Article

# Elijah - Number Five

Eliáš – číslo päť

Prophetic Silence

Prorocké mlčanie

Author

Jeff Pippenger

Published

October 3, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

When Elijah had Ahab summon all Israel to Carmel it prefigured God bringing the church out of the Dark Ages in 1798 after three and a half years of persecution and leading them to 1844 and thereafter to 1863. Those three dates are the final three waymarks of the structure of the “seven times” as set forth by Isaiah in chapter seven.

Keď Eliáš prikázal Achabovi zvolať celý Izrael na Karmel, predobrazovalo to Boha, ktorý v roku 1798 po tri a pol roku prenasledovania vyvádza cirkev z temného stredoveku a vedie ju k roku 1844 a potom ďalej k roku 1863. Tieto tri dátumy sú poslednými tromi medzníkmi štruktúry „sedemkrát“, ako ju v siedmej kapitole predkladá Izaiáš.

The same history of 1798, 1844 and 1863 was also typified when Moses led the children of Israel out of the slavery of Egypt unto Mount Sinai. The history of the first and second angels represent the Millerite movement which began at the time of the end in 1798 and continued until the movement became a church in 1863. Elijah and Moses are the two primary witnesses of the Millerite history, and they are the two primary witnesses in the book of Revelation during the history of the third angel.

Tá istá dejina rokov 1798, 1844 a 1863 bola tiež predobrazená, keď Mojžiš vyviedol synov Izraela z egyptského otroctva k vrchu Sinaj. Dejiny prvého a druhého anjela predstavujú milleritské hnutie, ktoré sa začalo v čase konca roku 1798 a pokračovalo, až kým sa hnutie v roku 1863 nestalo cirkvou. Eliáš a Mojžiš sú dvaja hlavní svedkovia dejín milleritského hnutia a sú tiež dvaja hlavní svedkovia v knihe Zjavenie počas dejín tretieho anjela.

The Millerite movement marks the beginning of the everlasting gospel of Revelation fourteen and Future for America marks the ending. Between the beginning movement of the Millerites and the ending movement, we find the Seventh-day Adventist church. According to Adventist church historians in 1856, the remnant of the Millerite movement entered into the Laodicean condition, thus ending the Philadelphian period that represented 1798 through 1856.

Milleritské hnutie označuje začiatok večného evanjelia zo štrnástej kapitoly Zjavenia a Future for America označuje jeho ukončenie. Medzi počiatočným hnutím milleritov a záverečným hnutím nachádzame Cirkev adventistov siedmeho dňa. Podľa historikov Adventistickej cirkvi v roku 1856 vstúpil ostatok milleritského hnutia do laodicejského stavu, čím sa skončilo filadelfské obdobie, ktoré predstavovalo roky 1798 až 1856.

In the previous article we demonstrated that inspiration aligned the disappointment of the Red Sea crossing with the great disappointment of 1844. At that point the test of the Sabbath as represented by the manna arrived in the history of Moses. At the same prophetic point, the light that came from the Most Holy Place began a process of testing and purification starting with the Sabbath, for those who had crossed the sea and entered by faith into the Most Holy Place. The testing process that preceded 1844 began in Moses’ history at his birth and for the Millerites in 1798 with the increase of knowledge that Daniel identified would produce a three-step testing process that led to judgment.

V predchádzajúcom článku sme preukázali, že vnuknutie zosúladilo sklamanie pri prechode cez Červené more s veľkým sklamaním roku 1844. V tom bode prišla v dejinách Mojžiša skúška soboty, znázornená mannou. V tom istom prorockom bode začalo svetlo, ktoré prišlo z Najsvätejšieho miesta, proces skúšania a očisťovania, počnúc sobotou, pre tých, ktorí prešli cez more a vierou vstúpili do Najsvätejšieho miesta. Proces skúšania, ktorý predchádzal roku 1844, sa v Mojžišových dejinách začal pri jeho narodení a pre milleritov v roku 1798 s rozmnožením poznania, o ktorom Daniel uviedol, že vytvorí trojstupňový proces skúšania vedúci k súdu.

> Many shall be purified, and made white, and tried; but the wicked shall do wickedly: and none of the wicked shall understand; but the wise shall understand. Daniel 12:10.

> Mnohí budú očistení, vybielení a preskúšaní; bezbožní si však budú počínať bezbožne a nikto z bezbožných neporozumie; múdri však porozumejú. Daniel 12:10.

The opening of the judgment on October 22, 1844 was typified by the judgment of Pharaoh beginning with the firstborn of Egypt and ending in the waters of the Red Sea. Once the wise entered into the Most Holy Place by faith, or crossed through the Red Sea, the testing process that had begun at the time of the end in 1798 continued on beyond 1844. In the history of Moses, it was represented by ten tests, which Israel failed at every step. The last of the ten tests was when the twelve spies searched out the Promised Land. The first test in Moses’ history was the manna test that represents the Sabbath, and for the Millerites the Sabbath was identified as the first test after October 22, 1844. The first test being the Sabbath in both parallel histories, the following nine tests in the history of Moses identifies that post-1844, there would be a series of tests that would lead to the entrance of either the Promised Land or the wilderness of death. 1863 represents the final test for the Millerite movement. We will begin this consideration when the twelve spies return with their reports of the Promised Land.

Začiatok súdu 22. októbra 1844 bol predobrazne znázornený súdom nad faraónom, ktorý sa začal prvorodenými Egypta a skončil vo vodách Červeného mora. Keď múdre vošli vierou do Najsvätejšieho miesta, alebo prešli cez Červené more, proces skúšania, ktorý sa začal v čase konca roku 1798, pokračoval aj po roku 1844. V dejinách Mojžiša to bolo znázornené desiatimi skúškami, v ktorých Izrael zlyhal na každom kroku. Poslednou z týchto desiatich skúšok bolo, keď dvanásti vyzvedači preskúmali Zasľúbenú krajinu. Prvou skúškou v Mojžišových dejinách bola skúška mannou, ktorá predstavuje sobotu, a pre milleritov bola sobota označená ako prvá skúška po 22. októbri 1844. Keďže prvou skúškou bola sobota v oboch paralelných dejinách, nasledujúcich deväť skúšok v dejinách Mojžiša ukazuje, že po roku 1844 bude nasledovať séria skúšok, ktoré povedú buď ku vstupu do Zasľúbenej krajiny, alebo do pustatiny smrti. Rok 1863 predstavuje záverečnú skúšku pre milleritské hnutie. Toto skúmanie začneme v okamihu, keď sa dvanásti vyzvedači vrátia so svojimi správami o Zasľúbenej krajine.

