Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Seventy-Three

Kniha Daniel – sto sedemdesiattri

The Papal Shadows: Unveiling the Influence and Intentions Behind “Hitler’s Pope”

Pápežské tiene: Odhaľovanie vplyvu a úmyslov za „Hitlerovým pápežom“

Author

Jeff Pippenger

Published

April 3, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

In the book titled, Hitler’s Pope, the author John Cornwell starts the story of the future pope who reigned when Hitler ruled Germany, with his grandfather and Pope Pius IX, who were driven out of the City of Rome. When Pius IX fled from the city of Rome, disguised as a nun, the only man he took with him was the future pope’s grandfather. Cornwall addresses the close relationship of the two men, and thereafter identifies how the future pope’s father also was connected with the power center of the Catholic Church. In doing so he identifies the social, political and religious environment of the history from the time of Pius IX, through World War II. The overview of history is tremendously informative.

V knihe s názvom Hitlerov pápež začína autor John Cornwell rozprávanie o budúcom pápežovi, ktorý vládol v čase, keď Hitler vládol Nemecku, jeho starým otcom a pápežom Piom IX., ktorí boli vyhnaní z mesta Rím. Keď Pius IX. utiekol z mesta Rím preoblečený za mníšku, jediným mužom, ktorého vzal so sebou, bol starý otec budúceho pápeža. Cornwell sa zaoberá blízkym vzťahom týchto dvoch mužov a následne poukazuje na to, ako bol aj otec budúceho pápeža spojený s mocenským centrom Katolíckej cirkvi. Týmto spôsobom vykresľuje sociálne, politické a náboženské prostredie dejín od čias Pia IX. až po druhú svetovú vojnu. Tento prehľad dejín je nesmierne poučný.

> “Another step in papal assumption was taken, when, in the eleventh century, Pope Gregory VII proclaimed the perfection of the Roman Church. Among the propositions which he put forth was one declaring that the church had never erred, nor would it ever err, according to the Scriptures. But the Scripture proofs did not accompany the assertion. The proud pontiff also claimed the power to depose emperors, and declared that no sentence which he pronounced could be reversed by anyone, but that it was his prerogative to reverse the decisions of all others.

> „Ďalší krok v pápežských nárokoch bol urobený, keď v jedenástom storočí pápež Gregor VII. vyhlásil dokonalosť Rímskej cirkvi. Medzi tvrdeniami, ktoré predložil, bolo aj jedno, podľa ktorého cirkev nikdy nepochybila a ani nikdy nepochybí, podľa Písem. Túto výpoveď však nesprevádzali dôkazy z Písma. Pyšný pontifik si nárokoval aj moc zosadzovať cisárov a vyhlásil, že nijaký výrok, ktorý vyslovil, nemôže byť nikým zrušený, zatiaľ čo jeho výsadou je rušiť rozhodnutia všetkých ostatných.

> “A striking illustration of the tyrannical character of this advocate of infallibility was given in his treatment of the German emperor, Henry IV. For presuming to disregard the pope’s authority, this monarch was declared to be excommunicated and dethroned. Terrified by the desertion and threats of his own princes, who were encouraged in rebellion against him by the papal mandate, Henry felt the necessity of making his peace with Rome. In company with his wife and a faithful servant he crossed the Alps in midwinter, that he might humble himself before the pope. Upon reaching the castle whither Gregory had withdrawn, he was conducted, without his guards, into an outer court, and there, in the severe cold of winter, with uncovered head and naked feet, and in a miserable dress, he awaited the pope’s permission to come into his presence. Not until he had continued three days fasting and making confession, did the pontiff condescend to grant him pardon. Even then it was only upon condition that the emperor should await the sanction of the pope before resuming the insignia or exercising the power of royalty. And Gregory, elated with his triumph, boasted that it was his duty to pull down the pride of kings.” The Great Controversy, 57.

> „Nápadnú ilustráciu tyranského charakteru tohto zástancu neomylnosti podalo jeho zaobchádzanie s nemeckým cisárom Henrichom IV. Za to, že sa opovážil nedbať na pápežskú autoritu, bol tento panovník vyhlásený za exkomunikovaného a zosadeného z trónu. Henrich, zdesený odpadnutím a vyhrážkami vlastných kniežat, ktoré boli pápežským nariadením povzbudzované k vzbure proti nemu, pocítil nevyhnutnosť zmieriť sa s Rímom. V sprievode svojej manželky a verného služobníka prešiel uprostred zimy cez Alpy, aby sa ponížil pred pápežom. Keď dorazil k hradu, do ktorého sa Gregor utiahol, bol bez svojej stráže uvedený do vonkajšieho nádvoria a tam v krutom zimnom chlade, s odkrytou hlavou a bosými nohami, v biednom odeve očakával pápežovo dovolenie predstúpiť pred neho. Až keď zotrval tri dni v pôste a vo vyznávaní, pontifex sa uráčil udeliť mu odpustenie. Aj vtedy to bolo len pod podmienkou, že cisár bude čakať na pápežov súhlas, skôr než znovu prijme odznaky alebo bude vykonávať kráľovskú moc. A Gregor, povznesený svojím triumfom, sa chválil, že je jeho povinnosťou zlomiť pýchu kráľov.“ Veľký spor vekov, 57.

