Article

# The Book of Daniel - Number Sixty

Daniels bok – nummer sextio

Daniel’s Prayer and the Secret of the Eighth Kingdom: A Last Days Revelation

Daniels bön och hemligheten med det åttonde riket: en uppenbarelse för de sista dagarna

Author

Jeff Pippenger

Published

January 24, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

In chapters seventeen and eighteen of Revelation an angel brings the vision of the judgment of the papacy to John. In the breakdown of her ultimate judgment the kingdoms of Bible prophecy are represented.

I Uppenbarelsebokens sjuttonde och artonde kapitel frambär en ängel för Johannes synen av påvedömets dom. I framställningen av hennes slutgiltiga dom representeras de riken som omtalas i Bibelns profetia.

> And here is the mind which hath wisdom. The seven heads are seven mountains, on which the woman sitteth. And there are seven kings: five are fallen, and one is, and the other is not yet come; and when he cometh, he must continue a short space. And the beast that was, and is not, even he is the eighth, and is of the seven, and goeth into perdition. Revelation 17:9–11.

> Och här är det sinne som har vishet. De sju huvudena är sju berg, på vilka kvinnan sitter. Och där är sju kungar: fem har fallit, och en är, och den andre har ännu inte kommit; och när han kommer, måste han förbli en kort tid. Och vilddjuret som var och inte är, även det är den åttonde, och är av de sju, och går till fördärvet. Uppenbarelseboken 17:9–11.

John had been spiritually conveyed to 1798, where he is instructed that the seven heads on the beast that carried the papal woman were seven kings. A king is a kingdom, and a kingdom is also a head in Bible prophecy. In 1798, five kingdoms had fallen and one was then ruling. A seventh kingdom was yet future, and it was represented by ten kings. Then John was informed that the eighth kingdom was the papal beast, that was of the seven. The papacy was the fifth kingdom, and it had received a deadly wound, so that when its deadly wound is healed, it then becomes the eighth head that is of the seven.

Johannes hade i anden förts till år 1798, där han får undervisning om att de sju huvuden på det vilddjur som bar den påvliga kvinnan var sju kungar. En kung är ett rike, och ett rike är också ett huvud i Bibelns profetia. År 1798 hade fem riken fallit och ett härskade då. Ett sjunde rike låg ännu i framtiden, och det framställdes genom tio kungar. Därefter blev Johannes underrättad om att det åttonde riket var det påvliga vilddjuret, som var av de sju. Påvedömet var det femte riket, och det hade fått ett dödligt sår, så att när dess dödliga sår helas, blir det då det åttonde huvudet, som är av de sju.

In Daniel two the first four kingdoms are Babylon, Medo-Persia, Greece and Rome. Those four literal kingdoms also represent four spiritual kingdoms, and together they identify the eight kings, or heads of Revelation seventeen, for Jesus always illustrates the end of a thing with the beginning of a thing. Daniel chapter two, is the first mention of the kingdoms of Bible prophecy, and Revelation seventeen is the last, so they must agree, for God never changes.

I Daniel två är de första fyra rikena Babylon, Medo-Persien, Grekland och Rom. Dessa fyra bokstavliga riken representerar också fyra andliga riken, och tillsammans identifierar de de åtta kungarna, eller huvudena, i Uppenbarelseboken sjutton, ty Jesus illustrerar alltid slutet på en sak med början på en sak. Daniel kapitel två är det första omnämnandet av de riken som förekommer i Bibelns profetior, och Uppenbarelseboken sjutton är det sista, så de måste stämma överens, ty Gud förändras aldrig.

The fifth kingdom that had fallen in 1798, was spiritual Babylon, the papacy. The sixth kingdom that was in power in 1798, was the two-horned kingdom that had been typified by the two-horned kingdom of the Medes and Persians. The seventh kingdom, which consists of ten kings, who in 1798 had not yet come, is the one-world government, that had been typified by Greece, the one-world government of Alexander the Great. The eighth head, who was of the seven was the fifth kingdom that had a deadly wound, yet lived again when the deadly wound was healed.

Det femte riket som hade fallit år 1798 var det andliga Babylon, påvedömet. Det sjätte riket som hade makten år 1798 var det tvåhornade rike som hade förebildats av medernas och persernas tvåhornade rike. Det sjunde riket, som består av tio kungar, vilka år 1798 ännu inte hade kommit, är världsregeringen, som hade förebildats av Grekland, Alexander den stores världsregering. Det åttonde huvudet, som var av de sju, var det femte riket som hade fått ett dödligt sår, men levde igen när det dödliga såret läkts.