> And they returned from searching of the land after forty days. And they went and came to Moses, and to Aaron, and to all the congregation of the children of Israel, unto the wilderness of Paran, to Kadesh; and brought back word unto them, and unto all the congregation, and showed them the fruit of the land. And they told him, and said, We came unto the land whither thou sentest us, and surely it floweth with milk and honey; and this is the fruit of it. Nevertheless the people be strong that dwell in the land, and the cities are walled, and very great: and moreover we saw the children of Anak there. The Amalekites dwell in the land of the south: and the Hittites, and the Jebusites, and the Amorites, dwell in the mountains: and the Canaanites dwell by the sea, and by the coast of Jordan. And Caleb stilled the people before Moses, and said, Let us go up at once, and possess it; for we are well able to overcome it. But the men that went up with him said, We be not able to go up against the people; for they are stronger than we. And they brought up an evil report of the land which they had searched unto the children of Israel, saying, The land, through which we have gone to search it, is a land that eateth up the inhabitants thereof; and all the people that we saw in it are men of a great stature. And there we saw the giants, the sons of Anak, which come of the giants: and we were in our own sight as grasshoppers, and so we were in their sight. Numbers 13:25–33.

> A vrátili sa z preskúmania krajiny po štyridsiatich dňoch. A prišli k Mojžišovi, k Áronovi a k celej pospolitosti synov Izraelových na púšť Parán, do Kádeša; a priniesli správu im i celej pospolitosti a ukázali im ovocie krajiny. A rozprávali mu a hovorili: Prišli sme do krajiny, do ktorej si nás poslal, a veru oplýva mliekom a medom; a toto je jej ovocie. Avšak ľud, ktorý býva v tej krajine, je silný, mestá sú opevnené a veľmi veľké; a navyše sme tam videli synov Anákových. Amalechiti bývajú v krajine na juhu; Chetiti, Jebuzejci a Amorejci bývajú na vrchoch; a Kananejci bývajú pri mori a popri Jordáne. Vtedy Káleb utíšil ľud pred Mojžišom a povedal: Ihneď poďme hore a zaujmime ju, lebo ju iste premôžeme. Ale muži, ktorí išli s ním, povedali: Nemôžeme ísť hore proti tomu ľudu, lebo je silnejší než my. A rozniesli medzi synmi Izraelovými zlú správu o krajine, ktorú preskúmali, hovoriac: Krajina, ktorou sme prešli, aby sme ju preskúmali, je krajina, ktorá pohlcuje svojich obyvateľov; a všetok ľud, ktorý sme v nej videli, sú muži veľkej postavy. A videli sme tam obrov, synov Anákových, ktorí pochádzajú z obrov; a vo vlastných očiach sme boli ako kobylky, a takí sme boli aj v ich očiach. 4. Mojžišova 13:25–33.

This passage from Numbers has some very important truths to take note of, that might be easily overlooked when not considering the history represented therein as typifying the Millerite movement. One point is that the rebels with the “evil report” were failing their tenth and final test, and at that final test two classes of people were manifested. The two classes which have been developing through the history of the previous nine tests manifested their characters based upon which “report” they choose to accept. In 1863, Millerite Adventism rejected Moses’ report as represented by the prophecy of slavery in Leviticus twenty-six. The report presented by Joshua and Caleb was simply the repetition of God’s “report” throughout the history of their deliverance from slavery. From the birth of Moses onward, God had promised that He would take them out of slavery and into the land that had been promised to Abraham centuries before. Joshua and Caleb represent those who stood upon the foundational report, the other ten spies rejected that God had actually given that report.

Táto pasáž zo 4. knihy Mojžišovej obsahuje niektoré veľmi dôležité pravdy, ktoré si treba všimnúť a ktoré by sa dali ľahko prehliadnuť, ak sa dejiny v nej predstavené neberú do úvahy ako predobraz milleritského hnutia. Jedným bodom je, že vzbúrenci so „zlou zvesťou“ zlyhávali vo svojej desiatej a záverečnej skúške a pri tejto záverečnej skúške sa zjavili dve triedy ľudí. Tieto dve triedy, ktoré sa rozvíjali v priebehu dejín predchádzajúcich deviatich skúšok, prejavili svoj charakter podľa toho, ktorú „zvesť“ sa rozhodli prijať. V roku 1863 milleritský adventizmus odmietol Mojžišovu zvesť, ako je predstavená proroctvom o otroctve v 3. knihe Mojžišovej, dvadsiatej šiestej kapitole. Zvesť, ktorú predložili Jozua a Káleb, bola jednoducho opakovaním Božej „zvesti“ počas celých dejín ich vyslobodenia z otroctva. Od Mojžišovho narodenia Boh zasľuboval, že ich vyvedie z otroctva do krajiny, ktorá bola prisľúbená Abrahámovi stáročia predtým. Jozua a Káleb predstavujú tých, ktorí stáli na základnej zvesti; ostatní desiati vyzvedači odmietli, že Boh túto zvesť vôbec dal.

> And all the congregation lifted up their voice, and cried; and the people wept that night. And all the children of Israel murmured against Moses and against Aaron: and the whole congregation said unto them, Would God that we had died in the land of Egypt! or would God we had died in this wilderness! And wherefore hath the Lord brought us unto this land, to fall by the sword, that our wives and our children should be a prey? were it not better for us to return into Egypt? And they said one to another, Let us make a captain, and let us return into Egypt. Numbers 14:1–4.

