Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Nineteen

Kniha Daniel — stodevätnásť

The Prophetic Significance of Historical Waymarks: Understanding the Last Days Through Biblical Symbolism

Prorocký význam historických medzníkov: Porozumenie posledným dňom prostredníctvom biblickej symboliky

Author

Jeff Pippenger

Published

March 6, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

The one-hundred and forty-four thousand are represented as those who are purified by the Messenger of the Covenant, and the great multitude are represented by the white robes of martyrdom. The first of the two sacred periods of the last days identifies the work of the messenger who prepares the way for the Messenger of the Covenant, and the second period represents the work of Elijah. The first period represents the investigative judgment of the living of Laodicean Adventism and the second period represents the executive judgment of modern Rome.

Sto štyridsaťštyri tisíc je predstavených ako tí, ktorí sú očistení Poslom zmluvy, a veľký zástup je predstavený bielymi rúchami mučeníctva. Prvé z dvoch posvätných období posledných dní označuje dielo posla, ktorý pripravuje cestu pre Posla zmluvy, a druhé obdobie predstavuje dielo Eliáša. Prvé obdobie predstavuje vyšetrujúci súd nad živými laodicejského adventizmu a druhé obdobie predstavuje vykonávajúci súd nad moderným Rímom.

The “sign” to flee the cities in the last days has been misunderstood by Laodicean Adventism. Sister White informs us the destruction of Jerusalem from 66 to 70 AD provides an illustration of the warning sign for God’s people in the last days.

„Znamenie“, aby sa v posledných dňoch opustili mestá, bolo laodicejským adventizmom nesprávne pochopené. Sestra Whiteová nás informuje, že zničenie Jeruzalema v rokoch 66 až 70 po Kr. poskytuje znázornenie výstražného znamenia pre Boží ľud v posledných dňoch.

> “The time is not far distant, when, like the early disciples, we shall be forced to seek a refuge in desolate and solitary places. As the siege of Jerusalem by the Roman armies was the signal for flight to the Judean Christians, so the assumption of power on the part of our nation in the decree enforcing the papal sabbath will be a warning to us. It will then be time to leave the large cities, preparatory to leaving the smaller ones for retired homes in secluded places among the mountains.” Testimonies, volume 5, 464.

> „Čas nie je ďaleko, keď budeme podobne ako raní učeníci prinútení hľadať útočište na pustých a osamelých miestach. Tak ako obkľúčenie Jeruzalema rímskymi vojskami bolo znamením na útek pre judských kresťanov, tak aj prevzatie moci zo strany nášho národa vo výnose vynucujúcom pápežskú sobotu bude pre nás varovaním. Vtedy nastane čas opustiť veľké mestá ako prípravu na opustenie menších miest a odchod do odľahlých príbytkov na osamelých miestach medzi horami.“ Testimonies, zväzok 5, 464.

The siege of Jerusalem which was the sign to flee was the first siege brought by Cestius. Cestius therefore represented a threat that was temporarily removed, for once he set the siege, he then withdrew mysteriously, and historians have never been able to determine his logic for doing so.

Obliehanie Jeruzalema, ktoré bolo znamením na útek, bolo prvým obliehaním vedeným Cestiom. Cestius teda predstavoval hrozbu, ktorá bola dočasne odstránená, lebo keď raz obliehanie začal, potom sa záhadne stiahol a historici nikdy nedokázali určiť logiku jeho konania.

> “After the Romans under Cestius had surrounded the city, they unexpectedly abandoned the siege when everything seemed favorable for an immediate attack.” The Great Controversy, 31.

> „Keď Rimania pod vedením Cestia obkľúčili mesto, nečakane upustili od obliehania práve vtedy, keď sa všetko zdalo priaznivé pre okamžitý útok.“ Veľký spor, 31.

In the 1880’s and 1890’s Senator Henry W. Blair from New Hampshire introduced a series of bills in Congress to designate Sunday as the National Day of Rest. These bills were commonly referred to as “Blair Sunday Bills.” Senator Blair was a strong advocate for observing Sunday as a day of rest and religious observance. He believed that a uniform day of rest would have positive moral and social effects on American society. While his efforts gained some support, especially from religious groups, they also faced opposition, including concerns about the separation of church and state.

V 80. a 90. rokoch 19. storočia predložil senátor Henry W. Blair z New Hampshiru v Kongrese sériu návrhov zákonov, ktorých cieľom bolo ustanoviť nedeľu za Národný deň odpočinku. Tieto návrhy zákonov sa bežne označovali ako „Blairove nedeľné zákony“. Senátor Blair bol horlivým zástancom zachovávania nedele ako dňa odpočinku a náboženského svätenia. Veril, že jednotný deň odpočinku by mal na americkú spoločnosť priaznivé mravné a sociálne účinky. Hoci jeho úsilie získalo určitú podporu, najmä zo strany náboženských skupín, stretlo sa aj s odporom vrátane obáv týkajúcich sa oddelenia cirkvi od štátu.

