enshrined as a statue in her temple, called the Parthenon. Athena is the symbol of wisdom, and as a woman she represents a religion of human education, in contrast with Divine education.

Kleopatra je symbolom dvojnásobnej povahy predstavovanej ateizmom faraónovho Egypta a náboženskou filozofiou Grécka. Jej dvojnásobná povaha predstavuje štátnictvo Egypta a cirkevníctvo Grécka. Grécka náboženská filozofia je predstavená gréckou bohyňou Aténa, ktorá bola uctievaná v podobe sochy vo svojom chráme, nazývanom Partenón. Aténa je symbolom múdrosti a ako žena predstavuje náboženstvo ľudského vzdelania, na rozdiel od Božského vzdelania.

The two horns of the United States are Republicanism and Protestantism, which were typified in France by Egypt and Sodom. Egypt is statecraft and Sodom is church craft; thus, Republicanism aligns with Egypt and Protestantism with Sodom. Republicanism is Egypt and Protestantism is Sodom and Greece. The symbol of human education is the Greek goddess Athena, whose temple was the Parthenon that finds its modern twin in Nashville, Tennessee’s Parthenon temple. The symbol of the corrupt church that aligns with the Republican horn in the United States at the Sunday law is represented as Cleopatra, Ashtaroth, Salome and Sodom.

Dva rohy Spojených štátov sú republikánstvo a protestantizmus, ktoré boli vo Francúzsku predobrazené Egyptom a Sodomou. Egypt predstavuje štátnictvo a Sodoma cirkevnú prefíkanosť; preto sa republikánstvo zhoduje s Egyptom a protestantizmus so Sodomou. Republikánstvo je Egypt a protestantizmus je Sodoma a Grécko. Symbolom ľudského vzdelania je grécka bohyňa Aténa, ktorej chrámom bol Parthenón, nachádzajúci svoj moderný pendant v chráme Parthenón v Nashville, Tennessee. Symbol skazenej cirkvi, ktorá sa pri nedeľnom zákone spája s republikánskym rohom v Spojených štátoch, je predstavený ako Kleopatra, Aštarot, Salome a Sodoma.

Cleopatra portrays the atheism of Pharoah and the religion of the Greeks. The religion that accompanies the philosophy of atheism is the worship of Greek education. Jesus always illustrates the end with the beginning and the tree in the garden that was forbidden to eat was the tree of the knowledge of good and evil, typifying the religion of Greek philosophy that Sister White calls, “higher education.” It identifies and emphasizes Cleopatra’s Greek religion of wisdom as the corrupted and counterfeit of true education in the great controversy between Christ and Satan.

Kleopatra znázorňuje faraónov ateizmus a náboženstvo Grékov. Náboženstvom, ktoré sprevádza filozofiu ateizmu, je uctievanie gréckeho vzdelania. Ježiš vždy znázorňuje koniec začiatkom a strom v záhrade, z ktorého bolo zakázané jesť, bol stromom poznania dobra a zla, ktorý je predobrazom náboženstva gréckej filozofie, ktoré sestra Whiteová nazýva „vyšším vzdelaním“. To označuje a zdôrazňuje Kleopatrino grécke náboženstvo múdrosti ako skazený a falošný protipól pravého vzdelania vo veľkom spore medzi Kristom a satanom.

Nashville, Tennessee is called the “Athens of the south,” and Cleopatra was the last literal queen of the south. The last queen of the south typified the next and first spiritual king of the south, fulfilled by atheistic France. Atheistic France typifies the United States, where in Nashville, Tennessee, “Athens of the south” the Parthenon temple for the goddess Athena is symbolically represented. The temple is located at 2500 West End in Nashville. The number twenty-five represents the closed door of Matthew twenty-five’s three parables. Cleopatra as both the queen of the “south” and “west” comes to her “end” in Athens of the south.

Nashville v štáte Tennessee sa nazýva „Atény juhu“ a Kleopatra bola poslednou doslovnou kráľovnou juhu. Posledná kráľovná juhu predobrazovala nasledujúceho a prvého duchovného kráľa juhu, naplneného ateistickým Francúzskom. Ateistické Francúzsko je predobrazom Spojených štátov, kde je v Nashville v štáte Tennessee, „Aténach juhu“, symbolicky znázornený chrám Parthenón zasvätený bohyni Aténe. Chrám sa nachádza na adrese 2500 West End v Nashville. Číslo dvadsaťpäť predstavuje zatvorené dvere troch podobenstiev Matúša dvadsaťpäť. Kleopatra ako kráľovná „juhu“ i „západu“ prichádza k svojmu „koncu“ v Aténach juhu.

With these considerations of Actium, Cleopatra, Augustus and Antony we return to verse twenty-four through verse thirty of Daniel eleven. Perhaps, the vaguest part of the passage is when they speak lies at one table.

S týmito úvahami o Aktiu, Kleopatre, Augustovi a Antoniovi sa vraciame k dvadsiatemu štvrtému až tridsiatemu veršu jedenástej kapitoly Daniela. Azda najnejasnejšou časťou tohto úseku je to, keď pri jednom stole hovoria lži.

> And both these kings’ hearts shall be to do mischief, and they shall speak lies at one table; but it shall not prosper: for yet the end shall be at the time appointed. Daniel 11:27.

> A srdcia oboch týchto kráľov budú naklonené páchať zlo a pri jednom stole budú hovoriť lži; ale nepodarí sa to, lebo koniec bude ešte len v určenom čase. Daniel 11,27.

The time appointed in the verse is 330, the end of the “time” of verse twenty-four. The time appointed represents the Sunday law for the United States and it also represents the close of human probation for the world. Before the Sunday law the two kings, whose hearts were to do mischief will speak lies to one another at one table. Before the Sunday law of verses sixteen and forty-one of Daniel eleven, two kings will speak lies at one table, but their lies do not prosper. Who are the two kings that speak lies to one another? Before we answer that thought, I will remind us of some symbolism we have previously addressed in this series.

Čas určený v tom verši je 330, koniec „času“ z dvadsiateho štvrtého verša. Určený čas predstavuje nedeľný zákon pre Spojené štáty a zároveň predstavuje aj uzavretie času milosti pre svet. Pred nedeľným zákonom budú dvaja králi, ktorých srdcia budú páchať zlo, hovoriť lži jeden druhému pri jednom stole. Pred nedeľným zákonom vo veršoch šestnásť a štyridsaťjeden Daniela jedenásť budú dvaja králi hovoriť lži pri jednom stole, ale ich lži nebudú mať úspech. Kto sú tí dvaja králi, ktorí hovoria lži jeden druhému? Skôr než odpovieme na túto myšlienku, pripomeniem nám niektoré symboly, ktorým sme sa už predtým venovali v tejto sérii.