> Vtedy celý zbor pozdvihol svoj hlas a kričal; a ľud tej noci plakal. A všetci synovia Izraelovi reptali proti Mojžišovi a proti Áronovi; a celý zbor im povedal: Kiežby sme boli zomreli v egyptskej krajine! Alebo kiežby sme boli zomreli na tejto púšti! A prečo nás Hospodin priviedol do tejto krajiny? Aby sme padli mečom a naše ženy a naše deti sa stali korisťou? Či by nebolo pre nás lepšie vrátiť sa do Egypta? A vraveli jeden druhému: Ustanovme si vodcu a vráťme sa do Egypta. Numeri 14:1–4.

When in 1863 James White wrote an article in the Review and Herald rejecting Miller’s understanding of the “seven times” and in the same year Uriah Smith published the counterfeit chart that was void of any reference to the “seven times” of Leviticus, both White and Smith set aside the work of William Miller and employed the biblical methodology of apostate Protestantism. The methodology of apostates who they had recently identified as the “daughters of Babylon,” was employed as the argument to reject the message of Miller that had been directed by the angel Gabriel. At the tenth test for ancient Israel they directly said, “Let us make a captain, and let us return to Egypt.” The failure at the tenth and final test is based upon a rejection of the “report” that was consistent with the report from the beginning, and a desire to return to the slavery of Egypt. When Jeremiah symbolically represented those who had been disappointed at the failed prediction of 1843, God specifically called him to return to God and his previous fervor for the message, but also commanded him to never return to those who had been identified as the daughters of Babylon.

Keď James White v roku 1863 napísal v Review and Herald článok, v ktorom odmietol Millerovo chápanie „siedmich časov“, a v tom istom roku Uriah Smith vydal podvrhnutú mapu, na ktorej chýbala akákoľvek zmienka o „siedmich časoch“ z Levitika, White i Smith odložili dielo Williama Millera bokom a použili biblickú metodológiu odpadlíckeho protestantizmu. Metodológia odpadlíkov, ktorých ešte nedávno označili za „dcéry Babylona“, bola použitá ako argument na odmietnutie Millerovho posolstva, ktoré bolo usmernené anjelom Gabrielom. Pri desiatej skúške starovekého Izraela priamo povedali: „Ustanovme si vodcu a vráťme sa do Egypta.“ Zlyhanie pri desiatej a záverečnej skúške je založené na odmietnutí „správy“, ktorá bola od začiatku v súlade s tou správou, a na túžbe vrátiť sa do egyptského otroctva. Keď Jeremiáš symbolicky predstavoval tých, ktorí boli sklamaní neúspešnou predpoveďou z roku 1843, Boh ho výslovne povolal, aby sa vrátil k Bohu a k svojej predchádzajúcej horlivosti pre posolstvo, no zároveň mu prikázal, aby sa nikdy nevracal k tým, ktorí boli označení za dcéry Babylona.

> Therefore thus saith the Lord, If thou return, then will I bring thee again, and thou shalt stand before me: and if thou take forth the precious from the vile, thou shalt be as my mouth: let them return unto thee; but return not thou unto them. Jeremiah 15:19.

> Preto takto hovorí Hospodin: Ak sa navrátiš, znovu ťa privediem a budeš stáť predo mnou; a ak oddelíš vzácne od ničomného, budeš ako moje ústa. Oni sa navrátia k tebe, ale ty sa nenavracaj k nim. Jeremiáš 15:19.

In 1863, James White and Uriah Smith appointed a new captain to lead them back to where they had been commanded not to go. Joshua and Caleb represent those who desired to go forward, White and Smith represent those who desired to go back.

V roku 1863 James White a Uriah Smith ustanovili nového kapitána, aby ich viedol späť ta, kam mali prikázané neísť. Jozua a Kálef predstavujú tých, ktorí si želali ísť vpred, White a Smith predstavujú tých, ktorí si želali ísť späť.

Another point that needs to be marked in the passage from the passage in Numbers is that the final rebellion which condemns all the rebels to die in the wilderness over the next forty years, is one of the two primary references that establish the day for a year principle of Bible prophecy, which was perhaps the most essential prophetic rule that Miller was used to open up the message of the everlasting gospel and the first angel. The other biblical witness to the rule is found in the book of Ezekiel.

Ďalším bodom, ktorý treba v úryvku z knihy Numeri zaznamenať, je to, že záverečná vzbura, ktorá odsudzuje všetkých vzbúrencov na smrť na púšti počas nasledujúcich štyridsiatich rokov, je jedným z dvoch hlavných odkazov, ktoré ustanovujú princíp deň za rok v biblickom proroctve, čo bolo azda najpodstatnejšie prorocké pravidlo, ktoré Miller použil na otvorenie posolstva večného evanjelia a prvého anjela. Druhé biblické svedectvo o tomto pravidle sa nachádza v knihe Ezechiel.

> And when thou hast accomplished them, lie again on thy right side, and thou shalt bear the iniquity of the house of Judah forty days: I have appointed thee each day for a year. Ezekiel 4:6.

> A keď ich dokončíš, ľahni si znova na pravý bok a budeš niesť neprávosť domu Júdu štyridsať dní; určil som ti každý deň za rok. Ezechiel 4,6.

What is often unnoticed with the two verses that established the day for a year principle is the historical context of both verses.

To, čo sa pri dvoch veršoch, ktoré ustanovili zásadu jeden deň za jeden rok, často prehliada, je historický kontext oboch veršov.

> After the number of the days in which ye searched the land, even forty days, each day for a year, shall ye bear your iniquities, even forty years, and ye shall know my breach of promise. Numbers 14:34.

> Podľa počtu dní, počas ktorých ste preskúmali krajinu, totiž štyridsať dní, za každý deň rok, budete niesť svoje neprávosti, štyridsať rokov, a poznáte moje odňatie zasľúbenia. 4. Mojžišova 14,34.

The verse in Numbers occurred at the beginning of ancient Israel and represented the rebellion of God’s covenant people, and the verse in Ezekiel occurred at the end of ancient Israel and represented the rebellion of God’s covenant people. The punishment in the beginning was death in the wilderness and the punishment at the end was slavery in their enemies’ land. The day for a year principle emphasizes the rebellion of a covenant people. Two punishments, one at the beginning and one at the ending, but both different. The first was death by attrition while journeying through the wilderness, the last was captivity and slavery in literal Babylon.