The judgment of the great whore occurs in the “hour” of the Sunday law crisis, that is a period of time beginning with the Sunday law in the United States and continuing through history until human probation closes. In that “hour,” which in Daniel is identified as “the days of these kings”, God will set up His kingdom. In that “hour” the latter rain is being poured out.

Domen över den stora skökan äger rum i ”stunden” för söndagslagens kris, det vill säga en tidsperiod som börjar med söndagslagen i Förenta staterna och fortsätter genom historien tills människans nådatid avslutas. I den ”stunden”, som i Daniel identifieras som ”dessa konungars dagar”, skall Gud upprätta sitt rike. I den ”stunden” utgjuts det sena regnet.

> “The latter rain is coming on those that are pure—all then will receive it as formerly.

> ”Det sena regnet kommer över dem som är rena — då skall alla ta emot det såsom förr.

> “When the four angels let go, Christ will set up His kingdom. None receive the latter rain but those who are doing all they can.” Spalding and Magan, 3.

> ”När de fyra änglarna släpper taget, skall Kristus upprätta sitt rike. Ingen får det sena regnet utom de som gör allt de kan.” Spalding and Magan, 3.

The outpouring of the latter rain is progressive, for it corresponds to the judgment, and judgment is progressive. The Millerites understood they were living at the feet of the image of Daniel chapter two. They believed that Rome was the final earthly kingdom, and they were right, but limited in their understanding.

Utgjutandet av det sena regnet är progressivt, ty det motsvarar domen, och domen är progressiv. Milleriterna förstod att de levde vid fötterna på bilden i Daniel kapitel två. De trodde att Rom var det sista jordiska riket, och de hade rätt, men deras förståelse var begränsad.

The “days of these kings,” does occur in the history of the kingdom of Rome, but it is not the history of pagan or papal Rome, it is the history of modern Rome. The Millerites applied pagan and papal Rome as one kingdom, and in so doing they used a passage from the book of Ezekiel concerning the final king of Judah (Zedekiah), to uphold their understanding.

”Dessa kungars dagar” förekommer verkligen i det romerska rikets historia, men det är inte det hedniska eller påvliga Roms historia; det är det moderna Roms historia. Milleriterna tillämpade det hedniska och det påvliga Rom som ett och samma rike, och därigenom använde de ett avsnitt ur Hesekiels bok om Judas siste kung (Sidkia) för att stödja sin förståelse.

> And thou, profane wicked prince of Israel, whose day is come, when iniquity shall have an end, Thus saith the Lord God; Remove the diadem, and take off the crown: this shall not be the same: exalt him that is low, and abase him that is high. I will overturn, overturn, overturn, it: and it shall be no more, until he come whose right it is; and I will give it him. Ezekiel 21:25–27.

> Och du, ohelige ogudaktige furste i Israel, vars dag har kommit, då missgärningen skall få sin ände, så säger Herren Gud: Tag av huvudbindeln och lyft av kronan; detta skall inte förbli detsamma: upphöj den som är låg, och ödmjuka den som är hög. Jag skall omstörta, omstörta, omstörta det; och det skall inte vara mer, förrän han kommer vilkens rätt det är; och åt honom skall jag ge det. Hesekiel 21:25–27.

From Zedekiah there would be three kingdoms that would be “overturned,” that would lead to Christ, whose “right it is,” to rule. Babylon, Medo-Persia and Greece would all be overthrown until the kingdom of Rome, and during the history of that fourth kingdom, Christ would come and set up a kingdom. He did that very thing.

Från Sidkia skulle tre riken bli ”omstörtade”, vilka skulle leda fram till Kristus, vars ”rätt det är” att regera. Babylon, Medo-Persien och Grekland skulle alla störtas till dess att Romarriket kom, och under detta fjärde rikes historia skulle Kristus komma och upprätta ett rike. Just detta gjorde han.

> “Foremost among those who were rapidly leading the nation to ruin was Zedekiah their king. Forsaking utterly the counsels of the Lord as given through the prophets, forgetting the debt of gratitude he owed Nebuchadnezzar, violating his solemn oath of allegiance taken in the name of the Lord God of Israel, Judah’s king rebelled against the prophets, against his benefactor, and against his God. In the vanity of his own wisdom he turned for help to the ancient enemy of Israel’s prosperity, “sending his ambassadors into Egypt, that they might give him horses and much people.’