This was the first attempt to pass Sunday legislation in the history of the earth beast that was destined to speak as a dragon when it ultimately will pass a Sunday law. It was these series of Blair bills that A. T. Jones, one of the messengers of the 1888 General Conference session, went into the halls of Congress and so eloquently opposed. After a few attempts Senator Blair lost the momentum for his push for a National Day of Rest. In direct connection with that history, and the implications of a National Day of Rest (Sunday), the historical record of the counsel of Ellen White can be reviewed.

Bol to prvý pokus presadiť nedeľnú legislatívu v dejinách šelmy zo zeme, o ktorej bolo určené, že bude hovoriť ako drak, keď napokon prijme nedeľný zákon. Práve proti tejto sérii Blairových návrhov zákonov A. T. Jones, jeden z poslov zasadnutia Generálnej konferencie roku 1888, vstúpil do siení Kongresu a tak výrečne sa postavil na odpor. Po niekoľkých pokusoch senátor Blair stratil hybnú silu svojho úsilia presadiť Národný deň odpočinku. V priamej súvislosti s týmito dejinami a s dôsledkami Národného dňa odpočinku (nedele) možno preskúmať historický záznam rád Ellen Whiteovej.

What is found in the review of her warnings of the Sunday law, is serious and widely misunderstood in Laodicean Adventism. In the context of needing to be out of the cities, which in the passage just cited, she wrote that, “it will then be time to leave the large cities, preparatory to leaving the smaller ones for retired homes in secluded places among the mountains.” She repeatedly taught that God’s people needed to live in the country, but her counsels on the subject of country living before 1888 places her direction to leave the cities in the context that in the near future God’s people would need to leave the cities. After 1888, in her written direction concerning country living, she never deviated from the counsel that we should already be out of the cities.

To, čo sa nachádza v prehľade jej varovaní o nedeľnom zákone, je v laodicejskom adventizme vážne a široko nepochopené. V súvislosti s potrebou byť mimo miest, o ktorej v práve citovanej pasáži napísala, že „vtedy nastane čas opustiť veľké mestá ako prípravu na opustenie menších miest a na odchod do odľahlých obydlí na osamelých miestach medzi vrchmi“. Opakovane učila, že Boží ľud potrebuje žiť na vidieku, no jej rady o tejto otázke pred rokom 1888 zasadzujú jej pokyn opustiť mestá do kontextu toho, že v blízkej budúcnosti bude Boží ľud potrebovať opustiť mestá. Po roku 1888 sa vo svojich písomných pokynoch týkajúcich sa života na vidieku nikdy neodchýlila od rady, že už by sme mali byť mimo miest.

The Blair National Day of Rest bills that arrived in history were the “sign” to leave the cities, and though the Blair bills lost the momentum necessary to accomplish the task, and withdrew into the darkness of history, the “sign” to flee had been given. It had been given at the historical waymark of the first siege, that was brought by Cestius. The soon-coming Sunday law is represented by the siege of Titus, and if any Laodicean Adventists are still in the cities when that siege arrives, they will die with the wicked.

Návrhy zákona o národnom dni odpočinku podľa Blaira, ktoré sa objavili v dejinách, boli „znamením“ opustiť mestá; a hoci Blairove návrhy stratili hybnú silu potrebnú na vykonanie tejto úlohy a stiahli sa do temnoty dejín, „znamenie“ na útek už bolo dané. Bolo dané na dejinnom medzníku prvého obliehania, ktoré priviedol Cestius. Čoskoro prichádzajúci nedeľný zákon je znázornený obliehaním Tita, a ak niektorí laodicejskí adventisti budú ešte v mestách, keď toto obliehanie príde, zomrú spolu s bezbožnými.

There are two prophetic periods in the last days. They are separated by the soon-coming Sunday law. The first period is the investigative judgment of the living in Laodicean Adventism, and the second period is the executive judgment of the whore of Rome. Those two periods are repeatedly illustrated, for it is in those two periods that the parable of the ten virgins is fulfilled to the very letter, as it was in Millerite history. The tarrying time in the parable is the tarrying time of Habakkuk chapter two, so the two periods we are considering were also illustrated by Habakkuk chapter two. The parable of the ten virgins, and Habakkuk chapter two, were fulfilled to the very letter in Millerite history, and when they were, Ezekiel chapter twelve, verses twenty-one to twenty-eight was also fulfilled.