The four Roman rulers represent a variety of prophetic symbols depending on what context they are considered. Though Roman rulers, as a symbol they essentially represent the prophetic history of ancient Judah as they transitioned from the Seleucid domination into the domination of the Romans.

Štyria rímski vládcovia predstavujú rozmanité prorocké symboly v závislosti od toho, v akom kontexte sa posudzujú. Hoci sú rímskymi vládcami, ako symbol v podstate predstavujú prorocké dejiny starovekého Júdu pri jeho prechode spod nadvlády Seleukovcov pod nadvládu Rimanov.

Pompey was a general and the next three Roman rulers were all Caesars. Julius in relation to Augustus represented two threefold unions with the two triumvirates, the first unofficial, the second official. All four rulers represent the Sunday law in certain contexts. Pompey conquered the glorious land, Julius, represented by twenty-three stab wounds is the first angel, for he is the first Caesar, and he typifies the third angel, which was Tiberias. Tiberias at the cross, which is the Sunday law is also represented by twenty-three, for twenty-three represents the at-one-ment; and the cross is a most essential part of the work of Christ in combining His Divinity with our humanity. So, Julius and Tiberias are the first and third message, represented by twenty-three.

Pompeius bol generálom a nasledujúci traja rímski vládcovia boli všetci Cézarmi. Július vo vzťahu k Augustovi predstavoval dve trojnásobné zväzky s dvoma triumvirátmi, prvý neoficiálny, druhý oficiálny. Všetci štyria vládcovia v určitých súvislostiach predstavujú nedeľný zákon. Pompeius dobyl slávnu krajinu, Július, predstavený dvadsiatimi tromi bodnými ranami, je prvým anjelom, lebo je prvým Cézarom, a je predobrazom tretieho anjela, ktorým bol Tiberias. Tiberias pri kríži, ktorý je nedeľným zákonom, je takisto predstavovaný číslom dvadsaťtri, lebo dvadsaťtri predstavuje zmierenie; a kríž je nanajvýš podstatnou súčasťou Kristovho diela pri spájaní Jeho božstva s našou ľudskosťou. Teda Július a Tiberias sú prvým a tretím posolstvom, predstavenými číslom dvadsaťtri.

Julius was not the romantic figure he is often portrayed as in Hollywood lore; he was a ruthless man bent on power. Tiberias was worse than Julius, for his vileness is even addressed in the verse, for the last letter of the Hebrew alphabet is twenty-two and the first letter is one. The alpha is smaller than the omega and Tiberias’ vileness is located in verse twenty-two, which is the last letter of the Hebrew alphabet, and in between the two vile persons represented by Julius and Tiberias was Augustus. Augustus represents the height of the glory of Rome’s power and prestige. As the opposite of the first and third message he is represented by the letter thirteen, which is a symbol of rebellion. Augustus secured his kingdom by subduing the rebellion of Antony and Cleopatra, the most famous rebellion of Rome’s history.

Július nebol romantickou postavou, za akú je často vykresľovaný v hollywoodskych legendách; bol to neľútostný muž dychtiaci po moci. Tiberias bol horší než Július, lebo na jeho podlosť sa poukazuje dokonca aj v samotnom verši, keďže posledné písmeno hebrejskej abecedy má hodnotu dvadsaťdva a prvé písmeno hodnotu jedna. Alfa je menšia než omega a Tiberiova podlosť je umiestnená vo verši dvadsaťdva, ktorý zodpovedá poslednému písmenu hebrejskej abecedy, a medzi týmito dvoma ničomnými osobami, predstavovanými Júliom a Tiberiom, stál Augustus. Augustus predstavuje vrchol slávy moci a prestíže Ríma. Ako protiklad k prvému a tretiemu posolstvu je predstavený písmenom trinásť, ktoré je symbolom vzbury. Augustus si upevnil svoje kráľovstvo tým, že podrobil vzburu Antónia a Kleopatry, najslávnejšiu vzburu v dejinách Ríma.

Augustus is the Roman power who conquered the third obstacle and in doing so he represented the Sunday law, and the Roman power who reigns during the forty-two symbolic months of Revelation thirteen’s chapter of rebellion. When placed before the Sunday law Pompey is both 1798 and 1989, making Pompey a symbol of Antiochus Magnus ending the fourth Syrian War from 219 unto 217 BC, in fulfillment of verse ten of chapter eleven. Julius Caesar is then aligned with verses eleven and twelve and the battle of the borderline, the battle of Raphia in 217 BC. There Julius is also Antiochus Magnus, and Augustus Caesar is also Antiochus Magnus in verse fifteen’s battle of Panium. Then in verse sixteen Tiberias is the Sunday law, but he is not Antiochus Magnus, for there he is Pompey, for Jesus always illustrates the end with the beginning. The verse marks the end of the Seleucid Empire typifying the end of the United States as the sixth kingdom of Bible prophecy.

Augustus je rímska mocnosť, ktorá dobyla tretiu prekážku, a tým predstavoval nedeľný zákon, ako aj rímsku mocnosť, ktorá vládne počas štyridsiatich dvoch symbolických mesiacov vzbury v trinástej kapitole Zjavenia. Keď je Pompeius postavený pred nedeľný zákon, predstavuje roky 1798 aj 1989, čím sa Pompeius stáva symbolom Antiocha Magna, ktorý ukončil štvrtú sýrsku vojnu od roku 219 do roku 217 pred Kr., v naplnení desiateho verša jedenástej kapitoly. Július Cézar je potom zosúladený s veršami jedenásť a dvanásť a s bitkou na pohraničí, s bitkou pri Ráfii v roku 217 pred Kr. Tam je Július takisto Antiochus Magnus a Augustus Cézar je takisto Antiochus Magnus v bitke pri Paniu vo verši pätnásť. Potom je v šestnástom verši Tiberias nedeľným zákonom, ale nie je Antiochus Magnus, lebo tam je Pompeiom, pretože Ježiš vždy znázorňuje koniec začiatkom. Tento verš označuje koniec Seleukovskej ríše, ktorá predobrazuje koniec Spojených štátov ako šiesteho kráľovstva biblického proroctva.