Gregory VII was an “advocate of infallibility,” but the ridiculous claim was not made an official doctrine (dogma), until Pius IX, who made the foolish claim an established doctrine at the first Vatican Council. The doctrine was passed July 18, 1870, one hundred and fifty years to the day before the first disappointment of the one hundred and forty-four thousand.

Gregor VII. bol „zástancom neomylnosti“, no toto smiešne tvrdenie nebolo vyhlásené za oficiálnu náuku (dogmu), až kým Pius IX. neurobil z tohto bláznivého tvrdenia ustanovenú náuku na Prvom vatikánskom koncile. Táto náuka bola prijatá 18. júla 1870, presne sto päťdesiat rokov pred prvým sklamaním sto štyridsaťštyritisíc.

What is informative about the history is that when Pius IX organized the first Vatican Council, and implemented his doctrine of infallibility, his motivation was brought about by his hatred of what was called “modernism.” It was not rooted in the idea that a pope could make no errors when defining biblical doctrines, it was a defense of the papal opposition to the influence that had been produced by the French Revolution. It was directed against what would ultimately be known as Communism.

Poučné na dejinách je to, že keď Pius IX. zvolal Prvý vatikánsky koncil a presadil svoje učenie o neomylnosti, jeho pohnútkou bola nenávisť voči tomu, čo sa nazývalo „modernizmom“. Nebolo to založené na predstave, že pápež sa pri definovaní biblických náuk nemôže dopustiť omylu; bola to obrana pápežského odporu voči vplyvu, ktorý vyvolala Francúzska revolúcia. Bolo to namierené proti tomu, čo sa napokon stalo známym ako komunizmus.

The French Revolution brought about an upheaval in the ruling structure of European nations, with a particular hatred for the monarchy that is the papacy. It was an Italian Republican revolt that had temporarily driven Pius IX, and his right-hand man out of Rome. The “modernism,” that was represented by the various philosophies that were produced by the French Revolution was Pius IX’s, arch enemy, and his doctrine of infallibility was designed to sustain every claim that the pope made against the modernists ideas that were produced by the French Revolution.

Francúzska revolúcia spôsobila prevrat vo vládnej štruktúre európskych národov, s osobitnou nenávisťou voči monarchii, ktorou je pápežstvo. Talianske republikánske povstanie dočasne vyhnalo Pia IX. i jeho pravú ruku z Ríma. „Modernizmus“, ktorý predstavovali rozličné filozofie zrodené z Francúzskej revolúcie, bol úhlavným nepriateľom Pia IX. a jeho náuka o neomylnosti bola navrhnutá tak, aby podoprela každý nárok, ktorý pápež vznášal proti modernistickým ideám zrodeným z Francúzskej revolúcie.

Daniel chapter eleven, verse forty identifies that in 1798, the king of the south (atheistic France), delivered the deadly wound to the king of the north (the papacy).

Daniel 11,40 uvádza, že v roku 1798 uštedril kráľ juhu (ateistické Francúzsko) smrteľnú ranu kráľovi severu (pápežstvu).

Pius IX’s doctrine of infallibility was connected with the war represented by verse forty of Daniel eleven, and from the latter part of 1869 to the following year Pius IX called together the first Vatican Council, known as Vatican 1, for the purpose of confirming that the pope was the head of Catholicism, and that Catholicism was the head of all the churches, as had been proclaimed by Justinian’s decree in the year 533.

Doktrína neomylnosti Pia IX. bola spojená s vojnou znázornenou v štyridsiatom verši jedenástej kapitoly Daniela a od druhej polovice roku 1869 až do nasledujúceho roku Pius IX. zvolal prvý vatikánsky koncil, známy ako Vatikán I., s cieľom potvrdiť, že pápež je hlavou katolicizmu a že katolicizmus je hlavou všetkých cirkví, ako to bolo vyhlásené Justiniánovým dekrétom v roku 533.

The Second Vatican Council, also known as Vatican II, was held from 1962 to 1965. It was a landmark event in the history of the Catholic Church, and one of the most significant ecumenical councils in modern times. The council convened under the leadership of Pope John XXIII and continued during the pontificate of Pope Paul VI after John XXIII’s death in 1963. It is important to recognize the distinct difference between these two councils.