V posledných dňoch existujú dve prorocké obdobia. Oddeľuje ich čoskoro prichádzajúci nedeľný zákon. Prvým obdobím je vyšetrujúci súd nad živými v laodicejskom adventizme a druhým obdobím je vykonávajúci súd nad neviestkou Ríma. Tieto dve obdobia sú opakovane znázorňované, lebo práve v týchto dvoch obdobiach sa podobenstvo o desiatich pannách napĺňa do posledného písmena, tak ako to bolo v milleritských dejinách. Čas meškania v podobenstve je časom meškania z druhej kapitoly Habakuka, takže tieto dve obdobia, o ktorých uvažujeme, boli znázornené aj v druhej kapitole Habakuka. Podobenstvo o desiatich pannách a druhá kapitola Habakuka sa v milleritských dejinách naplnili do posledného písmena, a keď sa tak stalo, naplnila sa aj dvanásta kapitola Ezechiela, verše dvadsaťjeden až dvadsaťosem.

The last eight verses from Ezekiel chapter twelve, identify a time when the “effect of every vision” will be fulfilled, at a time when God would “no longer prolong” His visions. The two periods of history that are repeated so often and identify the investigative judgment of the living in Laodicean Adventism, and the executive judgment of the whore of Tyre, is the prophetic period where every vision within the Bible reaches its perfect and final fulfillment. In that period the one hundred and forty-four thousand are established, and they represent the class that does not die, and live until Christ returns. In Luke chapter twenty-one Christ identifies a “sign” that identifies when that generation has arrived.

Posledných osem veršov z dvanástej kapitoly Ezechiela označuje čas, keď sa naplní „účinnosť každého videnia“, v čase, keď Boh „už viac neodloží“ svoje videnia. Dve obdobia dejín, ktoré sa tak často opakujú a ktoré označujú vyšetrujúci súd živých v laodicejskom adventizme a výkonný súd nad smilnicou Týrom, sú prorockým obdobím, v ktorom každé videnie v rámci Biblie dosahuje svoje dokonalé a konečné naplnenie. V tom období je ustanovených stoštyridsaťštyri tisíc a predstavujú triedu, ktorá neumiera a žije až do Kristovho návratu. V dvadsiatej prvej kapitole Lukášovho evanjelia Kristus označuje „znamenie“, ktoré ukazuje, kedy tá generácia prišla.

In the two histories represented by the “sign” to flee, as set forth by Christ in connection with the abomination of desolation, two periods are marked, and their beginning and endings have a “sign” at the beginning of the period and “signs” at the ending. The “sign” that Christ identified as representing the final generation who would live until He came in the clouds is the evidence that we are now in the final generation of earth’s history.

V dvoch dejinách, ktoré predstavuje „znamenie“ úteku, ako ich Kristus predložil v súvislosti s ohavnosťou spustošenia, sú vyznačené dve obdobia a ich začiatky i konce majú na začiatku obdobia „znamenie“ a na jeho konci „znamenia“. „Znamenie“, ktoré Kristus označil za predstavujúce poslednú generáciu, ktorá bude žiť až do času, keď príde na oblakoch, je dôkazom, že sa teraz nachádzame v poslednej generácii dejín zeme.

In Luke chapter twenty-one, Jesus identifies the history from the three and a half years trampling down and destruction of literal Jerusalem from the year 66 unto the year 70, unto the end of the three and a half years of trampling down of spiritual Jerusalem that began in 538 and ended in 1798.

V dvadsiatej prvej kapitole Lukášovho evanjelia Ježiš stotožňuje dejiny od troch a pol roka pošliapavania a zničenia doslovného Jeruzalema od roku 66 až do roku 70 až po koniec troch a pol roka pošliapavania duchovného Jeruzalema, ktoré sa začalo v roku 538 a skončilo v roku 1798.

> And when ye shall see Jerusalem compassed with armies, then know that the desolation thereof is nigh. Then let them which are in Judaea flee to the mountains; and let them which are in the midst of it depart out; and let not them that are in the countries enter thereinto. For these be the days of vengeance, that all things which are written may be fulfilled. But woe unto them that are with child, and to them that give suck, in those days! for there shall be great distress in the land, and wrath upon this people. And they shall fall by the edge of the sword, and shall be led away captive into all nations: and Jerusalem shall be trodden down of the Gentiles, until the times of the Gentiles be fulfilled. Luke 21:20–24.

> A keď uvidíte Jeruzalem obkľúčený vojskami, vedzte, že sa priblížilo jeho spustošenie. Vtedy tí, čo sú v Judsku, nech utečú do hôr; a tí, čo sú v jeho strede, nech odídu von; a tí, čo sú na vidieku, nech doň nevchádzajú. Lebo toto sú dni pomsty, aby sa naplnilo všetko, čo je napísané. Beda však tehotným a tým, ktoré budú v tých dňoch kojiť! Lebo v krajine bude veľké súženie a na tento ľud hnev. A padnú ostrím meča a budú odvedení do zajatia medzi všetky národy; a Jeruzalem bude pošliapavaný pohanmi, kým sa nenaplnia časy pohanov. Lukáš 21:20–24.