There are more alignments to be made of the four Roman rulers, and the line represents the hidden history of verse forty. The Maccabean line of verse twenty-three also illustrates the hidden history of verse forty. Then in verses twenty-four, the story of pagan Imperial Rome is represented by a time—three hundred and sixty years. The line of Roman history represented from verse twenty-four through to verse thirty is also an illustration of the hidden history of verse forty. It ends in verse thirty-one when the subject changes from pagan to papal Rome. Pagan Rome is still in the verse, but there it is not represented as the fourth kingdom of Bible prophecy, but as the political power that placed the papacy on the throne in 538. In 538 the papacy passed a Sunday law, so verse thirty-one is aligning with verses sixteen and forty-one. Verse twenty-four introduced the battle of Actium and the history associated with the line.

Je potrebné vykonať ešte viac zosúladení štyroch rímskych vládcov a táto línia predstavuje skryté dejiny štyridsiateho verša. Makabejská línia z dvadsiateho tretieho verša takisto znázorňuje skryté dejiny štyridsiateho verša. Potom je vo veršoch dvadsaťštyri znázornený príbeh pohanského cisárskeho Ríma prostredníctvom časového obdobia — tristošesťdesiatich rokov. Línia rímskych dejín predstavená od verša dvadsaťštyri až po verš tridsať je takisto znázornením skrytých dejín štyridsiateho verša. Končí sa vo verši tridsaťjeden, keď sa predmet mení z pohanského na pápežský Rím. Pohanský Rím je vo verši stále prítomný, no nie je tam predstavený ako štvrté kráľovstvo biblického proroctva, ale ako politická moc, ktorá v roku 538 dosadila pápežstvo na trón. V roku 538 pápežstvo prijalo nedeľný zákon, takže verš tridsaťjeden sa zosúlaďuje s veršami šestnásť a štyridsaťjeden. Verš dvadsaťštyri uviedol bitku pri Aktiu a dejiny spojené s touto líniou.

Verse twenty-four is identifying when pagan Rome began to rule supremely for three hundred and sixty years, and then in verse thirty-one papal Rome begins to rule supremely for twelve hundred and sixty-years. The beginning and ending of the line bear the signature of Christ, the Alpha and Omega. In the verses we have the history of Marc Antony, Cleopatra and Augustus Caesar. In verse sixteen pagan Rome conquered the Seleucid Empire in 65 BC, and then Judah in 63 BC. The third obstacle of Actium in 31 BC identified the end of the kingdom of Egypt, as typified by the first obstacles of the Seleucid’s in 65 BC. Once again, we find the signature of the First and the Last. 65 BC was the first of three obstacles and it represented the conquering of the king of the north and 31 BC represented the third of three obstacles and it represented the conquering of the king of the south. Judah, as the middle obstacle of the three obstacles, was having a civil war within the walls of Jerusalem when Pompey arrived in 63 BC. The second obstacle is a symbol of rebellion.

Dvadsiaty štvrtý verš určuje, kedy pohanský Rím začal zvrchovane vládnuť tristošesťdesiat rokov, a potom v tridsiatom prvom verši pápežský Rím začína zvrchovane vládnuť tisícdvestošesťdesiat rokov. Začiatok i koniec línie nesú podpis Krista, Alfy a Omegy. V týchto veršoch máme dejiny Marka Antonia, Kleopatry a cisára Augusta. V šestnástom verši pohanský Rím dobyl Seleukovskú ríšu v roku 65 pred Kr., a potom Judsko v roku 63 pred Kr. Tretia prekážka pri Aktiu v roku 31 pred Kr. označila koniec egyptského kráľovstva, ako to predobrazne naznačovali prvé prekážky Seleukovcov v roku 65 pred Kr. Opäť nachádzame podpis Prvého i Posledného. Rok 65 pred Kr. bol prvou z troch prekážok a predstavoval podmanenie kráľa severu, a rok 31 pred Kr. predstavoval tretiu z troch prekážok a predstavoval podmanenie kráľa juhu. Judsko ako prostredná prekážka z troch prekážok prežívalo občiansku vojnu v hradbách Jeruzalema, keď Pompei prišiel v roku 63 pred Kr. Druhá prekážka je symbolom vzbury.

In 538, the third obstacle for papal Rome was driven out of the City of Rome. That obstacle was the Goths, and there the fifth kingdom of Bible prophecy began; right where the fourth kingdom ended. And just as the fourth kingdom began at its third obstacle, the kingdom of Egypt was defeated, as had been typified in the first obstacle of the Seleucid kingdom. This identifies that the prophetic testimony found in verses twenty-four through to verse thirty, represent a line that is also to be located in the hidden history of verse forty. For this reason, it is essential to consider the various prophetic relationships that are represented by Marc Antony, Cleopatra, Julius Caesar, Pompey and Augustus Caesar.

V roku 538 bola tretia prekážka pápežského Ríma vyhnaná z mesta Rím. Tou prekážkou boli Góti a tam sa začalo piate kráľovstvo biblického proroctva; práve tam, kde sa štvrté kráľovstvo skončilo. A tak ako sa štvrté kráľovstvo začalo pri svojej tretej prekážke, bolo porazené egyptské kráľovstvo, ako to bolo predobrazené v prvej prekážke seleukovského kráľovstva. To ukazuje, že prorocké svedectvo nachádzajúce sa vo veršoch dvadsaťštyri až tridsať predstavuje líniu, ktorú treba takisto umiestniť do skrytých dejín štyridsiateho verša. Z tohto dôvodu je nevyhnutné venovať pozornosť rozličným prorockým vzťahom, ktoré predstavujú Marcus Antonius, Kleopatra, Július Cézar, Pompeius a Augustus Cézar.

So is the vaguest part of the passage of verse twenty-four unto thirty, when they speak lies at one table?

A tak je najnejasnejšia časť úseku od dvadsiateho štvrtého po tridsiaty verš tá, keď hovoria lži pri jednom stole?

> And both these kings’ hearts shall be to do mischief, and they shall speak lies at one table; but it shall not prosper: for yet the end shall be at the time appointed. Daniel 11:27.

> A srdcia oboch týchto kráľov budú naklonené páchať zlo a pri jednom stole budú hovoriť lži; no nebude sa im dariť, lebo koniec príde až v určenom čase. Daniel 11,27.

Uriah Smith identifies the two kings as Marc Antony and Augustus Caesar.

Uriáš Smith stotožňuje týchto dvoch kráľov s Marcom Antóniom a cisárom Augustom.