Druhý vatikánsky koncil, známy aj ako Vaticanum II, sa konal v rokoch 1962 až 1965. Bol prelomovou udalosťou v dejinách Katolíckej cirkvi a jedným z najvýznamnejších ekumenických koncilov modernej doby. Koncil bol zvolaný pod vedením pápeža Jána XXIII. a po jeho smrti v roku 1963 pokračoval počas pontifikátu pápeža Pavla VI. Je dôležité rozpoznať zreteľný rozdiel medzi týmito dvoma koncilmi.

The first council was to establish what is called the “primacy,” of the pope, meaning that the pope is the supreme ruler, teacher and shepherd of the Church, responsible for preserving and interpreting the doctrines of faith. His authority consisted in defining dogmas, issuing doctrinal decrees, and making authoritative pronouncements on matters of faith and morals, known as papal infallibility. It includes the pope’s jurisdictional authority over the universal church, including the power to appoint bishops, regulate the sacraments, and govern the church’s administration.

Prvý koncil mal ustanoviť to, čo sa nazýva „primát“ pápeža, čo znamená, že pápež je najvyšším vládcom, učiteľom a pastierom Cirkvi, zodpovedným za zachovávanie a vykladanie náuk viery. Jeho autorita spočívala v definovaní dogiem, vydávaní doktrinálnych dekrétov a v autoritatívnych vyhláseniach o otázkach viery a mravov, známych ako pápežská neomylnosť. Zahŕňa to aj pápežovu jurisdikčnú autoritu nad univerzálnou Cirkvou, vrátane moci menovať biskupov, upravovať sviatosti a spravovať administratívu Cirkvi.

The second council was to redirect the church into an ecumenical entity. The councils were directly opposite propositions. The conservative first council was contradicted by the liberal second council. Those two factions were as different as night and day, and the prophecy that is attributed to the three secrets of Fatima identify an internal war fitly represented by these two councils.

Druhý koncil mal presmerovať cirkev na ekumenický subjekt. Tieto koncily predstavovali navzájom priamo protikladné stanoviská. Konzervatívnemu prvému koncilu odporoval liberálny druhý koncil. Tieto dve frakcie sa od seba líšili ako noc a deň a proroctvo pripisované trom fatimským tajomstvám označuje vnútornú vojnu, ktorú tieto dva koncily výstižne predstavujú.

The prophecy identifies a class who uphold the primacy represented by Pius IX as being represented by what is either called the “white pope,” the “good pope,” or the “good bishop”, and the other class, associated with Vatican II, are represented by the “black pope,” or the “bad pope,” or the “bad bishop.” The controversy of the two political concepts is represented when you visit the shrine of the miracle of Fatima, in Fatima, Portugal. When entering, the walkway is set between a statue of a black pope on one side, and a white pope on the other side.

Proroctvo označuje jednu skupinu, ktorá zastáva primát predstavovaný Piom IX., ako tú, ktorú predstavuje buď „biely pápež“, „dobrý pápež“ alebo „dobrý biskup“; a druhú skupinu, spojenú s Druhým vatikánskym koncilom, predstavuje „čierny pápež“ alebo „zlý pápež“, alebo „zlý biskup“. Spor týchto dvoch politických koncepcií je znázornený pri návšteve svätyne fatimského zázraku vo Fatime v Portugalsku. Pri vstupe je prístupová cesta umiestnená medzi sochou čierneho pápeža na jednej strane a bieleho pápeža na druhej strane.

It therefore becomes part of the heritage of the man that would ultimately become what the book identifies as Hitler’s pope, that his roots are entwined in the struggle between modernism (the king of the south), and papal primacy (the king of the north).

Preto sa to stáva súčasťou dedičstva muža, ktorý sa napokon mal stať tým, koho kniha označuje ako Hitlerovho pápeža, takže jeho korene sú späté so zápasom medzi modernizmom (kráľom juhu) a pápežským primátom (kráľom severu).

It is to be understood that the author of the book we are considering was a Catholic of good standing, and his stated purpose for writing the book was to shed light upon the claim that the pope that reigned during World War 2 had supported Hitler, the Nazi’s or had any culpability in the holocaust against the Jews, and others. When Cornwell addresses Pius XII’s grandfather, who was the right-hand man that ordained the Vatican 1 council, the history of the struggle between the kings of the south and north is being acted out in that very history. When the “Republicanism” revolution reached Italy, for about a year, the Italians drove Pius IX out of the city of Rome, and from then on, even after he returned, all the papacy has ever owned was the one hundred and ten acres, known as Vatican City.