The “times” of the Gentiles trampling down Jerusalem is in the plural, for it represents the trampling down of literal Jerusalem that ended in the year 70, and the trampling down of spiritual Jerusalem that ended in 1798. The Gentiles represent both paganism and papalism, and it is those two powers that are the subject of the vision in the question of Daniel chapter eight, that asks, “How long.”

„Časy“ pošliapavania Jeruzalema pohanmi sú v množnom čísle, lebo predstavujú pošliapavanie doslovného Jeruzalema, ktoré sa skončilo v roku 70, a pošliapavanie duchovného Jeruzalema, ktoré sa skončilo v roku 1798. Pohania predstavujú pohanstvo aj pápežstvo a práve tieto dve moci sú predmetom videnia v otázke z ôsmej kapitoly Daniela, ktorá sa pýta: „Dokedy.“

> Then I heard one saint speaking, and another saint said unto that certain saint which spake, How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot? Daniel 8:13.

> Potom som počul hovoriť jedného svätého, a iný svätý povedal tomu istému svätému, ktorý hovoril: Dokedy potrvá videnie o ustavičnej obeti a o priestupku spustošenia, aby aj svätyňa, aj zástup boli vydané na pošliapanie? Daniel 8,13.

The “times of the Gentiles” in Luke chapter twenty-one, is referring to the twenty-five hundred and twenty years of God’s vengeance upon the northern kingdom which began in 723 BC and concluded in 1798. The year 538 marks when the man of sin stood in the holy place and proclaimed that he was God, thus dividing the period into two equal periods of twelve hundred and sixty years. The second period of twelve hundred and sixty years is the same history that is marked as concluding in Luke chapter twenty-one, verse twenty-four, when the “times of the Gentiles” was fulfilled. In the historical narrative that Jesus is identifying for His disciples verse twenty-four brings the testimony given to the disciples to the “time of the end” in 1798. From there Jesus begins to identify the “signs” associated with the Millerite movement.

„Časy pohanov“ v dvadsiatej prvej kapitole Evanjelia podľa Lukáša označujú dvetisícpäťstodvadsať rokov Božej pomsty nad severným kráľovstvom, ktoré sa začali roku 723 pred Kr. a skončili roku 1798. Rok 538 označuje čas, keď sa človek hriechu postavil na svätom mieste a vyhlásil, že je Bohom, čím sa toto obdobie rozdelilo na dve rovnaké obdobia po tisícdvestošesťdesiat rokov. Druhé obdobie tisícdvestošesťdesiatich rokov je tou istou históriou, ktorá je v Evanjeliu podľa Lukáša, v dvadsiatej prvej kapitole, dvadsiatom štvrtom verši, označená ako končiaca sa vtedy, keď sa naplnili „časy pohanov“. V historickom rozprávaní, ktoré Ježiš predkladá svojim učeníkom, prináša dvadsiaty štvrtý verš svedectvo dané učeníkom až k „času konca“ v roku 1798. Odtiaľ Ježiš začína označovať „znamenia“ spojené s milleritským hnutím.

> And there shall be signs in the sun, and in the moon, and in the stars; and upon the earth distress of nations, with perplexity; the sea and the waves roaring; Men’s hearts failing them for fear, and for looking after those things which are coming on the earth: for the powers of heaven shall be shaken. And then shall they see the Son of man coming in a cloud with power and great glory. And when these things begin to come to pass, then look up, and lift up your heads; for your redemption draweth nigh. Luke 21:25–28.

> A budú znamenia na slnku a na mesiaci i na hviezdach; a na zemi úzkosť národov v bezradnosti; more a vlnobitie budú hučať; ľuďom bude srdce omdlievať od strachu a očakávania toho, čo príde na svet, lebo mocnosti nebies budú otrasené. A vtedy uvidia Syna človeka prichádzať v oblaku s mocou a veľkou slávou. A keď sa toto začne diať, vzpriamte sa a pozdvihnite svoje hlavy, lebo sa približuje vaše vykúpenie. Lukáš 21:25–28.

Jesus states that “there shall be signs,” and He identifies them as signs in the sun and moon, and in the stars, the distress of nations, the powers of heaven being shaken and then the Son of man comes in a cloud. All these “signs,” were fulfilled in the Millerite history.

Ježiš hovorí, že „budú znamenia“, a označuje ich ako znamenia na slnku, na mesiaci a na hviezdach, úzkosť národov, otriasanie mocností nebies, a potom prichádza Syn človeka v oblaku. Všetky tieto „znamenia“ sa naplnili v dejinách milleritského hnutia.

> “Prophecy not only foretells the manner and object of Christ’s coming, but presents tokens by which men are to know when it is near. Said Jesus: ‘There shall be signs in the sun, and in the moon, and in the stars.’ Luke 21:25. ‘The sun shall be darkened, and the moon shall not give her light, and the stars of heaven shall fall, and the powers that are in heaven shall be shaken. And then shall they see the Son of man coming in the clouds with great power and glory.’ Mark 13:24–26. The revelator thus describes the first of the signs to precede the second advent: ‘There was a great earthquake; and the sun became black as sackcloth of hair, and the moon became as blood.’ Revelation 6:12.