Verš v knihe Numeri sa odohral na začiatku starovekého Izraela a predstavoval vzburu Božieho zmluvného ľudu, a verš v Ezechielovi sa odohral na konci starovekého Izraela a predstavoval vzburu Božieho zmluvného ľudu. Trestom na začiatku bola smrť na púšti a trestom na konci bolo otroctvo v krajine ich nepriateľov. Zásada deň za rok zdôrazňuje vzburu zmluvného ľudu. Dva tresty, jeden na začiatku a jeden na konci, no oba odlišné. Prvým bola smrť postupným ubúdaním počas putovania púšťou, posledným bolo zajatie a otroctvo v doslovnom Babylone.

> Then Moses and Aaron fell on their faces before all the assembly of the congregation of the children of Israel. And Joshua the son of Nun, and Caleb the son of Jephunneh, which were of them that searched the land, rent their clothes: And they spake unto all the company of the children of Israel, saying, The land, which we passed through to search it, is an exceeding good land. If the Lord delight in us, then he will bring us into this land, and give it us; a land which floweth with milk and honey. Only rebel not ye against the Lord, neither fear ye the people of the land; for they are bread for us: their defence is departed from them, and the Lord is with us: fear them not. But all the congregation bade stone them with stones. And the glory of the Lord appeared in the tabernacle of the congregation before all the children of Israel. And the Lord said unto Moses, How long will this people provoke me? and how long will it be ere they believe me, for all the signs which I have showed among them? I will smite them with the pestilence, and disinherit them, and will make of thee a greater nation and mightier than they. And Moses said unto the Lord, Then the Egyptians shall hear it, (for thou broughtest up this people in thy might from among them;) And they will tell it to the inhabitants of this land: for they have heard that thou Lord art among this people, that thou Lord art seen face to face, and that thy cloud standeth over them, and that thou goest before them, by day time in a pillar of a cloud, and in a pillar of fire by night. Now if thou shalt kill all this people as one man, then the nations which have heard the fame of thee will speak, saying, Because the Lord was not able to bring this people into the land which he sware unto them, therefore he hath slain them in the wilderness. And now, I beseech thee, let the power of my Lord be great, according as thou hast spoken, saying, The Lord is longsuffering, and of great mercy, forgiving iniquity and transgression, and by no means clearing the guilty, visiting the iniquity of the fathers upon the children unto the third and fourth generation. Pardon, I beseech thee, the iniquity of this people according unto the greatness of thy mercy, and as thou hast forgiven this people, from Egypt even until now. Numbers 14:5–19.

> Vtedy Mojžiš a Áron padli na svoje tváre pred celým zhromaždením zboru synov Izraela. A Jozua, syn Núnov, a Káleb, syn Jefunneho, ktorí boli z tých, čo preskúmali krajinu, roztrhli svoje rúcha. A hovorili celej pospolitosti synov Izraela a vraveli: Krajina, ktorou sme prešli, aby sme ju preskúmali, je krajinou nadmieru dobrou. Ak má Hospodin v nás zaľúbenie, vtedy nás uvedie do tejto krajiny a dá nám ju, do krajiny oplývajúcej mliekom a medom. Len sa nebúrte proti Hospodinovi ani sa nebojte ľudu tej krajiny, lebo budú pre nás chlebom; ich ochrana sa od nich odvrátila a Hospodin je s nami; nebojte sa ich. Ale celé zhromaždenie povedalo, aby ich ukameňovali. Vtom sa ukázala sláva Hospodinova v stánku zhromaždenia pred všetkými synmi Izraela. A Hospodin povedal Mojžišovi: Dokedy ma bude tento ľud popudzovať? A dokedy mi nebudú veriť pri všetkých znameniach, ktoré som medzi nimi učinil? Uderím ich morom a zavrhnem ich dedičný podiel a z teba učiním národ väčší a mocnejší, než sú oni. Ale Mojžiš povedal Hospodinovi: Potom o tom budú počuť Egypťania, lebo si svojou mocou vyviedol tento ľud spomedzi nich, a povedia to obyvateľom tejto krajiny; veď počuli, že ty, Hospodine, si uprostred tohto ľudu, že ty, Hospodine, sa zjavuješ tvárou v tvár a že tvoj oblak stojí nad nimi a že ideš pred nimi vo dne v oblakovom stĺpe a v noci v ohnivom stĺpe. Ak teraz zahubíš všetok tento ľud ako jedného človeka, potom národy, ktoré počuli o tvojej sláve, budú hovoriť: Pretože Hospodin nebol schopný uviesť tento ľud do krajiny, ktorú im prisahal, pobil ich na púšti. A teraz, prosím, nech sa zvelebí moc môjho Pána, tak ako si hovoril, keď si povedal: Hospodin je zhovievavý a veľký v milosrdenstve, odpúšťajúci neprávosť a priestupok, ale vinníka nijako neponechá bez trestu, navštevujúc neprávosť otcov na deťoch do tretieho a štvrtého pokolenia. Odpusť, prosím, neprávosť tohto ľudu podľa veľkosti svojho milosrdenstva, tak ako si odpúšťal tomuto ľudu od Egypta až doteraz. Numeri 14:5–19.

The history represented in these verses became a biblical symbol that is called “the day of provocation.” The “day of provocation” is referenced in Psalm ninety-five, Jeremiah thirty-two and Hebrews three, but we will not address that symbol at this time. There is an important principle identified in the previous passage that must be recognized. The principle is also illustrated by the prophet Samuel, Lucifer, Ellen White and of course Moses in this passage.

Dejiny predstavené v týchto veršoch sa stali biblickým symbolom, ktorý sa nazýva „deň popudzovania“. Na „deň popudzovania“ sa odvoláva Žalm deväťdesiaty piaty, Jeremiáš tridsiaty druhý a List Hebrejom tri, no týmto symbolom sa teraz nebudeme zaoberať. V predchádzajúcej stati je označená dôležitá zásada, ktorú treba rozpoznať. Túto zásadu ilustrujú aj prorok Samuel, Lucifer, Ellen Whiteová a, pravdaže, v tejto stati aj Mojžiš.