Treba chápať, že autor knihy, ktorou sa zaoberáme, bol katolík v dobrom postavení a jeho deklarovaným cieľom pri písaní tejto knihy bolo vrhnúť svetlo na tvrdenie, že pápež, ktorý vládol počas druhej svetovej vojny, podporoval Hitlera, nacistov alebo niesol akúkoľvek vinu na holokauste proti Židom a iným. Keď sa Cornwell zaoberá starým otcom Pia XII., ktorý bol pravou rukou muža, ktorý zorganizoval Prvý vatikánsky koncil, dejiny zápasu medzi kráľmi juhu a severu sa odohrávajú práve v tejto histórii. Keď revolúcia „republikanizmu“ dosiahla Taliansko, Taliani približne na jeden rok vyhnali Pia IX. z mesta Rím, a odvtedy, aj po jeho návrate, všetko, čo pápežstvo kedy vlastnilo, bolo oných sto desať akrov známych ako Vatikánsky mestský štát.

The only way he was even able to return to the Vatican is with the help of French troops, and a loan from the Rothschilds, the infamous Jewish bankers. To intelligently understand the papal complicity in the holocaust during World War II, requires some basic understanding of Europe’s attitude towards the Jews since the crucifixion of Christ. The book suggests that antisemitism and racism are two different attitudes, claiming Hitler’s hatred of the Jews was racist, for Hitler viewed the Jews as a lesser category of human beings, whereas antisemitism was the hatred of the Jews because they killed God. Whether they are one and the same, or there is actually a distinction between the two, the reality of the plight of the Jews is worth understanding.

Jediný spôsob, akým sa vôbec mohol vrátiť do Vatikánu, bol s pomocou francúzskych vojsk a pôžičky od Rothschildovcov, neslávne známych židovských bankárov. Aby bolo možné fundovane porozumieť pápežskej spoluvine na holokauste počas druhej svetovej vojny, je potrebné určité základné porozumenie postoju Európy voči Židom od ukrižovania Krista. Kniha naznačuje, že antisemitizmus a rasizmus sú dva odlišné postoje, pričom tvrdí, že Hitlerova nenávisť voči Židom mala rasový charakter, lebo Hitler považoval Židov za nižšiu kategóriu ľudských bytostí, zatiaľ čo antisemitizmus bol nenávisťou voči Židom preto, lebo zabili Boha. Či je to jedno a to isté, alebo medzi týmito dvoma skutočne existuje rozdiel, skutočnosť údelu Židov stojí za pochopenie.

For instance, in America today if the word “ghetto,” is used most think it is the definition of the poor, run down side of town. But the term “ghetto,” originally referred to a section of a city, especially in Venice, Italy, where Jews were compelled to live during the Middle Ages. The first ghetto was established in Venice in 1516, when the Venetian Republic confined Jews to a designated area of the city known as the “geto nuovo” (new foundry), which eventually became known as the ghetto.

Napríklad v dnešnej Amerike si pri použití slova „ghetto“ väčšina ľudí myslí, že ide o označenie chudobnej, zanedbanej časti mesta. Pôvodne však výraz „ghetto“ označoval časť mesta, najmä v Benátkach v Taliansku, kde boli Židia v období stredoveku nútení žiť. Prvé ghetto bolo zriadené v Benátkach roku 1516, keď Benátska republika obmedzila Židov na vyhradenú časť mesta známu ako „geto nuovo“ (nová zlievareň), ktorá sa napokon začala označovať ako ghetto.

In Europe through the Middle Ages, Jews were restricted as to where they could live, and also the professions they were allowed to practice. The restrictions were based upon the old definition of antisemitism, which referred to the belief that the Jews had killed God, and that all of their subsequent problems had been brought upon themselves through their own actions.

V Európe počas stredoveku boli Židia obmedzovaní v tom, kde mohli bývať, a aj v povolaniach, ktoré smeli vykonávať. Tieto obmedzenia vychádzali zo starého vymedzenia antisemitizmu, ktoré sa vzťahovalo na presvedčenie, že Židia zabili Boha a že všetky ich následné problémy si privodili sami vlastným konaním.

In the Middle Ages, it was an established tradition that Christians could not lend money or accept interest for a loan. The Jews were exempt from that restriction, and lending money became one of the professions that Jews were allowed to perform. The Jewish bankers, such as the Rothschild family, were the money changers in response to legal restrictions against what professions they were allowed to perform. When Pius IX needed funds to return to the Vatican, the frustration of no longer ruling the city of Rome was magnified by his need to reach out to the Jews for money.

V stredoveku bolo ustálenou tradíciou, že kresťania nemohli požičiavať peniaze ani prijímať úrok z pôžičky. Židia boli z tohto obmedzenia vyňatí a požičiavanie peňazí sa stalo jedným z povolaní, ktoré Židia smeli vykonávať. Židovskí bankári, ako napríklad rodina Rothschildovcov, pôsobili ako zmenárnici v dôsledku právnych obmedzení týkajúcich sa toho, aké povolania smeli vykonávať. Keď Pius IX. potreboval finančné prostriedky na návrat do Vatikánu, frustrácia z toho, že už nevládol mestu Rím, bola umocnená tým, že sa musel obrátiť na Židov so žiadosťou o peniaze.