> „Proroctvo nielen predpovedá spôsob a cieľ Kristovho príchodu, ale predkladá aj znamenia, podľa ktorých majú ľudia poznať, keď je blízko. Ježiš povedal: ‚A budú znamenia na slnku a na mesiaci a na hviezdach.‘ Lukáš 21:25. ‚Slnko sa zatmie a mesiac nevydá svoje svetlo, a hviezdy budú padať z neba a nebeské moci sa budú otriasať. A potom uzrú Syna človeka prichádzať na oblakoch s veľkou mocou a slávou.‘ Marek 13:24–26. Zjavovateľ takto opisuje prvé zo znamení, ktoré majú predchádzať druhému adventu: ‚A nastalo veľké zemetrasenie; a slnko sčernelo ako vrecovina zo srsti a mesiac sa stal ako krv.‘ Zjavenie 6:12.“

> “These signs were witnessed before the opening of the nineteenth century. In fulfillment of this prophecy there occurred, in the year 1755, the most terrible earthquake that has ever been recorded. . ..

> „Tieto znamenia boli pozorované pred začiatkom devätnásteho storočia. Na splnenie tohto proroctva nastalo v roku 1755 najstrašnejšie zemetrasenie, aké bolo kedy zaznamenané....“

> “Twenty-five years later appeared the next sign mentioned in the prophecy—the darkening of the sun and moon. What rendered this more striking was the fact that the time of its fulfillment had been definitely pointed out. In the Saviour’s conversation with His disciples upon Olivet, after describing the long period of trial for the church,—the 1260 years of papal persecution, concerning which He had promised that the tribulation should be shortened,—He thus mentioned certain events to precede His coming, and fixed the time when the first of these should be witnessed: ‘In those days, after that tribulation, the sun shall be darkened, and the moon shall not give her light.’ Mark 13:24. The 1260 days, or years, terminated in 1798. A quarter of a century earlier, persecution had almost wholly ceased. Following this persecution, according to the words of Christ, the sun was to be darkened. On the 19th of May, 1780, this prophecy was fulfilled. . ..

> „O dvadsaťpäť rokov neskôr sa objavilo ďalšie znamenie spomenuté v proroctve — zatmenie slnka a mesiaca. To, čo to robilo ešte nápadnejším, bola skutočnosť, že čas jeho naplnenia bol presne určený. V Spasiteľovom rozhovore s Jeho učeníkmi na Olivovom vrchu po opise dlhého obdobia skúšky pre cirkev — 1260 rokov pápežského prenasledovania, o ktorom zasľúbil, že súženie bude skrátené — takto spomenul určité udalosti, ktoré mali predchádzať Jeho príchodu, a určil čas, keď bude prvé z nich videné: ,V tých dňoch, po tom súžení, slnko sa zatmie a mesiac nevydá svoje svetlo.‘ Marek 13:24. Tých 1260 dní alebo rokov sa skončilo v roku 1798. O štvrťstoročie skôr prenasledovanie takmer úplne ustalo. Podľa Kristových slov malo po tomto prenasledovaní dôjsť k zatmeniu slnka. Dňa 19. mája 1780 sa toto proroctvo naplnilo....“

> “Christ had bidden His people watch for the signs of His advent and rejoice as they should behold the tokens of their coming King. ‘When these things begin to come to pass,’ He said, ‘then look up, and lift up your heads; for your redemption draweth nigh.’ He pointed His followers to the budding trees of spring, and said: ‘When they now shoot forth, ye see and know of your own selves that summer is now nigh at hand. So likewise ye, when ye see these things come to pass, know ye that the kingdom of God is nigh at hand.’ Luke 21:28, 30, 31.” The Great Controversy, 304, 306–308.

> „Kristus prikázal svojmu ľudu, aby bdel nad znameniami svojho príchodu a radoval sa, keď uvidí predzvesti príchodu svojho Kráľa. ‚Keď sa to začne diať, vzpriamte sa a zodvihnite svoje hlavy, lebo sa približuje vaše vykúpenie.‘ Poukázal svojim nasledovníkom na pučiace jarné stromy a povedal: ‚Keď už rašia, sami od seba vidíte a viete, že leto je už blízko. Tak aj vy, keď uvidíte, že sa toto deje, vedzte, že Božie kráľovstvo je blízko.‘ Lukáš 21,28.30.31.“ Veľký spor vekov, 304, 306–308.