> And said unto him, Behold, thou art old, and thy sons walk not in thy ways: now make us a king to judge us like all the nations. But the thing displeased Samuel, when they said, Give us a king to judge us. And Samuel prayed unto the Lord. And the Lord said unto Samuel, Hearken unto the voice of the people in all that they say unto thee: for they have not rejected thee, but they have rejected me, that I should not reign over them. According to all the works which they have done since the day that I brought them up out of Egypt even unto this day, wherewith they have forsaken me, and served other gods, so do they also unto thee. Now therefore hearken unto their voice: howbeit yet protest solemnly unto them, and show them the manner of the king that shall reign over them. And Samuel told all the words of the LORD unto the people that asked of him a king. And he said, This will be the manner of the king that shall reign over you: He will take your sons, and appoint them for himself, for his chariots, and to be his horsemen; and some shall run before his chariots. And he will appoint him captains over thousands, and captains over fifties; and will set them to ear his ground, and to reap his harvest, and to make his instruments of war, and instruments of his chariots. And he will take your daughters to be confectionaries, and to be cooks, and to be bakers. And he will take your fields, and your vineyards, and your oliveyards, even the best of them, and give them to his servants. And he will take the tenth of your seed, and of your vineyards, and give to his officers, and to his servants. And he will take your menservants, and your maidservants, and your goodliest young men, and your asses, and put them to his work. He will take the tenth of your sheep: and ye shall be his servants. And ye shall cry out in that day because of your king which ye shall have chosen you; and the Lord will not hear you in that day. Nevertheless the people refused to obey the voice of Samuel; and they said, Nay; but we will have a king over us; That we also may be like all the nations; and that our king may judge us, and go out before us, and fight our battles. And Samuel heard all the words of the people, and he rehearsed them in the ears of the Lord. And the Lord said to Samuel, Hearken unto their voice, and make them a king. And Samuel said unto the men of Israel, Go ye every man unto his city. 1 Samuel 8:5–22.

> A povedali mu: Hľa, ty si zostarol a tvoji synovia nechodia po tvojich cestách; teraz nám teda ustanov kráľa, aby nás súdil, ako je to u všetkých národov. Ale Samuelovi sa nepáčila táto vec, keď povedali: Daj nám kráľa, aby nás súdil. A Samuel sa modlil k Hospodinovi. A Hospodin povedal Samuelovi: Poslúchni hlas ľudu vo všetkom, čo ti hovoria, lebo nezavrhli teba, ale zavrhli mňa, aby som nekraľoval nad nimi. Podľa všetkých skutkov, ktoré páchali odo dňa, keď som ich vyviedol z Egypta, až do tohto dňa, tým, že ma opustili a slúžili iným bohom, tak robia aj tebe. Teraz teda poslúchni ich hlas; avšak vážne ich napomeň a oznám im právo kráľa, ktorý bude nad nimi kraľovať. A Samuel povedal všetky slová Hospodinove ľudu, ktorý od neho žiadal kráľa. A riekol: Toto bude právo kráľa, ktorý bude nad vami kraľovať: Bude brať vašich synov a ustanoví si ich k svojim vozom a za svojich jazdcov; a niektorí budú bežať pred jeho vozmi. A ustanoví si veliteľov nad tisícmi a veliteľov nad päťdesiatimi; a postaví ich, aby orali jeho pôdu, žali jeho žatvu a zhotovovali jeho vojnové zbrane i výstroj jeho vozov. A vaše dcéry vezme za mastičkárky, kuchárky a pekárky. A vezme vaše polia, vaše vinice a vaše olivové sady, tie najlepšie, a dá ich svojim služobníkom. A vezme desiatok z vášho osiva a z vašich viníc a dá ho svojim dvoranom a svojim služobníkom. A vezme vašich sluhov a vaše slúžky, vašich najlepších mládencov i vaše osly a použije ich na svoju prácu. Vezme desiatok z vášho drobného dobytka, a vy sami budete jeho sluhami. A v ten deň budete volať pre svojho kráľa, ktorého ste si vyvolili, ale Hospodin vás v ten deň nevypočuje. Ľud však nechcel poslúchnuť hlas Samuelov, ale povedali: Nie! Len nech je nad nami kráľ, aby sme aj my boli ako všetky národy, aby nás náš kráľ súdil, vychádzal pred nami a viedol naše boje. A Samuel vypočul všetky slová ľudu a predniesol ich do uší Hospodinových. A Hospodin povedal Samuelovi: Poslúchni ich hlas a ustanov im kráľa. Potom Samuel povedal mužom Izraela: Choďte každý do svojho mesta. 1 Samuelova 8:5–22.

In this passage ancient Israel rejected God as their king, and the history points forward to the time when they proclaimed they had no king but Caesar. They rejected God’s theocracy, and insisted that they be given a king from their own people, only to ultimately proclaim that their king was a Roman king. The Roman king in the last days is the pope of Rome.

V tejto pasáži staroveký Izrael odmietol Boha ako svojho kráľa a dejiny ukazujú vpred k času, keď vyhlásili, že nemajú kráľa, iba cisára. Odmietli Božiu teokraciu a trvali na tom, aby im bol daný kráľ z ich vlastného ľudu, len aby napokon vyhlásili, že ich kráľom je rímsky kráľ. Rímskym kráľom v posledných dňoch je rímsky pápež.

> But they cried out, Away with him, away with him, crucify him. Pilate saith unto them, Shall I crucify your King? The chief priests answered, We have no king but Caesar. John 19:15.

> Ale oni kričali: Preč s ním, preč s ním, ukrižuj ho! Pilát im povedal: Vášho Kráľa mám ukrižovať? Veľkňazi odpovedali: Nemáme kráľa, iba cisára. Ján 19,15.