Prior to his being driven out of Rome Pius IX had appeared to be in one of two camps concerning the Jews and the church’s relation to the Jews. The two camps consisted of those who believed the Jews, no matter what happens to them, are simply getting what they deserve, and the other tended to show a little mercy towards the Jews. When Pius IX returned to the Vatican, after being driven out, the mercy he had sometimes manifested prior to his exile was never manifested again. Before his exile he had shut down the ghetto in the city of Rome, and after his return he re-established the ghetto, and began a taxation upon the Jews in order to regroup his financial losses.

Predtým, ako bol Pius IX. vyhnaný z Ríma, zdalo sa, že zaujíma jedno z dvoch stanovísk týkajúcich sa Židov a vzťahu cirkvi k Židom. Tieto dve stanoviská pozostávali z tých, ktorí verili, že Židia bez ohľadu na to, čo sa s nimi stane, jednoducho dostávajú to, čo si zaslúžia, a z druhého, ktoré malo sklon prejavovať voči Židom istú mieru milosrdenstva. Keď sa Pius IX. po svojom vyhnaní vrátil do Vatikánu, milosrdenstvo, ktoré pred svojím exilom niekedy prejavoval, sa už nikdy viac neprejavilo. Pred svojím exilom zrušil geto v meste Rím a po svojom návrate ho znovu zaviedol a začal ukladať Židom dane, aby znovu získal svoje finančné straty.

Pope Pius IX’s right-hand man was Marcantonio Pacelli, the grandfather of Hitler’s pope. He was an attorney that belonged to a special class of attorneys that supported the papacy. His son became part of that same elite class of attorneys, as did his grandson, who would ultimately become Hitler’s pope. After the book runs through the history of Eugenio Pacelli’s grandfather, his father, and his youth and education, it addresses the position that Pacelli took up as he began his work for the papacy. As an attorney, descending from the elite papal attorneys, he was picked to head up a department that specialized in contracts, which are called concords. In 1901 Pacelli was brought into the office of the Papal Secretariat of State.

Pravou rukou pápeža Pia IX. bol Marcantonio Pacelli, starý otec Hitlerovho pápeža. Bol právnikom, ktorý patril k osobitnej triede právnikov podporujúcich pápežstvo. Jeho syn sa stal súčasťou tej istej elitnej triedy právnikov, rovnako ako aj jeho vnuk, ktorý sa napokon stal Hitlerovým pápežom. Keď kniha prechádza dejinami starého otca Eugenia Pacelliho, jeho otca, ako aj jeho mladosti a vzdelania, zaoberá sa aj postavením, ktoré Pacelli zaujal, keď začal pracovať pre pápežstvo. Ako právnik, pochádzajúci z elitných pápežských právnikov, bol vybraný, aby viedol oddelenie špecializujúce sa na zmluvy, ktoré sa nazývajú konkordáty. V roku 1901 bol Pacelli prijatý do úradu Pápežského štátneho sekretariátu.

Pacelli became the envoy to the nations. Prophetically Pacelli became the legal point of contact that consummated the fornication of the kings of the earth with the papacy. In 1903, Pius X was coronated as pope. Immediately he began to attack the “intellectual poison” that produced “relativism and skepticism.” The man who ran Pius X’s effort to eradicate “modernism” was Umberto Benigni, who worked in the same office as Pacelli. Benigni once stated of a group of world-class historians, that they were men for whom, “history is nothing but a continual desperate attempt to vomit. For this sort of human being there is only one remedy: the inquisition!” To Benigni, a historian that expressed any sympathy with the ideas that came from the French Revolution were to be executed.

Pacelli sa stal vyslancom k národom. V prorockom zmysle sa Pacelli stal právnym styčným bodom, ktorý dovŕšil smilstvo kráľov zeme s pápežstvom. V roku 1903 bol Pius X. korunovaný za pápeža. Okamžite začal útočiť na „intelektuálny jed“, ktorý plodil „relativizmus a skepticizmus“. Mužom, ktorý viedol úsilie Pia X. o vykorenenie „modernizmu“, bol Umberto Benigni, ktorý pracoval v tom istom úrade ako Pacelli. Benigni raz o skupine historikov svetovej úrovne vyhlásil, že to boli muži, pre ktorých „dejiny nie sú ničím iným než neustálym zúfalým pokusom zvracať. Na tento druh ľudskej bytosti existuje len jediný liek: inkvizícia!“ Podľa Benigniho mal byť historik, ktorý prejavil akúkoľvek sympatiu k myšlienkam pochádzajúcim z Francúzskej revolúcie, popravený.