> ”Främst bland dem som hastigt förde nationen till undergång var deras kung Sidkia. Han övergav fullständigt Herrens råd, sådana de hade givits genom profeterna, glömde den tacksamhetsskuld han stod i till Nebukadnessar, bröt sin högtidliga trohetsed, avlagd i Herren Israels Guds namn; och Judas kung gjorde uppror mot profeterna, mot sin välgörare och mot sin Gud. I fåfängan av sin egen vishet vände han sig för att få hjälp till den uråldrige fienden till Israels välstånd, ”och sände sina sändebud till Egypten, för att de skulle ge honom hästar och mycket folk.”

> “‘Shall he prosper?’ the Lord inquired concerning the one who had thus basely betrayed every sacred trust; ‘shall he escape that doeth such things? or shall he break the covenant, and be delivered? As I live, saith the Lord God, surely in the place where the king dwelleth that made him king, whose oath he despised, and whose covenant he brake, even with him in the midst of Babylon he shall die. Neither shall Pharaoh with his mighty army and great company make for him in the war: … seeing he despised the oath by breaking the covenant, when, lo, he had given his hand, and hath done all these things, he shall not escape.’ Ezekiel 17:15–18.

> ”Skulle han ha framgång?” frågade Herren angående den som på detta skamliga sätt hade svikit varje heligt förtroende; ”skulle han undkomma, han som gör sådana ting? eller skulle han bryta förbundet och bli räddad? Så sant jag lever, säger Herren Gud, sannerligen, på den plats där den kung bor som gjorde honom till kung, vars ed han föraktade och vars förbund han bröt, ja, hos honom, mitt i Babylon, skall han dö. Inte heller skall farao med sin mäktiga här och stora skara bistå honom i kriget: … eftersom han föraktade eden genom att bryta förbundet, fastän han hade givit sitt handslag, och har gjort allt detta, skall han inte undkomma.” Hesekiel 17:15–18.

> “To the ‘profane wicked prince’ had come the day of final reckoning. ‘Remove the diadem,’ the Lord decreed, ‘and take off the crown.’ Not until Christ Himself should set up His kingdom was Judah again to be permitted to have a king. ‘I will overturn, overturn, overturn, it,’ was the divine edict concerning the throne of the house of David; ‘and it shall be no more, until He come whose right it is; and I will give it Him.’ Ezekiel 21:25–27.” Prophets and Kings, 450, 451.

> ”För den ’vanhelgade ogudaktige fursten’ hade den slutliga räkenskapens dag kommit. ’Tag av bindeln’, förordnade Herren, ’och lyft av kronan.’ Inte förrän Kristus själv skulle upprätta sitt rike skulle Juda åter tillåtas att ha en kung. ’Jag skall omstörta, omstörta, omstörta det’, löd den gudomliga förordningen angående tronen i Davids hus; ’och det skall inte vara mer, förrän han kommer som har rätt till det; och jag skall ge det åt honom.’ Hesekiel 21:25–27.” Prophets and Kings, 450, 451.

Miller was correct, but his understanding was limited, for the kingdom Christ set up when he walked among men, was not the final earthly kingdom. There was yet to be four kings after the kingdom of pagan Rome. Yet Christ did establish the kingdom of “grace” at the cross, but that kingdom was not set up in the days of the ten kings of Revelation seventeen, nor was it set up during the time of the latter rain. The kingdom which Christ establishes in the last days, is his kingdom of “glory.” Sister White speaks directly of both of these kingdoms.

Miller hade rätt, men hans förståelse var begränsad, ty det rike som Kristus upprättade när han vandrade bland människorna var inte det slutliga jordiska riket. Det återstod ännu fyra kungar efter det hedniska Roms rike. Kristus upprättade visserligen ”nådens” rike vid korset, men det riket upprättades inte i de tio kungarnas dagar i Uppenbarelseboken sjutton, och det upprättades inte heller under den sena regnets tid. Det rike som Kristus upprättar i de sista dagarna är hans ”härlighets” rike. Syster White talar uttryckligen om båda dessa riken.

The Millerites understood that Christ established a kingdom during the history of the fourth kingdom, and they were correct, but limited in their understanding. In the history of the fourth kingdom, Christ set up the kingdom of “grace,” and in the history of the eighth kingdom, He set up His kingdom of “glory.” In the history when He set up the kingdom of “grace,” the Holy Spirit was poured out at Pentecost. Pentecost typifies the outpouring of the latter rain, in the history where He sets up his kingdom of “glory.”

Milleriterna förstod att Kristus upprättade ett rike under det fjärde rikets historia, och de hade rätt, men deras förståelse var begränsad. Under det fjärde rikets historia upprättade Kristus nådens rike, och under det åttonde rikets historia upprättade Han sitt härlighetsrike. I den historia då Han upprättade nådens rike utgöts den Helige Ande på pingstdagen. Pingsten är en förebild på utgjutandet av det sena regnet, i den historia då Han upprättar sitt härlighetsrike.