> “Verse twenty-seven quoted

> „Citovaný dvadsiaty siedmy verš“

> “Antony and Caesar were formerly in alliance. Yet under the garb of friendship they were both aspiring and intriguing for universal dominion. Their protestations of deference to, and friendship for, each other, were the utterances of hypocrites. They spoke lies at one table. Octavia, the wife of Antony and sister of Caesar, declared to the people of Rome at the time Antony divorced her, that she had consented to marry him solely with the hope that it would prove a pledge of union between Caesar and Antony. But that counsel did not prosper. The rupture came; and in the conflict that ensued, Caesar came off entirely victorious.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 276.

> „Antonius a Cézar boli kedysi v spojenectve. Predsa však pod rúškom priateľstva obaja ctižiadostivo usilovali a spriadali plány na všeobecnú nadvládu. Ich ubezpečenia o vzájomnej úcte a priateľstve boli výrokmi pokrytcov. Hovorili lži pri jednom stole. Octavia, manželka Antonia a sestra Cézara, vyhlásila ľudu Ríma v čase, keď sa s ňou Antonius rozviedol, že súhlasila vydať sa za neho jedine v nádeji, že to bude zárukou jednoty medzi Cézarom a Antoniom. No tá rada sa nevydarila. Došlo k roztržke; a v konflikte, ktorý potom nasledoval, vyšiel Cézar úplne víťazne.“ Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 276.

When Octavia identified that her marriage to Antony was as a pledge of union, it identified the marital alliance which had been typified earlier in chapter eleven with the Hellenistic-era marriage of Berenice to the Seleucid king Antiochus II Theos around 252 BC. Berenice was the daughter of Ptolemy II Philadelphus. Octavia and Berenice represent diplomatic marriages or prophetically, treaties. Verses five through ten identify the history of the diplomatic marriage between the southern and northern kingdoms, and when Marc Antony and Octavian, later known as Augustus Caesar, arranged the marriage, they also divided the kingdom into east and west.

Keď Oktávia rozpoznala, že jej manželstvo s Antoniom bolo zárukou zväzku, označovalo to manželskú alianciu, ktorá bola už skôr v jedenástej kapitole predobrazená helenistickým sobášom Bereniky so seleukovským kráľom Antiochom II. Theom okolo roku 252 pred Kr. Berenika bola dcérou Ptolemaia II. Filadelfa. Oktávia a Berenika predstavujú diplomatické manželstvá alebo v prorockom zmysle zmluvy. Verše päť až desať opisujú dejiny diplomatického manželstva medzi južným a severným kráľovstvom a keď Marcus Antonius a Oktavián, neskôr známy ako Augustus Caesar, dohodli toto manželstvo, rozdelili tiež kráľovstvo na východ a západ.

The Pact of Brundisium (40 BC) was a negotiated settlement between Marc Antony and Octavian (later Augustus) to resolve tensions in the Second Triumvirate after near-civil war. It involved dividing Roman territories (Antony east, Octavian west) and was sealed by Antony’s marriage to Octavia (Octavian’s sister). In 39 BC the original five-year Triumvirate term expired, Antony sailed to Italy with 300+ ships that were initially denied to land at Brundisium, so they ultimately docked at Tarentum. Octavian met him there after prolonged mediations produced by an unwillingness of Antony’s army to fight with Octavian’s army and vise versa. Octavia played a key mediating role, persuading Antony to support Octavian against Sextus Pompey. They renewed the Triumvirate for another five years (to 32 BC), with Antony providing Octavian 120 ships in exchange for promised troops (which Octavian later withheld).

Brundísiová dohoda (40 pred Kr.) bola vyrokovaným urovnaním medzi Marcom Antoniom a Octaviánom (neskorším Augustom) s cieľom vyriešiť napätie v Druhom triumviráte po takmer občianskej vojne. Zahŕňala rozdelenie rímskych území (Antonius východ, Octavián západ) a bola spečatená Antoniovým manželstvom s Octaviou (Octaviánovou sestrou). V roku 39 pred Kr. pôvodné päťročné obdobie triumvirátu uplynulo, Antonius sa plavil do Itálie s viac ako 300 loďami, ktorým spočiatku nebolo dovolené pristáť v Brundísiu, a tak napokon zakotvili v Tarente. Octavián sa s ním tam stretol po zdĺhavých sprostredkovaniach vyvolaných neochotou Antoniovej armády bojovať proti Octaviánovej armáde a naopak. Octavia zohrala kľúčovú sprostredkovateľskú úlohu, keď presvedčila Antonia, aby podporil Octaviána proti Sextovi Pompeiovi. Obnovili triumvirát na ďalších päť rokov (do roku 32 pred Kr.), pričom Antonius poskytol Octaviánovi 120 lodí výmenou za prisľúbené vojsko (ktoré Octavián neskôr zadržal).

In 32 BC there was an open break between the two antagonists. Relations had deteriorated through propaganda, Antony’s eastern focus (with Cleopatra), and Octavian’s consolidation in the west. Octavian rejected later conference proposals from Antony before Actium.

V roku 32 pred Kr. došlo k otvorenému rozkolu medzi oboma protivníkmi. Vzťahy sa zhoršili v dôsledku propagandy, Antoniovho orientovania sa na Východ (s Kleopatrou) a Oktaviánovho upevňovania moci na Západe. Oktavián pred Aktiom odmietol Antoniove neskoršie návrhy na konferenciu.

In the diplomatic marriage with the king of the north (Antiochus) and the king of the south (Ptolemy), it was the southern king that supplied the bride, with the diplomatic marriage of Antony (the east) and Octavian (the west); the bride was supplied by the west. Both diplomatic marriages failed and the supplier of the daughter or sister was ultimately victorious over the power who broke the treaty.

V diplomatickom manželstve s kráľom severu (Antiochom) a kráľom juhu (Ptolemaiom) to bol južný kráľ, kto poskytol nevestu; v diplomatickom manželstve Antonia (východ) a Oktaviána (západ) nevestu poskytol západ. Obe diplomatické manželstvá zlyhali a ten, kto poskytol dcéru alebo sestru, napokon zvíťazil nad mocnosťou, ktorá porušila zmluvu.

## The Testimony of Three

Svedectvo troch

At the end of the Seleucid Empire there was a third treaty where lies were spoke at one table. This occurred in the context of the Fifth Syrian War (202–195 BC), when Antiochus III Magnus exploited the weakness of the Ptolemaic Kingdom after Ptolemy IV Philopator’s death in 204 BC. Ptolemy V Epiphanes (Ptolemy V) ascended the throne as a child (around age 5–6), leaving Egypt under regents and vulnerable to internal chaos, native revolts, and external threats.