Officially, Benigni ran the propaganda ministry for the papacy, but unofficially he also ran a clandestine spy network, designed to identify any Catholics that had any sympathy for the “modernism,” that had originated with the king of the south. Ultimately in 1910, his work produced a directive that obliged employees of the papacy to swear an oath, called the Antimodernist Oath. It is still in force. To be employed by the Vatican you must swear to a hatred of modernist ideas, which today we would call communistic ideas.

Oficiálne Benigni viedol propagandistickú službu pápežstva, no neoficiálne riadil aj tajnú špionážnu sieť, určenú na odhaľovanie všetkých katolíkov, ktorí prejavovali akékoľvek sympatie k „modernizmu“, pochádzajúcemu od kráľa juhu. Napokon v roku 1910 jeho činnosť vyústila do smernice, ktorá zamestnancov pápežstva zaväzovala skladať prísahu nazývanú Antimodernistická prísaha. Tá je stále v platnosti. Ak má byť človek zamestnaný vo Vatikáne, musí prisahať nenávisť voči modernistickým ideám, ktoré by sme dnes nazvali komunistickými ideami.

In the summary of Cronwell’s book, on the flyleaf it states, “In the first decade of the century, as a brilliant young Vatican lawyer, Pacelli helped shape an ideology of unprecedented papal power; during the 1920’s he employed cunning and blackmail to impose power in Germany. In 1933, Hitler became his perfect negotiating partner and a concordant was established that granted religious and educational advantages to the Catholic Church in exchange for Catholic withdrawal from social and political action. This ‘voluntary’ abdication of political Catholicism imposed from Rome facilitated the rise of Nazism.

V zhrnutí Cronwellovej knihy sa na predsádke uvádza: „V prvom desaťročí storočia Pacelli ako brilantný mladý vatikánsky právnik pomáhal formovať ideológiu dovtedy nevídanej pápežskej moci; počas dvadsiatych rokov používal ľsť a vydieranie, aby presadil moc v Nemecku. V roku 1933 sa Hitler stal jeho dokonalým partnerom na rokovania a bol uzavretý konkordát, ktorý poskytol Katolíckej cirkvi náboženské a vzdelávacie výhody výmenou za katolícke stiahnutie sa zo spoločenskej a politickej činnosti. Táto z Ríma nanútená „dobrovoľná“ abdikácia politického katolicizmu uľahčila vzostup nacizmu.

At a cabinet meeting on July 14, 1933, Adolph Hitler expressed his opinion that very month that the concordance manufactured by Pacelli with the Nazi’s gave Germany created “an area of trust…. In the developing struggle against international Jewry.”

Na zasadnutí vlády 14. júla 1933 Adolf Hitler v tom istom mesiaci vyjadril svoj názor, že konkordát, ktorý Pacelli uzavrel s nacistami, vytvoril pre Nemecko „sféru dôvery.... V rozvíjajúcom sa boji proti medzinárodnému židovstvu.“

Cornwell’s book was not well received by Catholics who refused to accept the evidence that Pacelli was the primary reason that Hitler was able to rise to power, for Germany was a majority of Catholics. Pacelli had struck an agreement that prevented the Catholic publishing house, Catholic news agencies and Catholic schools from saying anything about the direction of Hitler from 1933 onward. The book traces the obvious anti-Semitic bent of Pacelli, who thereafter became the pope during World War II. At least three items can be established on very reliable historical sources from the book.

Cornwellova kniha nebola katolíkmi, ktorí odmietli prijať dôkazy o tom, že Pacelli bol hlavnou príčinou toho, že Hitler sa mohol dostať k moci, dobre prijatá, pretože Nemecko bolo prevažne katolícke. Pacelli uzavrel dohodu, ktorá od roku 1933 bránila katolíckemu vydavateľstvu, katolíckym spravodajským agentúram a katolíckym školám povedať čokoľvek o smerovaní Hitlera. Kniha sleduje zjavné antisemitské zameranie Pacelliho, ktorý sa potom počas druhej svetovej vojny stal pápežom. Na základe knihy možno z veľmi spoľahlivých historických prameňov preukázať prinajmenšom tri skutočnosti.

The first is the warfare of the king of the north and the king of the south, as represented in Daniel chapter eleven. In that warfare the enemies are Catholicism against atheism, the pope against Communism. The other point is that the pope employed Nazism as his proxy army against atheism during World War II, just as the pope employed apostate Protestantism in 1989, as its proxy army against the atheism of the USSR. The book also identifies the internal and external prophetic structure represented by the satanic messages that came forth from the miracle at Fatima.