The rejection of the theocracy was so offensive and personal to Samuel that he understood it as a rejection of his prophetic office. But God made sure that Samuel understood that their rejection was of God, and not the prophet. These two passages which set forth Moses’ and Samuel’s prophetic relationship to the rebellion of ancient Israel, the punishment for the rebellion that followed was not the end for ancient Israel. There was still a group represented by Joshua and Caleb that would enter the Promised Land, and in the story of Samuel the end of ancient Israel was at the conclusion of Israel’s kings, not the beginning.

Odmietnutie teokracie bolo pre Samuela natoľko urážlivé a osobné, že ho chápal ako odmietnutie svojho prorockého úradu. Boh však zabezpečil, aby Samuel porozumel, že ich odmietnutie sa týkalo Boha, a nie proroka. Tieto dva úryvky, ktoré predkladajú prorocký vzťah Mojžiša a Samuela k vzbure starovekého Izraela, ukazujú, že trest za vzburu, ktorý nasledoval, nebol koncom pre staroveký Izrael. Stále ešte jestvovala skupina, zastúpená Jozuom a Kálefom, ktorá vojde do Zasľúbenej krajiny, a v Samuelovom príbehu nastal koniec starovekého Izraela pri uzavretí dejín izraelských kráľov, nie na ich začiatku.

Moses reasoned with God to continue to work with ancient Israel, for Moses reasoned to bring them to a conclusion at that point would misrepresent the sacred history of the deliverance of His people and His promise to lead them into the land God had promised to Abraham. The point here is that God chooses to allow rebellion to both occur and continue when He intends to use the rebellion as witness of the truth.

Mojžiš sa prihováral Bohu, aby aj naďalej pôsobil s dávnym Izraelom, lebo Mojžiš usudzoval, že priviesť ich v tom okamihu ku koncu by skreslilo posvätné dejiny vyslobodenia Jeho ľudu a Jeho zasľúbenie uviesť ich do krajiny, ktorú Boh prisľúbil Abrahámovi. Zmysel je v tom, že Boh sa rozhoduje dovoliť vzbure, aby sa nielen odohrala, ale aj pokračovala, keď má v úmysle použiť ju ako svedectvo pravdy.

The attitude of righteous indignation manifested by Samuel was also manifested by Ellen White.

Postoj spravodlivého rozhorčenia, ktorý prejavil Samuel, prejavila aj Ellen Whiteová.

> “Never before have I seen among our people such firm self-complacency and unwillingness to accept and acknowledge light as was manifested at Minneapolis. I have been shown that not one of the company who cherished the spirit manifested at that meeting would again have clear light to discern the preciousness of the truth sent them from heaven until they humbled their pride and confessed that they were not actuated by the Spirit of God, but that their minds and hearts were filled with prejudice. The Lord desired to come near to them, to bless them and heal them of their backslidings, but they would not hearken. They were actuated by the same spirit that inspired Korah, Dathan, and Abiram. Those men of Israel were determined to resist all evidence that would prove them to be wrong, and they went on and on in their course of disaffection until many were drawn away to unite with them.

> „Nikdy predtým som medzi naším ľudom nevidela takú pevnú samouspokojenosť a neochotu prijať a uznať svetlo, aká sa prejavila v Minneapolise. Bolo mi ukázané, že ani jeden z tých, ktorí prechovávali ducha prejaveného na tomto zhromaždení, už opäť nebude mať jasné svetlo, aby rozpoznal vzácnosť pravdy, ktorá mu bola poslaná z neba, kým neponíži svoju pýchu a nevyzná, že ním nepôsobil Duch Boží, ale že jeho myseľ a srdce boli naplnené predsudkami. Pán túžil priblížiť sa k nim, požehnať ich a uzdraviť ich z ich odpadlíctva, ale oni nechceli počúvať. Boli podnecovaní tým istým duchom, ktorý inšpiroval Kóracha, Dátana a Abírama. Títo mužovia Izraela boli rozhodnutí odporovať každému dôkazu, ktorý by ich usvedčil z omylu, a pokračovali ďalej a ďalej vo svojom odcudzení, až napokon mnohí boli odvedení, aby sa s nimi spojili.“

> “Who were these? Not the weak, not the ignorant, not the unenlightened. In that rebellion there were two hundred and fifty princes famous in the congregation, men of renown. What was their testimony? ‘all the congregation are holy, every one of them, and the Lord is among them: wherefore then lift ye up yourselves above the congregation of the Lord?’ [Numbers 16:3]. When Korah and his companions perished under the judgment of God, the people whom they had deceived saw not the hand of the Lord in this miracle. The whole congregation the next morning charged Moses and Aaron, ‘Ye have killed the people of the Lord’ [verse 41], and the plague was upon the congregation, and more than fourteen thousand perished.

> „Kto boli títo? Nie slabí, nie nevedomí, nie nepoučení. V tej vzbure bolo dvestopäťdesiat kniežat, znamenitých v zhromaždení, mužov mena. Aké bolo ich svedectvo? ‚Celé zhromaždenie je sväté, každý jeden z nich, a Hospodin je medzi nimi; prečo sa teda povyšujete nad zhromaždenie Hospodinovo?‘ [Numeri 16:3]. Keď Korach a jeho spoločníci zahynuli pod Božím súdom, ľud, ktorý oklamali, nevidel v tomto zázraku ruku Hospodinovu. Celé zhromaždenie nasledujúce ráno obvinilo Mojžiša a Árona: ‚Vy ste zabili ľud Hospodinov‘ [verš 41], a na zhromaždenie prišla rana a zahynulo viac ako štrnásťtisíc.“

> “When I purposed to leave Minneapolis, the angel of the Lord stood by me and said: ‘Not so; God has a work for you to do in this place. The people are acting over the rebellion of Korah, Dathan, and Abiram. I have placed you in your proper position, which those who are not in the light will not acknowledge; they will not heed your testimony; but I will be with you; My grace and power shall sustain you. It is not you they are despising, but the messengers and the message I send to My people. They have shown contempt for the word of the Lord. Satan has blinded their eyes and perverted their judgment; and unless every soul shall repent of this their sin, this unsanctified independence that is doing insult to the Spirit of God, they will walk in darkness. I will remove the candlestick out of his place except they repent and be converted, that I should heal them. They have obscured their spiritual eyesight. They would not that God would manifest His Spirit and His power; for they have a spirit of mockery and disgust at My word. Lightness, trifling, jesting, and joking are daily practiced. They have not set their hearts to seek Me. They walk in the sparks of their own kindling, and unless they repent they shall lie down in sorrow. Thus saith the Lord: Stand at your post of duty; for I am with thee, and will not leave thee nor forsake thee.’ These words from God I have not dared to disregard.” The 1888 Materials, 1067.