Na konci Seleukovskej ríše došlo k tretej zmluve, pri ktorej sa pri jednom stole hovorili lži. Stalo sa to v kontexte piatej sýrskej vojny (202–195 pred Kr.), keď Antiochos III. Magnos využil slabosť Ptolemaiovského kráľovstva po smrti Ptolemaia IV. Filopatora v roku 204 pred Kr. Ptolemaios V. Epifanés (Ptolemaios V.) nastúpil na trón ako dieťa (vo veku približne 5–6 rokov), čím zostal Egypt pod vládou regentov a vystavený vnútornému chaosu, domácim povstaniam a vonkajším hrozbám.

Antiochus Magnus had already invaded and seized much of the Ptolemaic territories in Coele-Syria, Palestine, and Asia Minor after victories like the Battle of Panium (200 BC). Rather than fully conquering Egypt (which risked Roman intervention, as Rome was pressuring him to stay out of certain areas), he pursued a diplomatic marriage alliance as a “protector” figure. In 197/195 BC, as part of the peace treaty ending the war, Antiochus Magnus betrothed and then married his young daughter Cleopatra I Syra (also called Cleopatra Syra) to the child Ptolemy V (the marriage took place in 193 BC at Raphia; Ptolemy was 16, Cleopatra 10).

Antiochos Veľký už po víťazstvách, akou bola bitka pri Paniu (200 pred Kr.), vtrhol na veľkú časť ptolemaiovských území v Koilé-Sýrii, Palestíne a Malej Ázii a zmocnil sa jej. Namiesto toho, aby Egypt úplne dobyl (čo by prinášalo riziko rímskeho zásahu, keďže Rím naňho vyvíjal tlak, aby sa určitým oblastiam vyhýbal), usiloval sa o diplomatické manželské spojenectvo v postavení „ochrancu“. V rokoch 197/195 pred Kr. Antiochos Veľký v rámci mierovej zmluvy, ktorá ukončila vojnu, zasnúbil a potom vydal svoju mladú dcéru Kleopatru I. Syru (nazývanú aj Kleopatra Syra) za maloletého Ptolemaia V. (sobáš sa uskutočnil v roku 193 pred Kr. v Rafii; Ptolemaios mal 16 rokov, Kleopatra 10).

This was framed as a generous gesture: Antiochus positioned himself as an ally and “protector” of the young king, securing peace while retaining gains in Asia. The marriage gave him indirect influence over Egypt through his daughter (he hoped she would remain loyal to her Seleucid roots and act as a pro-Syrian voice in the Ptolemaic court). The ploy backfired for Cleopatra sided with her husband and Egypt, not her father, undermining Antiochus’s long-term control. This mirrors the Pact of Brundisium (40 BC) and related to Roman events in several ways.

Toto bolo prezentované ako veľkorysé gesto: Antiochos sa postavil do pozície spojenca a „ochrancu“ mladého kráľa, zabezpečujúceho mier a zároveň si ponechávajúceho zisky v Ázii. Manželstvo mu poskytlo nepriamy vplyv nad Egyptom prostredníctvom jeho dcéry (dúfal, že zostane verná svojim seleukovským koreňom a bude na ptolemaiovskom dvore vystupovať ako hlas naklonený Sýrii). Tento úklad sa obrátil proti nemu, lebo Kleopatra sa postavila na stranu svojho manžela a Egypta, nie svojho otca, čím narušila Antiochovu dlhodobú kontrolu. To odráža Brundízijský pakt (40 pred Kr.) a súviselo s rímskymi udalosťami viacerými spôsobmi.

Just as Antony married Octavia (sister of Octavian) to bind rival powers after near-war, Antiochus used his daughter’s marriage to Ptolemy V to formalize a temporary peace and territorial division (Seleucids kept conquests in the north, Ptolemy retained Egypt the south).

Tak ako sa Antonius oženil s Octaviou (sestrou Octaviana), aby po takmer vypuknutej vojne zviazal súperiace mocnosti, aj Antiochos využil sobáš svojej dcéry s Ptolemaiom V na formalizovanie dočasného mieru a územného rozdelenia (Seleukovci si ponechali výboje na severe, Ptolemaios si podržal Egypt na juhu).

Antiochus acted as a de facto guardian over the child-king Ptolemy V (via family ties), similar to how Octavian (and the Triumvirate) positioned themselves amid power vacuums or rivalries. In both cases, the “stronger” figure (Antiochus/Octavian) sought leverage over a vulnerable counterpart through kinship. Both arrangements brought short-term stability but ‘did not prosper’ long-term due to underlying distrust—Cleopatra favored Egypt (undermining Antiochus), while Antony’s eastern focus (Cleopatra VII) led to the breakdown with Octavian.

Antiochos vystupoval ako de facto poručník detského kráľa Ptolemaia V. (prostredníctvom rodinných zväzkov), podobne ako sa Octavianus (a druhý triumvirát) postavili do čela uprostred mocenských vákuí alebo rivalít. V oboch prípadoch sa „silnejšia“ postava (Antiochos/Octavianus) usilovala získať prevahu nad zraniteľným protějškom prostredníctvom príbuzenstva. Obe usporiadania priniesli krátkodobú stabilitu, no z dlhodobého hľadiska „nemali úspech“ pre skrytú nedôveru — Kleopatra stála na strane Egypta (čím podkopávala Antiocha), zatiaľ čo Antoniovo zameranie na Východ (Kleopatra VII.) viedlo k rozchodu s Octavianom.

Ptolemy V’s minority under regents parallels the instability after Julius Caesar’s death (leading to the Triumvirate’s formation and power struggles). The marriage of Berenice to Antiochus marked the beginning of the Seleucid Empire’s history in Daniel eleven, and the marriage of Antiochus Magnus daughter to the Egyptian child king, marked the ending of the Seleucid Empire. The ending of the marriage of Marc Antony to Octavia marked the ending of the Ptolemaic kingdom. The ending of Judah as God’s covenant people took place at the cross, and that Judean kingdom began with the Maccabees and the league they made with Rome. All of these prophetic lines are represented within the narrative of Daniel chapter eleven, and they all align with the hidden history of verse forty. Beginning in verse five we have the treaty of Berenice, that leads to Antiochus the Great and the treaty of his daughter Cleopatra Syra, that takes place in the history of the Maccabees of verse twenty-three. The Maccabees become part of the line based upon their rebellion against Antiochus Epiphanes, one of the last of the Seleucid Dynasty.