Prvým je vojna kráľa severu a kráľa juhu, ako je znázornená v jedenástej kapitole knihy Daniel. V tomto zápase stoja nepriatelia katolicizmus proti ateizmu, pápež proti komunizmu. Ďalším bodom je, že pápež počas druhej svetovej vojny použil nacizmus ako svoje zástupné vojsko proti ateizmu, tak ako pápež v roku 1989 použil odpadlícky protestantizmus ako svoje zástupné vojsko proti ateizmu ZSSR. Kniha tiež identifikuje vnútornú i vonkajšiu prorockú štruktúru, ktorú predstavujú satanské posolstvá, ktoré vyšli z fatimského zázraku.

The borderline war of Raphia, represented in verses eleven and twelve of Daniel eleven, represent the war of the borderline currently playing out in the Ukraine. The ancient war was a hot war, the second is the second proxy war, with the proxy armies involved in mortal interaction. Raphia identifies the borderline war as being between the king of the north and the king of the south, but prophecy teaches that until the soon coming Sunday law, the whore of Tyre is forgotten, Jezebel is in Samaria, and Herodias skipped Herod’s birthday party. Those three witnesses of the role of the king of the north in this current history, is that she is behind the scenes pulling the strings. The hot wars, proxy wars and cold wars that happen while she is forgotten are accomplished by her proxy armies.

Pohraničná vojna pri Ráfii, predstavená v jedenástom a dvanástom verši jedenástej kapitoly Daniela, predstavuje pohraničnú vojnu, ktorá sa v súčasnosti odohráva na Ukrajine. Staroveká vojna bola horúcou vojnou; tá druhá je druhou zástupnou vojnou, v ktorej sú zástupné armády zapojené do smrteľného stretu. Ráfia označuje pohraničnú vojnu ako vojnu medzi kráľom severu a kráľom juhu, no proroctvo učí, že až do čoskoro prichádzajúceho nedeľného zákona je neviestka z Týru zabudnutá, Jezábel je v Samárii a Herodiada vynechala Herodesovu narodeninovú hostinu. Títo traja svedkovia o úlohe kráľa severu v tejto súčasnej dejinnej etape dosvedčujú, že ona v zákulisí ťahá za nitky. Horúce vojny, zástupné vojny a studené vojny, ktoré sa dejú, zatiaľ čo je zabudnutá, sú uskutočňované prostredníctvom jej zástupných armád.

Russia is the king of the south, and it is now involved in a borderline war that is being financed by the globalists of the Western world, primarily the progressive Democrats and RINO (Republican In Name Only) Republicans in the United States. When the United States is represented as the king of the north’s proxy army in verse forty of Daniel eleven, its two prophetic characteristics are military might and financial power. The United States is accomplishing the same work in Ukraine that it did in 1989, helping the Pope against Russia, and the proxy army on the ground, defending Ukraine, is so full of Nazi supporters that even the mainstream media cannot deny it. Rome is now using the same proxy armies that she used in the hot war that was World War II, and in 1989, to war against Russia. Read the book: Hitler’s Pope, the Secret History of Pius XII.

Rusko je kráľom juhu a teraz je zapojené do hraničnej vojny, ktorú financujú globalisti západného sveta, predovšetkým progresívni demokrati a republikáni RINO (Republican In Name Only) v Spojených štátoch. Keď sú Spojené štáty vo verši štyridsať jedenástej kapitoly Daniela predstavené ako zástupné vojsko kráľa severu, ich dvoma prorockými charakteristikami sú vojenská moc a finančná sila. Spojené štáty vykonávajú na Ukrajine to isté dielo, aké vykonávali v roku 1989, keď pomáhali pápežovi proti Rusku, a zástupné vojsko v teréne, brániace Ukrajinu, je natoľko plné podporovateľov nacizmu, že to nemôžu poprieť ani mainstreamové médiá. Rím teraz používa tie isté zástupné vojská, aké použil v horúcej vojne, ktorou bola druhá svetová vojna, a v roku 1989, aby viedol vojnu proti Rusku. Prečítajte si knihu: Hitlerov pápež, tajné dejiny Pia XII.

We will continue this study in the next article.

V tejto štúdii budeme pokračovať v nasledujúcom článku.

> “In like manner, when God was about to open to the beloved John the history of the church for future ages, He gave him an assurance of the Saviour’s interest and care for His people by revealing to him ‘One like unto the Son of man,’ walking among the candlesticks, which symbolized the seven churches. While John was shown the last great struggles of the church with earthly powers, he was also permitted to behold the final victory and deliverance of the faithful. He saw the church brought into deadly conflict with the beast and his image, and the worship of that beast enforced on pain of death. But looking beyond the smoke and din of the battle, he beheld a company upon Mount Zion with the Lamb, having, instead of the mark of the beast, the ‘Father’s name written in their foreheads.’ And again he saw ‘them that had gotten the victory over the beast, and over his image, and over his mark, and over the number of his name, stand on the sea of glass, having the harps of God’ and singing the song of Moses and the Lamb.