The message of Pentecost was the message of Christ’s literal resurrection. The message of the latter rain, at least partially, is the message of the symbolic resurrection represented by the prophetic riddle that the eighth being of the seven, which is fulfilled in the beast, and also the two horns of the earth beast. The fourth and the eighth kingdoms are where Christ establishes His kingdom.

Pingstens budskap var budskapet om Kristi bokstavliga uppståndelse. Den sena regnets budskap är, åtminstone delvis, budskapet om den symboliska uppståndelse som framställs genom den profetiska gåtan om den åttonde, som är av de sju, vilken uppfylls i vilddjuret, och även de två hornen på jordens vilddjur. Det fjärde och det åttonde riket är där Kristus upprättar sitt rike.

> “The announcement which had been made by the disciples in the name of the Lord was in every particular correct, and the events to which it pointed were even then taking place. ‘The time is fulfilled, the kingdom of God is at hand,’ had been their message. At the expiration of ‘the time’—the sixty-nine weeks of Daniel 9, which were to extend to the Messiah, ‘the Anointed One’—Christ had received the anointing of the Spirit after His baptism by John in Jordan. And the ‘kingdom of God’ which they had declared to be at hand was established by the death of Christ. This kingdom was not, as they had been taught to believe, an earthly empire. Nor was it that future, immortal kingdom which shall be set up when ‘the kingdom and dominion, and the greatness of the kingdom under the whole heaven, shall be given to the people of the saints of the Most High;’ that everlasting kingdom, in which ‘all dominions shall serve and obey Him.’ Daniel 7:27. As used in the Bible, the expression ‘kingdom of God’ is employed to designate both the kingdom of grace and the kingdom of glory. The kingdom of grace is brought to view by Paul in the Epistle to the Hebrews. After pointing to Christ, the compassionate intercessor who is ‘touched with the feeling of our infirmities,’ the apostle says: ‘Let us therefore come boldly unto the throne of grace, that we may obtain mercy, and find grace.’ Hebrews 4:15, 16. The throne of grace represents the kingdom of grace; for the existence of a throne implies the existence of a kingdom. In many of His parables Christ uses the expression ‘the kingdom of heaven’ to designate the work of divine grace upon the hearts of men.

> Det tillkännagivande som hade framförts av lärjungarna i Herrens namn var i varje avseende riktigt, och de händelser som det hänvisade till ägde redan då rum. ”Tiden är fullbordad, och Guds rike är nära”, hade varit deras budskap. Vid utgången av ”tiden” — de sextionio veckorna i Daniel 9, vilka skulle sträcka sig fram till Messias, ”den Smorde” — hade Kristus mottagit Andens smörjelse efter sitt dop av Johannes i Jordan. Och det ”Guds rike” som de hade förkunnat vara nära upprättades genom Kristi död. Detta rike var inte, såsom de hade blivit lärda att tro, ett jordiskt välde. Inte heller var det det framtida, odödliga rike som skall upprättas när ”riket och väldet och storheten hos rikena under hela himlen skall ges åt den Högstes heligas folk”; det eviga rike, i vilket ”alla välden skall tjäna och lyda honom”. Daniel 7:27. Såsom uttrycket ”Guds rike” används i Bibeln betecknar det både nådens rike och härlighetens rike. Nådens rike framställs av Paulus i Hebreerbrevet. Sedan aposteln har hänvisat till Kristus, den medlidsamme förebedjaren som ”har medlidande med våra svagheter”, säger han: ”Låt oss därför frimodigt träda fram till nådens tron för att få barmhärtighet och finna nåd.” Hebreerbrevet 4:15, 16. Nådens tron representerar nådens rike; ty förekomsten av en tron förutsätter förekomsten av ett rike. I många av sina liknelser använder Kristus uttrycket ”himmelriket” för att beteckna den gudomliga nådens verk i människors hjärtan.

> “So the throne of glory represents the kingdom of glory; and this kingdom is referred to in the Saviour’s words: ‘When the Son of man shall come in His glory, and all the holy angels with Him, then shall He sit upon the throne of His glory: and before Him shall be gathered all nations.’ Matthew 25:31, 32. This kingdom is yet future. It is not to be set up until the second advent of Christ.

> ”Så representerar härlighetens tron härlighetens rike; och detta rike avses i Frälsarens ord: ’När Människosonen kommer i sin härlighet, och alla de heliga änglarna med honom, då skall han sätta sig på sin härlighets tron, och inför honom skall alla folk församlas.’ Matteus 25:31, 32. Detta rike tillhör ännu framtiden. Det skall inte upprättas förrän vid Kristi andra ankomst.