Maloletosť Ptolemaia V. pod vládou regentov je paralelou nestability po smrti Júlia Cézara (ktorá viedla k vytvoreniu triumvirátu a k mocenským zápasom). Sobáš Bereniky s Antiochom označil začiatok dejín Seleukovskej ríše v Danielovi jedenásť a sobáš dcéry Antiocha Magna s egyptským detským kráľom označil koniec Seleukovskej ríše. Ukončenie manželstva Marca Antónia s Octaviou označilo koniec ptolemaiovského kráľovstva. Koniec Júdu ako Božieho zmluvného ľudu nastal na kríži a toto judské kráľovstvo sa začalo Makabejcami a zmluvou, ktorú uzavreli s Rímom. Všetky tieto prorocké línie sú znázornené v rámci rozprávania jedenástej kapitoly Daniela a všetky sú v súlade so skrytými dejinami štyridsiateho verša. Počnúc piatym veršom máme zmluvu Bereniky, ktorá vedie k Antiochovi Veľkému a k zmluve jeho dcéry Kleopatry Syry, čo sa odohráva v dejinách Makabejcov z dvadsiateho tretieho verša. Makabejci sa stávajú súčasťou tejto línie na základe svojej vzbury proti Antiochovi Epifanovi, jednému z posledných predstaviteľov seleukovskej dynastie.

Antiochus Epiphanes is the Antiochus who was in Egypt in 168 BC near Alexandria during the Sixth Syrian War. Antiochus Epiphanes had invaded Egypt and was on the verge of capturing Alexandria. The Ptolemaic rulers appealed to Rome for help. Rome sent Popillius Laenas (with just a small entourage—no army) to deliver an ultimatum from the Senate; Antiochus must immediately withdraw from Egypt and Cyprus, or face war with Rome. When Antiochus received the letter and asked for time to consult his advisors, Popillius—described as stern and imperious—took his walking stick and drew a circle in the sand around the king’s feet. He then declared, “Before you step out of that circle, give me a reply to lay before the Senate.”

Antiochus Epifanés je ten Antiochus, ktorý sa nachádzal v Egypte roku 168 pred Kr. neďaleko Alexandrie počas šiestej sýrskej vojny. Antiochus Epifanés vtrhol do Egypta a bol na pokraji dobytia Alexandrie. Ptolemaiovskí vládcovia sa obrátili na Rím so žiadosťou o pomoc. Rím vyslal Popillia Laena (iba s malým sprievodom — bez vojska), aby doručil ultimátum od Senátu; Antiochus sa musí okamžite stiahnuť z Egypta a Cypru, inak bude čeliť vojne s Rímom. Keď Antiochus dostal list a požiadal o čas, aby sa poradil so svojimi radcami, Popillius — opísaný ako prísny a panovačný — vzal svoju vychádzkovú palicu a nakreslil do piesku kruh okolo kráľových nôh. Potom vyhlásil: „Skôr než vystúpiš z toho kruhu, daj mi odpoveď, ktorú predložím Senátu.“

The implication was clear; Antiochus could not leave the circle without committing to Rome’s demands—crossing it without agreement would mean war. Stunned and humiliated, Antiochus hesitated briefly but then agreed to comply, withdrew his forces from Egypt, and returned to Syria. This bold act of diplomacy (backed by Rome’s growing reputation for power) forced the retreat without a battle, showcasing Rome’s emerging dominance in the eastern Mediterranean. It’s widely cited as an origin for the phrase “drawing a line in the sand” (though it was literally a circle).

Dôsledok bol jasný; Antiochos nemohol opustiť kruh bez toho, aby sa zaviazal rímskym požiadavkám — prekročiť ho bez dohody by znamenalo vojnu. Antiochos, otrasený a ponížený, sa krátko zdráhal, no potom súhlasil, že sa podriadi, stiahol svoje vojská z Egypta a vrátil sa do Sýrie. Tento smelý diplomatický čin (podopretý rastúcou povesťou Ríma ako mocnosti) si vynútil ústup bez bitky a ukázal nastupujúcu nadvládu Ríma vo východnom Stredomorí. Tento príbeh sa často uvádza ako pôvod výrazu „nakresliť čiaru do piesku“ (hoci v skutočnosti išlo o kruh).

Antiochus Epiphanes also became the Protestant understanding of the power that exalts himself, falls and establishes the vision in verse fourteen of Daniel eleven.

Antiochus Epiphanes sa tiež stal v protestantskom chápaní mocnosťou, ktorá sa povyšuje, padá a napĺňa videnie vo štrnástom verši jedenástej kapitoly knihy Daniel.

> And in those times there shall many stand up against the king of the south: also the robbers of thy people shall exalt themselves to establish the vision; but they shall fall. Daniel 11:14.

> A v tých časoch povstanú mnohí proti kráľovi juhu; aj násilníci z tvojho ľudu sa povýšia, aby upevnili videnie; ale padnú. Daniel 11,14.

Antiochus IV Epiphanes reigned 175–164 BC, and was the eighth of thirteen Seleucid kings. He sought to impose Hellenistic culture and unify his empire under Greek religious practices. He plundered the Temple in 169 BC, banned Jewish practices (circumcision, Sabbath observance, Torah study), and forced sacrifices to pagan gods. In December 167 BC he erected a pagan altar (to Zeus) on top of the Jewish altar of burnt offerings in the Temple and sacrificed a pig, along with other profane acts. The desecration was the final straw for observant Jews, who saw it as the ultimate violation of the Temple’s sanctity and God’s law. It sparked immediate resistance when Mattathias (a priest from Modein) refused a Seleucid officer’s order to sacrifice to pagan gods and killed an apostate Jew and the officer, then fled to the hills with his sons (the future Maccabees). This ignited guerrilla warfare and revolt from 167–160 BC which aimed to restore Jewish worship, leading to the rededication of the Temple (Hanukkah) in 164 BC under Judas Maccabeus.