> „Podobne, keď sa Boh chystal odhaliť milovanému Jánovi dejiny cirkvi pre budúce veky, dal mu uistenie o Spasiteľovom záujme o svoj ľud a o jeho starostlivosti tým, že mu zjavil ‚Toho, ktorý sa podobal Synovi človeka‘ a kráčal medzi svietnikmi, ktoré symbolizovali sedem cirkví. Kým Jánovi boli ukázané posledné veľké zápasy cirkvi s pozemskými mocnosťami, bolo mu tiež dovolené uzrieť konečné víťazstvo a vyslobodenie verných. Videl cirkev privedenú do smrteľného zápasu so šelmou a jej obrazom a uctievanie tej šelmy vynucované pod hrozbou smrti. No hľadiac ponad dym a vravu boja, uzrel na vrchu Sion zástup s Baránkom, ktorí mali namiesto znamenia šelmy ‚meno Otcovo napísané na svojich čelách‘. A opäť videl ‚tých, ktorí zvíťazili nad šelmou, nad jej obrazom, nad jej znamením a nad číslom jej mena, stáť na sklenom mori a mať Božie harfy‘ a spievať pieseň Mojžiša a Baránka.“

> “These lessons are for our benefit. We need to stay our faith upon God, for there is just before us a time that will try men’s souls. Christ, upon the Mount of Olives, rehearsed the fearful judgments that were to precede His second coming: ‘Ye shall hear of wars and rumors of wars.’ ‘Nation shall rise against nation, and kingdom against kingdom: and there shall be famines, and pestilences, and earthquakes, in divers places. All these are the beginning of sorrows.’ While these prophecies received a partial fulfillment at the destruction of Jerusalem, they have a more direct application to the last days.

> „Tieto poučenia sú pre náš prospech. Potrebujeme upevniť svoju vieru v Boha, lebo je bezprostredne pred nami čas, ktorý bude skúšať duše ľudí. Kristus na Olivovom vrchu pripomenul hrozné súdy, ktoré mali predchádzať Jeho druhému príchodu: ‚Budete počúvať o vojnách a chýroch o vojnách.‘ ‚Povstane národ proti národu a kráľovstvo proti kráľovstvu; a budú hlady, morové nákazy a zemetrasenia na rozličných miestach. Toto všetko je začiatok bolestí.‘ Hoci sa tieto proroctvá čiastočne naplnili pri zničení Jeruzalema, vzťahujú sa ešte priamejšie na posledné dni.“

> “We are standing on the threshold of great and solemn events. Prophecy is fast fulfilling. The Lord is at the door. There is soon to open before us a period of overwhelming interest to all living. The controversies of the past are to be revived; new controversies will arise. The scenes to be enacted in our world are not yet even dreamed of. Satan is at work through human agencies. Those who are making an effort to change the Constitution and secure a law enforcing Sunday observance little realize what will be the result. A crisis is just upon us.

> „Stojíme na prahu veľkých a slávnostných udalostí. Proroctvo sa rýchlo napĺňa. Pán je pri dverách. Čoskoro sa pred nami otvorí obdobie, ktoré bude mať pre všetkých žijúcich nesmierny význam. Spory minulosti budú znovu oživené; povstanú nové spory. O výjavoch, ktoré sa majú odohrať v našom svete, sa nám zatiaľ ani nesnívalo. Satan pôsobí prostredníctvom ľudských nástrojov. Tí, ktorí sa usilujú zmeniť Ústavu a presadiť zákon vynucujúci zachovávanie nedele, si len málo uvedomujú, aký bude výsledok. Kríza je už bezprostredne pred nami.״

> “But God’s servants are not to trust to themselves in this great emergency. In the visions given to Isaiah, to Ezekiel, and to John we see how closely heaven is connected with the events taking place upon the earth and how great is the care of God for those who are loyal to Him. The world is not without a ruler. The program of coming events is in the hands of the Lord. The Majesty of heaven has the destiny of nations, as well as the concerns of His church, in His own charge.” Testimonies, volume 5, 752, 753.

> „No Boží služobníci sa v tejto veľkej núdzi nemajú spoliehať sami na seba. Vo videniach daných Izaiášovi, Ezechielovi a Jánovi vidíme, ako úzko je nebo spojené s udalosťami odohrávajúcimi sa na zemi a aká veľká je Božia starostlivosť o tých, ktorí sú Mu verní. Svet nie je bez vládcu. Program budúcich udalostí je v Pánových rukách. Velebnosť nebies má vo svojej vlastnej správe osud národov, ako aj záležitosti svojej cirkvi.“ Testimonies, zväzok 5, 752, 753.

Back to Articles