> “The kingdom of grace was instituted immediately after the fall of man, when a plan was devised for the redemption of the guilty race. It then existed in the purpose and by the promise of God; and through faith, men could become its subjects. Yet it was not actually established until the death of Christ. Even after entering upon His earthly mission, the Saviour, wearied with the stubbornness and ingratitude of men, might have drawn back from the sacrifice of Calvary. In Gethsemane the cup of woe trembled in His hand. He might even then have wiped the blood-sweat from His brow and have left the guilty race to perish in their iniquity. Had He done this, there could have been no redemption for fallen men. But when the Saviour yielded up His life, and with His expiring breath cried out, ‘It is finished,’ then the fulfillment of the plan of redemption was assured. The promise of salvation made to the sinful pair in Eden was ratified. The kingdom of grace, which had before existed by the promise of God, was then established.

> ”Nådens rike instiftades omedelbart efter människans fall, när en plan utarbetades för den skyldiga människosläktets återlösning. Det existerade då i Guds avsikt och genom hans löfte; och genom tro kunde människor bli dess undersåtar. Ändå blev det inte faktiskt upprättat förrän vid Kristi död. Även efter att ha trätt in i sitt jordiska uppdrag kunde Frälsaren, uttröttad av människornas hårdnackenhet och otacksamhet, ha dragit sig tillbaka från Golgatas offer. I Getsemane darrade lidandets kalk i hans hand. Han kunde redan då ha torkat blodssvetten från sin panna och ha lämnat det skyldiga människosläktet att förgås i sin synd. Hade han gjort detta, skulle det inte ha funnits någon återlösning för fallna människor. Men när Frälsaren gav upp sitt liv och med sitt sista andetag utropade: ’Det är fullbordat’, då blev fullbordandet av återlösningsplanen säkerställt. Löftet om frälsning, givet åt det syndiga paret i Eden, blev bekräftat. Nådens rike, som tidigare hade existerat genom Guds löfte, blev då upprättat.

> “Thus the death of Christ—the very event which the disciples had looked upon as the final destruction of their hope—was that which made it forever sure. While it had brought them a cruel disappointment, it was the climax of proof that their belief had been correct. The event that had filled them with mourning and despair was that which opened the door of hope to every child of Adam, and in which centered the future life and eternal happiness of all God’s faithful ones in all the ages.

> Så var Kristi död – just den händelse som lärjungarna hade betraktat som den slutliga tillintetgörelsen av deras hopp – det som för alltid gjorde det visst. Medan den hade tillfogat dem en grym besvikelse, var den höjdpunkten av beviset på att deras tro hade varit riktig. Den händelse som hade fyllt dem med sorg och förtvivlan var den som öppnade hoppets dörr för varje Adams barn och i vilken det framtida livet och den eviga saligheten för alla Guds trogna i alla tidsåldrar hade sitt centrum.

> “Purposes of infinite mercy were reaching their fulfillment, even through the disappointment of the disciples. While their hearts had been won by the divine grace and power of His teaching, who ‘spake as never man spake,’ yet intermingled with the pure gold of their love for Jesus, was the base alloy of worldly pride and selfish ambitions. Even in the Passover chamber, at that solemn hour when their Master was already entering the shadow of Gethsemane, there was ‘a strife among them, which of them should be accounted the greatest.’ Luke 22:24. Their vision was filled with the throne, the crown, and the glory, while just before them lay the shame and agony of the garden, the judgment hall, the cross of Calvary. It was their pride of heart, their thirst for worldly glory, that had led them to cling so tenaciously to the false teaching of their time, and to pass unheeded the Saviour’s words showing the true nature of His kingdom, and pointing forward to His agony and death. And these errors resulted in the trial—sharp but needful—which was permitted for their correction. Though the disciples had mistaken the meaning of their message, and had failed to realize their expectations, yet they had preached the warning given them of God, and the Lord would reward their faith and honor their obedience. To them was to be entrusted the work of heralding to all nations the glorious gospel of their risen Lord. It was to prepare them for this work that the experience which seemed to them so bitter had been permitted.” The Great Controversy, 347, 348.