Antiochos IV. Epifanés vládol v rokoch 175–164 pred Kr. a bol ôsmym z trinástich seleukovských kráľov. Usiloval sa nanútiť helenistickú kultúru a zjednotiť svoju ríšu pod gréckymi náboženskými praktikami. V roku 169 pred Kr. vydrancoval Chrám, zakázal židovské náboženské úkony (obriezku, zachovávanie soboty, štúdium Tóry) a vynucoval obety pohanským bohom. V decembri 167 pred Kr. postavil na židovskom oltári zápalných obetí v Chráme pohanský oltár (Diovi) a obetoval na ňom sviňu spolu s inými znesväcujúcimi činmi. Toto znesvätenie bolo pre zbožných Židov poslednou kvapkou, keďže ho pokladali za vrcholné porušenie svätosti Chrámu a Božieho zákona. Okamžitý odpor vzplanul, keď Matatiáš (kňaz z Modiínu) odmietol rozkaz seleukovského dôstojníka obetovať pohanským bohom, zabil odpadlíckeho Žida i dôstojníka a potom utiekol so svojimi synmi (budúcimi Makabejcami) do vrchov. Tým sa rozpútala partizánska vojna a povstanie v rokoch 167–160 pred Kr., ktorých cieľom bolo obnoviť židovskú bohoslužbu, čo napokon viedlo k opätovnému posväteniu Chrámu (Chanuka) v roku 164 pred Kr. pod vedením Júdu Makabejského.

At the beginning and ending of the Seleucid Empire there was a significant treaty represented by a diplomatic marriage that possessed the element of division of either east and west, or north and south. As the Seleucid Empire waned Antiochus Epiphanes becomes the symbol of the rising Roman power, and the focus of the Maccabean’s indignation. Later in history he becomes the counterfeit of the prophetic symbol that establishes the vision. The power in verse twenty-two of chapter eleven is broken when the prince of the covenant was broken.

Na začiatku i na konci Seleukovskej ríše sa nachádzala významná zmluva, znázornená diplomatickým manželstvom, ktorá obsahovala prvok rozdelenia buď na východ a západ, alebo na sever a juh. Keď Seleukovská ríša upadala, Antiochos Epifanés sa stáva symbolom vzmáhajúcej sa rímskej moci a stredobodom rozhorčenia Makabejcov. Neskôr v dejinách sa stáva falzifikátom prorockého symbolu, ktorý ustanovuje videnie. Moc vo verši dvadsaťdva jedenástej kapitoly je zlomená vtedy, keď bol zlomený knieža zmluvy.

> And with the arms of a flood shall they be overflown from before him, and shall be broken; yea, also the prince of the covenant. Daniel 11:22.

> A ramená potopy budú odplavené spred neho a budú zlomené; áno, aj knieža zmluvy. Daniel 11,22.

Antiochus Epiphanes’ reign ended in 164 BC, almost two hundred years before Christ, “the prince of the covenant” was “broken” at the cross. What we wish to note here is that the Seleucid Empire began and ended with a diplomatic treaty marriage where the deceit between the two parties is a matter of the historical record. During the reign of Antiochus Epiphanes, the Maccabean revolt began, which typified the American Revolution. In the history of the Maccabees their struggle to throw off the Seleucid power included a significant treaty with Rome. The verse that identifies the treaty directly identifies Rome as working deceitfully, or telling lies at the treaty table.

Vláda Antiocha Epifanesa sa skončila v roku 164 pred Kr., takmer dvesto rokov predtým, než bol Kristus, „knieža zmluvy“, na kríži „zlomený“. To, čo si tu želáme zdôrazniť, je, že Seleukovská ríša sa začala aj skončila diplomatickým manželstvom uzavretým na základe zmluvy, pri ktorom je lesť medzi oboma stranami doložená historickým záznamom. Počas vlády Antiocha Epifanesa sa začalo makabejské povstanie, ktoré bolo predobrazom Americkej revolúcie. V dejinách Makabejcov ich zápas o strasenie seleukovskej moci zahŕňal významnú zmluvu s Rímom. Verš, ktorý túto zmluvu priamo označuje, zároveň priamo označuje Rím ako konajúci ľstivo, čiže hovoriaci lži pri rokovacom stole zmluvy.

> And after the league made with him he shall work deceitfully: for he shall come up, and shall become strong with a small people. Daniel 11:23.

> A po uzavretí zmluvy s ním bude konať podvodne; lebo vytiahne a zosilnie s malým počtom ľudu. Daniel 11:23.

Every prophetic line that precedes the time of the end in verse forty contains a broken treaty. Uriah Smith commenting on verse thirty’s “them that forsake the holy covenant” records the following:

Každá prorocká línia, ktorá predchádza času konca vo štyridsiatom verši, obsahuje porušenú zmluvu. Uriah Smith v komentári k tridsiatemu veršu o „tých, ktorí opúšťajú svätú zmluvu“, uvádza toto:

> “‘Indignation against the covenant;’ that is, the Holy Scriptures, the book of the covenant. A revolution of this nature was accomplished in Rome. The Heruli, Goths, and Vandals, who conquered Rome, embraced the Arian faith, and became enemies of the Catholic Church. It was especially for the purpose of exterminating this heresy that Justinian decreed the pope to be the head of the church and the corrector of heretics. The Bible soon came to be regarded as a dangerous book that should not be read by the common people, but all questions in dispute were to be submitted to the pope. Thus was indignity heaped upon God’s word. And the emperors of Rome, the eastern division of which still continued, had intelligence, or connived with the Church of Rome, which had forsaken the covenant, and constituted the great apostasy, for the purpose of putting down ‘heresy.’ The man of sin was raised to his presumptuous throne by the defeat of the Arian Goths, who then held possession of Rome, in A.D.538.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 281.

> „‚Rozhorčenie proti zmluve;‘ totiž proti Svätým písmam, knihe zmluvy. Revolúcia tohto druhu sa uskutočnila v Ríme. Heruli, Góti a Vandali, ktorí dobyli Rím, prijali ariánsku vieru a stali sa nepriateľmi Katolíckej cirkvi. Práve s osobitným cieľom vykoreniť túto herézu Justinian nariadil, aby pápež bol hlavou cirkvi a napravovateľom heretikov. Biblia sa čoskoro začala pokladať za nebezpečnú knihu, ktorú obyčajní ľudia nemajú čítať, ale všetky sporné otázky sa mali predkladať pápežovi. Tak bola na Božie slovo nakopená potupa. A rímski cisári, ktorých východná vetva ešte naďalej pretrvávala, boli v zhode, alebo tajne spolupôsobili, s Rímskou cirkvou, ktorá opustila zmluvu a vytvorila veľké odpadnutie, s cieľom potlačiť ‚herézu‘. Človek hriechu bol vyzdvihnutý na svoj opovážlivý trón porážkou ariánskych Gótov, ktorí vtedy držali Rím, v roku 538 po Kr.“ Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 281.