The triple application of the three Rome’s identify that in the trampling down of Jerusalem by pagan Rome and then by papal Rome, the trampling down of the sanctuary and the host by modern Rome was represented by a period of either twelve hundred and sixty days (pagan Rome), or twelve hundred and sixty prophetic years (papal Rome). The symbolic twelve hundred and sixty days (forty-two months) identifying the period of modern Rome’s persecution of God’s faithful people will be each period with a singular “sign” that identifies the time of flight for the faithful of that period. Each of the three periods ends with a manifestation of several “signs,” not a singular “sign” as at the beginning of the period.

Trojnásobné uplatnenie troch Rímov ukazuje, že v pošliapavaní Jeruzalema pohanským Rímom a potom pápežským Rímom bolo pošliapavanie svätyne a zástupu moderným Rímom znázornené obdobím buď tisícdvestošesťdesiatich dní (pohanský Rím), alebo tisícdvestošesťdesiatich prorockých rokov (pápežský Rím). Symbolických tisícdvestošesťdesiat dní (štyridsaťdva mesiacov), ktoré označujú obdobie prenasledovania Božieho verného ľudu moderným Rímom, bude mať každé obdobie jediné „znamenie“, ktoré určuje čas úteku pre verných daného obdobia. Každé z týchto troch období sa končí prejavom niekoľkých „znamení“, nie jediného „znamenia“ ako na začiatku obdobia.

> “It is at midnight that God manifests His power for the deliverance of His people. The sun appears, shining in its strength. Signs and wonders follow in quick succession. The wicked look with terror and amazement upon the scene, while the righteous behold with solemn joy the tokens of their deliverance. Everything in nature seems turned out of its course. The streams cease to flow. Dark, heavy clouds come up and clash against each other. In the midst of the angry heavens is one clear space of indescribable glory, whence comes the voice of God like the sound of many waters, saying: ‘It is done.’ Revelation 16:17.” The Great Controversy, 636.

> „Boh prejavuje svoju moc na vyslobodenie svojho ľudu o polnoci. Objaví sa slnko a žiari vo svojej sile. Znamenia a zázraky nasledujú v rýchlom slede. Bezbožní hľadia na ten výjav so strachom a úžasom, zatiaľ čo spravodliví s vážnou radosťou pozorujú znamenia svojho vyslobodenia. Zdá sa, akoby sa všetko v prírode vymklo zo svojho poriadku. Potoky prestávajú tiecť. Vystupujú temné, ťažké oblaky a narážajú jeden na druhý. Uprostred rozbúreného neba je jedno jasné miesto nevýslovnej slávy, odkiaľ zaznieva Boží hlas ako zvuk mnohých vôd a hovorí: ‚Stalo sa.‘ Zjavenie 16:17.“ Veľký spor, 636.

The period of the executive judgment upon the whore of Rome begins with the lifting up of the ensign that identifies that God’s other flock that is still in Babylon should flee. That period ends with “signs and wonders.” That period begins with the “second voice” of Revelation chapter eighteen, and it ends with the voice of God. Of course, the first and second voices of Revelation chapter eighteen is the voice of Christ. The first voice identifies the beginning of the investigative judgment of the living Laodicean Adventist church, and the second voice identifies the end of that period, but also marks the beginning of the executive judgment upon the whore of Rome.

Obdobie výkonného súdu nad rímskou neviestkou sa začína pozdvihnutím zástavy, ktorá označuje, že Božie iné stádo, ktoré je ešte v Babylone, má utiecť. Toto obdobie sa končí „znameniami a zázrakmi“. Toto obdobie sa začína „druhým hlasom“ z osemnástej kapitoly Zjavenia a končí sa Božím hlasom. Pravdaže, prvý i druhý hlas z osemnástej kapitoly Zjavenia je hlasom Krista. Prvý hlas označuje začiatok vyšetrujúceho súdu nad živou laodicejskou adventistickou cirkvou a druhý hlas označuje koniec tohto obdobia, ale zároveň aj začiatok výkonného súdu nad rímskou neviestkou.

The complete history is governed by the week in which Christ confirmed the covenant, and the soon-coming Sunday law is typified as the middle waymark as typified by the cross. Both histories possess the signature of Alpha and Omega, for the beginning and ending in either history is represented by God’s voice. They also represent the truth, for the middle waymark is the rebellion of the Sunday law, and the Hebrew word “truth” was created with the first, thirteenth and last letters of the Hebrew alphabet. The first voice of Revelation chapter eighteen is the voice of Christ, the last voice is the voice of God, and the voice in the middle, also being the voice of God, is also where the rebellion of the thirteenth letter is represented by the earth beast “speaking” as a dragon, as represented in Revelation chapter THIRTEEN.