> ”Den oändliga barmhärtighetens syften nådde sin fullbordan, även genom lärjungarnas besvikelse. Fastän deras hjärtan hade vunnits av den gudomliga nåden och kraften i hans undervisning, han som ”talade såsom aldrig någon människa har talat”, var dock, sammanblandad med det rena guldet i deras kärlek till Jesus, den usla legeringen av världslig stolthet och själviska ambitioner. Till och med i påskmåltidssalen, i denna högtidliga stund då deras Mästare redan gick in i Getsemanes skugga, uppstod ”en tvist bland dem om vem av dem som skulle anses vara störst”. Luk. 22:24. Deras syn var fylld av tronen, kronan och härligheten, medan alldeles framför dem låg skammen och ångesten i trädgården, domssalen och på Golgata kors. Det var deras hjärtas stolthet, deras törst efter världslig ära, som hade fått dem att så envist hålla fast vid sin tids falska lära och att lämna Frälsarens ord, vilka visade hans rikes sanna natur och pekade fram mot hans ångest och död, utan avseende. Och dessa misstag ledde till den prövning — skarp men nödvändig — som tilläts för deras tillrättavisning. Fastän lärjungarna hade missförstått innebörden i sitt budskap och hade underlåtit att inse vad de förväntade sig, hade de ändå förkunnat den varning som Gud hade gett dem, och Herren skulle belöna deras tro och hedra deras lydnad. Åt dem skulle uppdraget anförtros att förkunna sin uppståndne Herres härliga evangelium för alla folk. Det var för att bereda dem för detta verk som den erfarenhet, vilken för dem tedde sig så bitter, hade tillåtits.” The Great Controversy, 347, 348.

In the book of Revelation, the “mind that has wisdom” counts “the number of a man”, and recognizes that “the man” is also the eighth kingdom, that is of the seven. The “man of sin” is the head of the eighth kingdom that rules over the kings and merchants of the earth, who the seven churches join with to avoid the reproach of persecution, and who is seated upon many waters.

I Uppenbarelseboken räknar det ”sinne som har vishet” ”en människas tal” och inser att ”människan” också är det åttonde riket, som är av de sju. ”Syndens människa” är huvudet för det åttonde riket, som härskar över jordens kungar och köpmän, vilka de sju församlingarna förenar sig med för att undgå förföljelsens smälek, och som sitter på många vatten.

> And he saith unto me, The waters which thou sawest, where the whore sitteth, are peoples, and multitudes, and nations, and tongues. Revelation 17:15.

> Och han sade till mig: »Vattnen som du såg, där skökan sitter, är folk och skaror och nationer och tungomål.» Uppenbarelseboken 17:15.

The “man of sin” rules over the political, monetary, religious, and civil world, and all men, except those who have obtained the victory over the beast, and his image, his mark and the number of his name.

”Syndens människa” härskar över den politiska, monetära, religiösa och civila världen, och över alla människor, utom dem som har vunnit seger över vilddjuret och dess bild, dess märke och talet på dess namn.

> And I saw as it were a sea of glass mingled with fire: and them that had gotten the victory over the beast, and over his image, and over his mark, and over the number of his name, stand on the sea of glass, having the harps of God. And they sing the song of Moses the servant of God, and the song of the Lamb, saying, Great and marvellous are thy works, Lord God Almighty; just and true are thy ways, thou King of saints. Revelation 15:2, 3.

> Och jag såg liksom ett hav av glas, blandat med eld; och dem som hade vunnit seger över vilddjuret och över dess bild och över dess märke och över dess namns tal stå på glashavet med Guds harpor. Och de sjunger Guds tjänare Moses sång och Lammets sång och säger: Stora och underbara är dina gärningar, Herre Gud, den Allsmäktige; rättfärdiga och sanna är dina vägar, du de heligas Konung. Uppenbarelseboken 15:2, 3.

The “wise” who understand the “increase of knowledge,” when the Revelation of Jesus Christ is unsealed, are those who have “understanding” and “count the number of the beast: for it is the number of a man; and his number is Six hundred threescore and six.” That “understanding” represents part of the three-step testing process that always occurs when Jesus unseals a prophecy. This is why it is noted that they have “gotten the victory over” “the number of his name.”

De ”visa” som förstår ”kunskapens tillväxt”, när Jesu Kristi uppenbarelse blir avseglad, är de som har ”förstånd” och ”räkna odjurets tal; ty det är en människas tal, och dess tal är sex hundra sextiosex.” Detta ”förstånd” utgör en del av den prövningsprocess i tre steg som alltid äger rum när Jesus avseglar en profetia. Det är därför det sägs att de har ”vunnit seger över” ”hans namns tal.”

To obtain victory is to pass a test, and those who are “wise” and “understand” get the victory associated with the number 666, and the verse also identifies that there are eight kingdoms, and that the eighth is of the seven. That “secret” is represented in Daniel chapter two, for Daniel’s prayer was to understand “the secret.” The revelation that there are eight kingdoms, and the eighth kingdom is of the seven, and the number of that kingdom is 666, is the secret Daniel is represented as obtaining by his prayer, and Daniel represents the “wise” of God’s last days.