Verse five of Daniel eleven identifies the line of history where the king of the south provides a diplomatic bride as a symbol of a treaty that was thereafter broken by the king of the north. The retaliation of the king of the south typified the retaliation of Napoleon’s spiritual king of the south against the papal king of the north in 1798. The broken treaty of verses five through nine typified Napoleon’s broken treaty of Tolentino, which typified Putin’s claim of a broken treaty by NATO. The retaliation of Napoleon typified the retaliation of Putin against the Ukraine in 2014. Verse ten’s retaliation of Antiochus Magnus ending the fourth Syrian War aligns with Napoleon in 1798 and also Putin in 2014. Following verse fifteen’s battle of Panium n 200 BC, Antiochus arranged a diplomatic marriage with the hidden intent of taking Egypt under his command without employing military boots on the ground. Antiochus Magnus throne was passed to his son, who was assassinated which brought Antiochus Magnus’s youngest son, Antiochus Epiphanes to the throne. His actions in implementing Greek customs and religion brought about the Maccabean revolt, that led to the deceitful treaty with Rome in verse twenty-three. Verse twenty-four introduces pagan Rome and identifies Antony and Augustus’s table of lies. In verse thirty pagan Rome enters into dialogue with the papal church, who are noted as them that had broken the holy covenant.

Piaty verš Daniel 11 označuje líniu dejín, v ktorej kráľ juhu poskytuje diplomatickú nevestu ako symbol zmluvy, ktorú potom porušil kráľ severu. Odplata kráľa juhu predobrazovala odplatu Napoleonovho duchovného kráľa juhu proti pápežskému kráľovi severu v roku 1798. Porušená zmluva vo veršoch päť až deväť predobrazovala Napoleonovu porušenú Tolentinskú zmluvu, ktorá predobrazovala Putinovo tvrdenie o porušenej zmluve zo strany NATO. Napoleonova odplata predobrazovala Putinovu odplatu proti Ukrajine v roku 2014. Odplata Antiocha Magna vo verši desať, ktorá ukončuje štvrtú sýrsku vojnu, je v súlade s Napoleonom v roku 1798 a tiež s Putinom v roku 2014. Po bitke pri Paniu vo verši pätnásť v roku 200 pred Kr. Antiochos zariadil diplomatické manželstvo so skrytým úmyslom dostať Egypt pod svoje velenie bez použitia vojenskej prítomnosti v teréne. Trón Antiocha Magna prešiel na jeho syna, ktorý bol zavraždený, čo priviedlo na trón najmladšieho syna Antiocha Magna, Antiocha Epifana. Jeho činy pri presadzovaní gréckych zvykov a náboženstva vyvolali Makabejské povstanie, ktoré viedlo k ľstivej zmluve s Rímom vo verši dvadsaťtri. Verš dvadsaťštyri uvádza pohanský Rím a označuje stôl lží Antonia a Augusta. Vo verši tridsať pohanský Rím vstupuje do dialógu s pápežskou cirkvou, ktorá je označená ako tí, ktorí porušili svätú zmluvu.

Verses twenty-four to thirty is the testimony of pagan Rome and verses thirty-one to forty provide the testimony of papal Rome. Every line of Daniel eleven verse one on through verse forty represents a line of prophecy that is applied in the hidden history of verse forty. The line of the Seleucid kingdom, the line of the Ptolemaic kingdom, the line of the Judean kingdom of the Maccabees, the line of pagan Rome and the line of papal Rome all illustrate the history of 1989 unto the Sunday law. Each of those lines identify a broken treaty as a major element of the history.

Verše dvadsaťštyri až tridsať predstavujú svedectvo pohanského Ríma a verše tridsaťjeden až štyridsať prinášajú svedectvo pápežského Ríma. Každý riadok Daniela 11, od verša 1 až po verš 40, predstavuje prorockú líniu, ktorá sa uplatňuje v skrytých dejinách verša 40. Línia seleukovského kráľovstva, línia ptolemaiovského kráľovstva, línia judského kráľovstva Makabejcov, línia pohanského Ríma i línia pápežského Ríma — všetky znázorňujú dejiny od roku 1989 až po nedeľný zákon. Každá z týchto línií označuje porušenú zmluvu ako hlavný prvok týchto dejín.

It is Rome that establishes the vision of Daniel eleven, and both pagan and papal Rome’s prophetic treaties of deceit are marked as progressive and as occurring before Rome ruled supremely for their respective and distinct prophetic periods. Both powers marked the beginning of the prophetic period of supremacy as beginning when their third obstacle was overcome. Before the soon coming Sunday law in the United States there will be a treaty of deceit between two powers. Four times the two powers have been the kings of the south and the north, once between the glorious land of Judah and Rome, once between two parts of the Roman triumvirate and once between pagan and papal Rome. In both deceitful treaties concerning Rome it amounted to a treaty between one half of the Roman empire, whether Antony of the east, Augustus of the west, or pagan Rome of the east and papal Rome of the west. Four treaties of deceit between the kings of the north and south, two between the kings of the east and west and one between the soon-to-be king of the north and the glorious land.

Je to Rím, ktorý ustanovuje videnie jedenástej kapitoly Daniela, a prorocké zmluvy lsti pohanského i pápežského Ríma sú označené ako postupné a ako udalosti, ku ktorým došlo predtým, než Rím vládol zvrchovane počas svojich príslušných a odlišných prorockých období. Obe mocnosti označili začiatok prorockého obdobia svojej nadvlády za čas, keď bola prekonaná ich tretia prekážka. Pred čoskoro prichádzajúcim nedeľným zákonom v Spojených štátoch dôjde k zmluve lsti medzi dvoma mocnosťami. Štyrikrát boli tieto dve mocnosti kráľmi juhu a severu: raz medzi slávnou krajinou Judska a Rímom, raz medzi dvoma časťami rímskeho triumvirátu a raz medzi pohanským a pápežským Rímom. V oboch klamlivých zmluvách týkajúcich sa Ríma to v podstate bola zmluva medzi jednou polovicou Rímskej ríše, či už Antóniom východu, Augustom západu, alebo pohanským Rímom východu a pápežským Rímom západu. Štyri zmluvy lsti medzi kráľmi severu a juhu, dve medzi kráľmi východu a západu a jedna medzi čoskoro nastupujúcim kráľom severu a slávnou krajinou.

This concludes our initial presentation of the book of Daniel. The Panium series represents the conclusion of the series on the book of Daniel, which is the introduction to the hidden history of verse forty which we will continue to consider in the next article.

Týmto uzatvárame naše úvodné predstavenie knihy Daniel. Séria Panium predstavuje zavŕšenie série o knihe Daniel, ktorá je úvodom do skrytých dejín štyridsiateho verša, ktorými sa budeme ďalej zaoberať v nasledujúcom článku.

Back to Articles