Celé dejiny sú riadené týždňom, v ktorom Kristus potvrdil zmluvu, a čoskoro prichádzajúci nedeľný zákon je predobrazený ako stredný medzník, tak ako je ním predobrazený kríž. Obe dejiny nesú pečať Alfy a Omegy, lebo začiatok i koniec v každej z nich je predstavený Božím hlasom. Predstavujú aj pravdu, lebo stredným medzníkom je vzbura nedeľného zákona a hebrejské slovo „pravda“ bolo utvorené z prvého, trinásteho a posledného písmena hebrejskej abecedy. Prvým hlasom v osemnástej kapitole Zjavenia je hlas Krista, posledným hlasom je hlas Boha a hlas uprostred, ktorý je takisto Božím hlasom, je zároveň miestom, kde je vzbura trinásteho písmena predstavená tým, že zemská šelma „hovorí“ ako drak, ako je to znázornené v TRINÁSTEJ kapitole Zjavenia.

The ensign at the soon-coming Sunday law represents the “sign” to flee for God’s faithful, but it also identifies that the beginning of the prophetic period that ends with the ensign being lifted up must also have a “sign.” That “sign” is what Jesus identifies as evidence that the last generation of planet earth has arrived. In Luke chapter twenty-one the disciples ask what Christ meant when He identified that the temple was going to be destroyed.

Zástava pri čoskoro prichádzajúcom nedeľnom zákone predstavuje pre Božích verných „znamenie“ na útek, ale zároveň naznačuje, že začiatok prorockého obdobia, ktoré sa končí vztýčením zástavy, musí mať tiež „znamenie“. Tým „znamením“ je to, čo Ježiš označuje ako dôkaz, že prišla posledná generácia planéty Zem. V dvadsiatej prvej kapitole Evanjelia podľa Lukáša sa učeníci pýtajú, čo Kristus myslel, keď oznámil, že chrám bude zničený.

> And they asked him, saying, Master, but when shall these things be? and what sign will there be when these things shall come to pass? Luke 21:7.

> A spýtali sa ho: Učiteľ, kedy teda nastanú tieto veci? A aké znamenie bude, keď sa tieto veci začnú diať? Lukáš 21:7.

Jesus then begins to identify the history that leads to the year 70 when the temple and city would be destroyed, and continues on to verse twenty-four where He identifies when the “times” of the Gentiles would be fulfilled.

Ježiš potom začína označovať dejiny, ktoré vedú k roku 70, keď budú chrám i mesto zničené, a pokračuje až po dvadsiaty štvrtý verš, kde určuje, kedy sa naplnia „časy“ pohanov.

> And they shall fall by the edge of the sword, and shall be led away captive into all nations: and Jerusalem shall be trodden down of the Gentiles, until the times of the Gentiles be fulfilled. Luke 21:24.

> A padnú ostrím meča a budú odvedení do zajatia medzi všetky národy; a Jeruzalem bude pošliapavaný pohanmi, dokiaľ sa nenaplnia časy pohanov. Lukáš 21:24.

The idea that this verse is referring to literal Jerusalem is based upon the Catholic theological foolishness called futurism, that applies symbolic literally and places the fulfillment of the prophecies exclusively at the end of the world. The attack upon the correct application of this verse has been a major attack of Satan throughout the reading of the New Testament. Literal Jerusalem ceased to be the symbol of prophetic Jerusalem in the time of Christ, when literal prophecy changed the spiritual application. This revelation was a major teaching established by the apostle Paul. The trampling down of Jerusalem identifies the twelve hundred and sixty years of papal darkness from the year of 538 to 1798.

Predstava, že tento verš sa vzťahuje na doslovný Jeruzalem, je založená na katolíckej teologickej pochabosti nazývanej futurizmus, ktorá uplatňuje symbolické doslovne a kladie naplnenie proroctiev výlučne na koniec sveta. Útok proti správnemu uplatneniu tohto verša bol hlavným satanovým útokom počas čítania Nového zákona. Doslovný Jeruzalem prestal byť symbolom prorockého Jeruzalema v Kristovom čase, keď doslovné proroctvo zmenilo duchovné uplatnenie. Toto zjavenie bolo jedným z hlavných učení ustanovených apoštolom Pavlom. Pošliapanie Jeruzalema označuje tisícdvestošesťdesiat rokov pápežskej temnoty od roku 538 do roku 1798.

> But the court which is without the temple leave out, and measure it not; for it is given unto the Gentiles: and the holy city shall they tread under foot forty and two months. Revelation 11:2.

> Ale nádvorie, ktoré je mimo chrámu, vynechaj a nemeraj ho, lebo je dané pohanom; a sväté mesto budú šliapať nohami štyridsaťdva mesiacov. Zjavenie 11,2.

Jerusalem of prophecy ceased to be the symbol of the chosen city at the cross.

Jeruzalem proroctva prestal byť na kríži symbolom vyvoleného mesta.

> “How many there are who feel that it would be a good thing to tread the soil of old Jerusalem, and that their faith would be greatly strengthened by visiting the scenes of the Saviour’s life and death! But old Jerusalem will never be a sacred place until it is cleansed by the refining fire from heaven.” Review and Herald, June 9, 1896.