Att vinna seger är att bestå ett prov, och de som är ”visa” och ”förståndiga” vinner den seger som är förknippad med talet 666, och versen identifierar också att det finns åtta riken, och att det åttonde är av de sju. Denna ”hemlighet” framställs i Daniel kapitel två, ty Daniels bön var att förstå ”hemligheten”. Uppenbarelsen att det finns åtta riken, att det åttonde riket är av de sju, och att talet för detta rike är 666, är den hemlighet som Daniel framställs som att han erhåller genom sin bön, och Daniel representerar Guds sista dagars ”visa”.

Daniel represents the “wise” of the last days who have the secret of Daniel two unsealed unto them, and that secret is the revelation that the last and first reference to the kingdoms of Bible prophecy is that there are eight kingdoms in the image. That revelation upholds the Millerite understanding of Daniel chapter two, but shines ten times brighter, once it is recognized. Its brilliance, being ten times brighter, represents a test which the “wise” get victory over, for the eighth kingdom that is of the seven, is also the sixth kingdom which is a threefold union of the dragon, the beast and false prophet. As such, the dragon, the beast and the false prophet are all the sixth kingdom, and together represent 666.

Daniel representerar de ”visa” i de sista dagarna, vilka har hemligheten i Daniel två upplåst för sig, och den hemligheten är uppenbarelsen att den sista och den första hänvisningen till rikena i Bibelns profetia är att det finns åtta riken i bilden. Denna uppenbarelse upprätthåller den milleritiska förståelsen av Daniel kapitel två, men lyser tio gånger klarare, när den väl blir erkänd. Dess glans, som är tio gånger klarare, representerar en prövning som de ”visa” vinner seger över, ty det åttonde riket, som är av de sju, är också det sjätte riket, vilket är en trefaldig förening av draken, vilddjuret och den falske profeten. Således är draken, vilddjuret och den falske profeten alla det sjätte riket, och tillsammans representerar de 666.

Nebuchadnezzar was tested by the revelation of Daniel chapter two, and he failed the test. In Daniel two, Daniel represents the “wise” who pass the test of the secret of the image. Nebuchadnezzar in chapter three represents the wicked that fail the very same test. Nebuchadnezzar, as the first king of the first kingdom, represents the last king of the last kingdom. He therefore represents the “man of sin,” the man of prophecy that the seven churches take hold of. Man was created on the sixth day, and the number six is therefore the number of mankind. The number of Nebuchadnezzar is six. Nebuchadnezzar failed the test of the number 666, and represented the wicked of the last days. As a symbol of the man of sin, his number is six.

Nebukadnessar prövades genom uppenbarelsen i Daniel kapitel två, och han bestod inte provet. I Daniel två representerar Daniel de ”visa” som består provet rörande hemligheten med bildstoden. Nebukadnessar i kapitel tre representerar de ogudaktiga som underkänns i exakt samma prov. Nebukadnessar, såsom den förste kungen i det första riket, representerar den siste kungen i det sista riket. Han representerar därför ”syndens människa”, den profetians man som de sju församlingarna griper tag i. Människan skapades på den sjätte dagen, och talet sex är därför mänsklighetens tal. Nebukadnessars tal är sex. Nebukadnessar underkändes i provet om talet 666 och representerade de ogudaktiga i de sista dagarna. Som en symbol för syndens människa är hans tal sex.

> Nebuchadnezzar the king made an image of gold, whose height was threescore cubits, and the breadth thereof six cubits: he set it up in the plain of Dura, in the province of Babylon. Daniel 3:1.

> Kung Nebukadnessar lät göra en bildstod av guld, sextio alnar hög och sex alnar bred; han reste upp den på Duraslätten i Babels provins. Daniel 3:1.

The golden image was sixty cubits, by six cubits and it was made by Nebuchadnezzar, whose number is six. The image was erected in rebellion to the light of the image of chapter two, and the threefold description of the image, when you understand the number of Nebuchadnezzar is six, equates to six, six, six.

Den gyllene bilden var sextio alnar hög och sex alnar bred, och den gjordes av Nebukadnessar, vars tal är sex. Bilden restes i uppror mot ljuset från bilden i kapitel två, och den trefaldiga beskrivningen av bilden, när man förstår att Nebukadnessars tal är sex, blir sex, sex, sex.

We will continue this study in the next article.

Vi kommer att fortsätta denna studie i nästa artikel.