> „Keď som mala v úmysle odísť z Minneapolisu, anjel Pánov stál pri mne a povedal: ‚Nie tak; Boh má pre teba na tomto mieste dielo, ktoré máš vykonať. Ľud si počína opätovne podľa vzbury Kóracha, Dátana a Abirama. Ustanovila som ťa na tvoje náležité miesto, ktoré tí, čo nie sú vo svetle, neuznajú; nebudú dbať na tvoje svedectvo; ale ja budem s tebou; moja milosť a moja moc ťa budú podopierať. Nie tebou pohŕdajú, ale poslovami a posolstvom, ktoré posielam svojmu ľudu. Preukázali pohŕdanie slovom Hospodinovým. Satan oslepil ich oči a prevrátil ich úsudok; a ak sa každá duša nekajá z tohto svojho hriechu, z tejto neposvätenej nezávislosti, ktorá uráža Ducha Božieho, budú chodiť v temnote. Pohnem svietnik z jeho miesta, ak nebudú činiť pokánie a neobrátia sa, aby som ich uzdravila. Zatemnili svoj duchovný zrak. Nechceli, aby Boh zjavil svojho Ducha a svoju moc; lebo majú ducha posmechu a odporu voči môjmu slovu. Ľahkomyseľnosť, márnosť, žartovanie a vtipkovanie sa denne pestujú. Neobrátili svoje srdcia k tomu, aby ma hľadali. Chodia vo svetlách svojho vlastného ohňa, a ak sa nekajajú, uložia sa v zármutku. Takto hovorí Hospodin: Stoj na svojom stanovisku povinnosti; lebo ja som s tebou a neopustím ťa ani nezanechám.‘ Tieto slová od Boha som sa neodvážila nedbať.“ The 1888 Materials, 1067.

Sister White paralleled Samuel’s attitude and was told to remain with the rebels and their rebellion and “stand at” the “post” of her “duty.” She was commanded to stand her post, after she (the prophetess) had determined to leave the rebels and their rebellion unto themselves.

Sestre Whiteovej bola prisúdená paralela so Samuelovým postojom a bolo jej povedané, aby zostala s buričmi a ich vzburou a „stála na“ „mieste“ svojej „povinnosti“. Bolo jej prikázané stáť na svojom mieste po tom, čo sa ona (prorokyňa) rozhodla ponechať buričov a ich vzburu im samým.

The rule of first mention, which is a primary component of the principle of Alpha and Omega, identifies that the first time a subject is mentioned is of supreme importance. Connected with the very beginning of Lucifer’s rebellion was the fact that if God had wanted to, He had all the power necessary to eliminate Lucifer at Lucifer’s very first selfish thought that had originated within Lucifer’s mind. God could have removed Lucifer from the creation and He has the power that had He chosen to do so, He could have done it in such a fashion that no other angels would have even known what had happened. Of course, He did not do that, for among other things it would have been a denial of His character, but He does possess the creative power that would have allowed Him to do that very thing. But he didn’t do it. He patiently allowed the rebellion to become part of the witness of His character, part of the testimony of the controversy that had begun in heaven and was to ultimately come to the earth. This is what Moses’ dialogue accomplished for ancient Israel. God allowed the generation of rebels to die in the wilderness and used that history as a biblical example to further the truths connected with the everlasting gospel.

Pravidlo prvej zmienky, ktoré je primárnou súčasťou princípu Alfa a Omega, poukazuje na to, že prvý raz, keď je nejaký predmet spomenutý, má zvrchovaný význam. So samotným počiatkom Luciferovej vzbury súvisela skutočnosť, že keby Boh chcel, mal všetku moc potrebnú na to, aby Lucifera odstránil už pri Luciferovej úplne prvej sebeckej myšlienke, ktorá vznikla v Luciferovej mysli. Boh mohol Lucifera odstrániť zo stvorenstva a má takú moc, že keby sa tak bol rozhodol urobiť, mohol to vykonať takým spôsobom, že by ostatní anjeli ani len nevedeli, čo sa stalo. Samozrejme, neurobil to, lebo by to okrem iného znamenalo zapretie Jeho charakteru, no predsa vlastní tvorivú moc, ktorá by Mu bola umožnila urobiť práve to. Ale neurobil to. Trpezlivo dovolil, aby sa vzbura stala súčasťou svedectva o Jeho charaktere, súčasťou svedectva o spore, ktorý sa začal v nebi a mal napokon prísť na zem. To je to, čo dosiahol Mojžišov dialóg pre staroveký Izrael. Boh dovolil, aby generácia vzbúrencov zomrela na púšti, a použil tieto dejiny ako biblický príklad na podporenie právd spojených s večným evanjeliom.

So too, with the rejection of God as king in the days of Samuel. Samuel was instructed to go ahead and stand his post of duty, in spite of Samuel’s personal convictions and prophetic knowledge. This element of God’s prophetic and historical oversight is also recognized in the rebuilding of the temple after the Babylonian captivity. God predicted and governed every element of the seventy years of captivity; the return to Jerusalem, the rebuilding of Jerusalem, the temple and the streets and walls. He set forth the time prophecies that identified when they would be freed from captivity. He identified how many decrees there would be to mark the beginning of the twenty-three hundred years. He identified Cyrus by name, the heathen king that would begin the process with the first decree. All the elements of rebuilding Jerusalem and the temple were specifically identified and He raised up righteous men and prophets to accomplish the work.