> „Koľkí sa domnievajú, že by bolo dobrou vecou kráčať po pôde starého Jeruzalema a že ich viera by sa veľmi posilnila návštevou miest Spasiteľovho života a smrti! Ale starý Jeruzalem sa nikdy nestane svätým miestom, kým nebude očistený prečisťujúcim ohňom z neba.“ Review and Herald, 9. júna 1896.

Once Jesus led the disciples to the time of the end in 1798 in verse twenty-four, He then introduced the Millerite time when the announcement of the first angel arrived into history.

Keď Ježiš vo verši dvadsaťštyri priviedol učeníkov k času konca v roku 1798, potom uviedol milleritské obdobie, keď do dejín vstúpilo ohlásenie prvého anjela.

> And there shall be signs in the sun, and in the moon, and in the stars; and upon the earth distress of nations, with perplexity; the sea and the waves roaring; Men’s hearts failing them for fear, and for looking after those things which are coming on the earth: for the powers of heaven shall be shaken. And then shall they see the Son of man coming in a cloud with power and great glory. And when these things begin to come to pass, then look up, and lift up your heads; for your redemption draweth nigh. Luke 21:25–28.

> A budú znamenia na slnku a na mesiaci i na hviezdach; a na zemi úzkosť národov v rozpakoch; more a vlnobitie bude hučať; ľudia budú zomdlievať od strachu a očakávania toho, čo príde na svet, lebo nebeské moci sa budú otriasať. A vtedy uzrú Syna človeka prichádzať v oblaku s mocou a veľkou slávou. Keď sa to však začne diať, vzpriamte sa a pozdvihnite svoje hlavy, lebo sa približuje vaše vykúpenie. Lukáš 21:25–28.

The signs that introduced the Millerite history were fulfilled in agreement with the never-failing power of God’s Word.

Znamenia, ktoré uviedli dejiny mileritského hnutia, sa naplnili v súlade s neomylnou mocou Božieho slova.

> “The signs in the sun, moon, and stars have been fulfilled.” Review and Herald, November 22, 1906.

> „Znamenia na slnku, mesiaci a hviezdach sa naplnili.“ Review and Herald, 22. novembra 1906.

We will continue Luke chapter twenty-one in the next article.

V nasledujúcom článku budeme pokračovať v dvadsiatej prvej kapitole Evanjelia podľa Lukáša.

> “December 16, 1848, the Lord gave me a view of the shaking of the powers of the heavens. I saw that when the Lord said ‘heaven,’ in giving the signs recorded by Matthew, Mark, and Luke, He meant heaven, and when He said ‘earth’ He meant earth. The powers of heaven are the sun, moon, and stars. They rule in the heavens. The powers of earth are those that rule on the earth. The powers of heaven will be shaken at the voice of God. Then the sun, moon, and stars will be moved out of their places. They will not pass away, but be shaken by the voice of God.

> „Dňa 16. decembra 1848 mi Pán ukázal otrasenie mocností nebies. Videla som, že keď Pán pri uvádzaní znamení zaznamenaných u Matúša, Marka a Lukáša povedal „nebo“, mal na mysli nebo, a keď povedal „zem“, mal na mysli zem. Mocnosťami nebies sú slnko, mesiac a hviezdy. Vládnu na nebesiach. Mocnosťami zeme sú tie, ktoré vládnu na zemi. Mocnosti nebies budú otrasené hlasom Božím. Potom budú slnko, mesiac a hviezdy pohnuté zo svojich miest. Nepominú sa, ale budú otrasené hlasom Božím.

> “Dark, heavy clouds came up and clashed against each other. The atmosphere parted and rolled back; then we could look up through the open space in Orion, whence came the voice of God. The Holy City will come down through that open space. I saw that the powers of earth are now being shaken and that events come in order. War, and rumors of war, sword, famine, and pestilence are first to shake the powers of earth, then the voice of God will shake the sun, moon, and stars, and this earth also. I saw that the shaking of the powers in Europe is not, as some teach, the shaking of the powers of heaven, but it is the shaking of the angry nations.” Early Writings, 41.

> „Temné, ťažké oblaky vystúpili a narážali jeden do druhého. Ovzdušie sa rozostúpilo a zvinulo späť; potom sme mohli hľadieť hore cez otvorený priestor v Orióne, odkiaľ zaznel hlas Boží. Sväté mesto zostúpi cez ten otvorený priestor. Videla som, že mocnosti zeme sú teraz otriasané a že udalosti prichádzajú v poradí. Vojna a chýry o vojnách, meč, hlad a mor sú najprv tým, čo otrasie mocnosťami zeme; potom hlas Boží otrasie slnkom, mesiacom a hviezdami, a aj touto zemou. Videla som, že otriasanie mocností v Európe nie je, ako niektorí učia, otriasaním mocností nebies, ale je to otriasanie rozhnevaných národov.“ Early Writings, 41.

Back to Articles