> “The thought of establishing the empire and a dynasty that should endure forever, appealed very strongly to the mighty ruler before whose arms the nations of earth had been unable to stand. With an enthusiasm born of boundless ambition and selfish pride, he entered into counsel with his wise men as to how to bring this about. Forgetting the remarkable providences connected with the dream of the great image; forgetting also that the God of Israel through His servant Daniel had made plain the significance of the image, and that in connection with this interpretation the great men of the realm had been saved an ignominious death; forgetting all except their desire to establish their own power and supremacy, the king and his counselors of state determined that by every means possible they would endeavor to exalt Babylon as supreme, and worthy of universal allegiance.

> ”Tanken på att upprätta ett imperium och en dynasti som skulle bestå för evigt tilltalade i hög grad den mäktige härskare, mot vars vapen jordens nationer hade varit oförmögna att bestå. Med en hänförelse född ur gränslös ärelystnad och själviskt högmod trädde han i råd med sina vise män om hur detta skulle kunna genomföras. Då de glömde de märkliga försynens ingripanden som varit förbundna med drömmen om den stora bildstoden, och likaså glömde att Israels Gud genom sin tjänare Daniel hade klargjort bildstodens betydelse, och att de stora männen i riket i samband med denna uttydning hade räddats från en vanärande död; då de inte tänkte på något annat än sin önskan att befästa sin egen makt och överhöghet, beslöt kungen och hans statsråd att de med alla till buds stående medel skulle söka upphöja Babylon såsom allenarådande och värdigt allmän trohetsplikt.

> “The symbolic representation by which God had revealed to king and people His purpose for the nations of earth, was now to be made to serve for the glorification of human power. Daniel’s interpretation was to be rejected and forgotten; truth was to be misinterpreted and misapplied. The symbol designed of Heaven to unfold to the minds of men important events of the future, was to be used to hinder the spread of the knowledge that God desired the world to receive. Thus through the devisings of ambitious men, Satan was seeking to thwart the divine purpose for the human race. The enemy of mankind knew that truth unmixed with error is a power mighty to save; but that when used to exalt self and to further the projects of men, it becomes a power for evil.

> Den symboliska framställning genom vilken Gud hade uppenbarat för kung och folk sitt uppsåt med jordens nationer, skulle nu bringas i den mänskliga maktens förhärligandes tjänst. Daniels uttydning skulle förkastas och glömmas; sanningen skulle misstolkas och missbrukas. Den symbol som Himlen hade bestämt att för människors sinnen utveckla viktiga framtida händelser, skulle användas för att hindra spridningen av den kunskap som Gud önskade att världen skulle få ta emot. Så sökte Satan genom äregiriga människors anslag att omintetgöra den gudomliga avsikten för människosläktet. Människosläktets fiende visste att sanningen, oblandad med villfarelse, är en mäktig kraft till frälsning; men att den, när den används för att upphöja jaget och främja människors planer, blir en kraft till det onda.

> “From his rich store of treasure, Nebuchadnezzar caused to be made a great golden image, similar in its general features to that which had been seen in vision, save in the one particular of the material of which it was composed. Accustomed as they were to magnificent representations of their heathen deities, the Chaldeans had never before produced anything so imposing and majestic as this resplendent statue, threescore cubits in height and six cubits in breadth. And it is not surprising that in a land where idol worship was of universal prevalence, the beautiful and priceless image in the plain of Dura, representing the glory of Babylon and its magnificence and power, should be consecrated as an object of worship. This was accordingly provided for, and a decree went forth that on the day of the dedication all should show their supreme loyalty to the Babylonian power by bowing before the image.” Prophets and Kings, 504, 505.

> ”Ur sin rika skattkammare lät Nebukadnessar tillverka en stor bildstod av guld, liknande den som hade visats i synen till sina allmänna drag, med undantag för den enda omständigheten att den var gjord av ett annat material. Hur vana kaldéerna än var vid storslagna framställningar av sina hedniska gudar, hade de aldrig tidigare åstadkommit något så imponerande och majestätiskt som denna strålande bildstod, sextio alnar hög och sex alnar bred. Och det är inte förvånande att i ett land där avgudadyrkan var allmänt utbredd, den sköna och ovärderliga bildstoden på Duraslätten, som framställde Babylons härlighet och dess prakt och makt, skulle invigas som ett föremål för tillbedjan. Detta blev också ordnat, och ett påbud utfärdades att alla på invigningens dag skulle visa sin högsta trohet mot den babyloniska makten genom att böja sig inför bildstoden.” Prophets and Kings, 504, 505.

Back to Articles