Takisto to bolo aj pri odmietnutí Boha ako kráľa v dňoch Samuela. Samuel dostal pokyn, aby pokračoval a zastával svoj zverený úrad, napriek svojim osobným presvedčeniam a prorockému poznaniu. Tento prvok Božieho prorockého a historického dohľadu sa uznáva aj pri znovuvybudovaní chrámu po babylonskom zajatí. Boh predpovedal a riadil každý prvok sedemdesiatich rokov zajatia; návrat do Jeruzalema, znovuvybudovanie Jeruzalema, chrámu i ulíc a hradieb. Predložil časové proroctvá, ktoré určovali, kedy budú vyslobodení zo zajatia. Určil, koľko nariadení bude označovať začiatok dvetisíctristo rokov. Označil po mene Kýra, pohanského kráľa, ktorý prvým dekrétom začne tento proces. Všetky prvky znovuvybudovania Jeruzalema a chrámu boli presne určené a On povolal spravodlivých mužov a prorokov, aby toto dielo vykonali.

In spite of all the obvious divine prophetic foreknowledge and intervention, the rebellion that had led to the captivity in Babylon had already brought to a conclusion His personal presence with the people of God. The shekinah glory never returned to the temple that was rebuilt. The entire history was employed to provide prophetic structure to the history at the end of the world, though the temple never again was blessed by the presence of the shekinah in the Most Holy Place. In that sense, the temple that was rebuilt was testimony not of God’s presence, but of Israel’s rebellion. Yet the prophets of that history, like as Samuel and Sister White at Minneapolis continued to serve in the capacity of prophets.

Napriek všetkému zjavne božskému prorockému predvedeniu poznania i zásahu vzbura, ktorá viedla k babylonskému zajatiu, už priviedla k záveru Jeho osobnú prítomnosť s ľudom Božím. Sláva šekiny sa už nikdy nevrátila do chrámu, ktorý bol znovu vystavaný. Celé tieto dejiny boli použité na to, aby poskytli prorockú štruktúru dejinám na konci sveta, hoci chrám už nikdy viac nebol požehnaný prítomnosťou šekiny vo Svätyni svätých. V tomto zmysle bol znovu vystavaný chrám svedectvom nie o Božej prítomnosti, ale o vzbure Izraela. Proroci týchto dejín však, ako Samuel a sestra Whiteová v Minneapolise, naďalej slúžili v postavení prorokov.

The rebellion of Lucifer is the first thing mentioned in the great controversy between Christ and Satan, and God allowed the rebellion to continue for His own purposes. Samuel, in spite of his righteous indignation against Israel’s desire to be like the other nations was directed to participate in anointing the first two kings. And the prophets of God participated in rebuilding God’s temple, the temple that would never again have the shekinah presence of God.

Vzbura Lucifera je prvou vecou, ktorá sa spomína vo veľkom spore medzi Kristom a satanom, a Boh dovolil, aby vzbura pokračovala pre svoje vlastné zámery. Samuel bol napriek svojmu spravodlivému rozhorčeniu nad túžbou Izraela byť ako ostatné národy vedený, aby sa podieľal na pomazaní prvých dvoch kráľov. A proroci Boží sa podieľali na znovuvybudovaní Božieho chrámu, chrámu, ktorý už nikdy viac nemal mať šekínovskú prítomnosť Boha.

Those that employ their “dishes of fables” against the prophetic Word, in an attempt to cover up the rebellion of Adventism in 1863, and who choose to base their argument upon the logic that if anything happened wrong in 1863, the prophetess would have forbidden it, are willfully ignorant of the first principle that is identified in the very first mention of rebellion against God. God allows rebellion for His own purposes and if He chooses for His prophets to remain neutral or silent in the rebellions that might arrive, that is His choice.

Tí, ktorí používajú svoje „misky bájok“ proti prorockému Slovu v snahe zakryť vzburu adventizmu v roku 1863 a ktorí sa rozhodnú založiť svoju argumentáciu na logike, že ak sa v roku 1863 stalo čokoľvek nesprávne, prorokyňa by to bola zakázala, úmyselne prehliadajú prvú zásadu, ktorá je označená už pri vôbec prvej zmienke o vzbure proti Bohu. Boh dovoľuje vzburu pre svoje vlastné zámery, a ak sa rozhodne, že Jeho proroci majú vo vzburách, ktoré môžu nastať, zostať neutrálni alebo mlčať, je to Jeho voľba.

As we begin to consider the testing process of 1844 through 1863, that has been typified by the ten tests ancient Israel failed after they crossed the Red Sea, it is essential to understand this biblical fact. God’s prophets function as His prophets in times of obedience and disobedience, and at times they do not protest issues that would appear on the surface as something a prophet would be expected to protest. At times they are obviously aware of the rebellion but are restrained and at other times the Lord holds His hand over their eyes in regard to the rebellion. When that perspective is recognized, 1863 becomes a significant waymark in the history of the sixth kingdom of Bible prophecy, for both the horn of Protestantism and the horn of Republicanism.

Keď začíname uvažovať o procese skúšky v rokoch 1844 až 1863, ktorý bol predobrazený desiatimi skúškami, v ktorých staroveký Izrael zlyhal po prechode cez Červené more, je nevyhnutné porozumieť tomuto biblickému faktu. Boží proroci pôsobia ako Jeho proroci v časoch poslušnosti i neposlušnosti a niekedy neprotestujú proti veciam, ktoré by sa na prvý pohľad javili ako niečo, proti čomu by sa od proroka očakával protest. Niekedy si sú vzbury zjavne vedomí, no sú zdržaní, a inokedy Pán drží svoju ruku nad ich očami vzhľadom na vzburu. Keď sa tento pohľad uzná, rok 1863 sa stáva významným medzníkom v dejinách šiesteho kráľovstva biblického proroctva, pre roh protestantizmu i roh republikanizmu.

> I have also spoken by the prophets, and I have multiplied visions, and used similitudes, by the ministry of the prophets. Hosea 12:10.

> Aj ja som hovoril skrze prorokov a rozmnožil som videnia a prostredníctvom služby prorokov som používal podobenstvá. Ozeáš 12:10.

Back to Articles