Article

# The Book of Daniel - Number Three

Daniels bok – nummer tre

Double Visions

Dubbla syner

Author

Jeff Pippenger

Published

November 25, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

We are currently addressing the “seven times” of Leviticus twenty-six in the book of Daniel. It is hidden to those who have chosen to close their eyes, but it is there for those who wish to see. We will begin in Daniel chapter eight, and verse thirteen.

Vi behandlar för närvarande de ”sju tiderna” i Tredje Moseboken tjugosex i Daniels bok. Det är dolt för dem som har valt att sluta sina ögon, men det finns där för dem som vill se. Vi börjar i Daniel kapitel åtta, vers tretton.

> Then I heard one saint speaking, and another saint said unto that certain saint which spake, How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot? Daniel 8:13.

> Sedan hörde jag en helig tala, och en annan helig sade till den som talade: Hur länge varar synen om det dagliga offret och om förödelsens överträdelse, som prisger både helgedomen och härskarorna till att bli nedtrampade? Daniel 8:13.

The verse begins with the word “then,” and is making a distinction between the vision of prophetic history Daniel has just seen in the previous ten verses. Verse one and two of the chapter, identify the year when Daniel received the vision and also that he received it by the Ulai river. From verse three to verse twelve, he “sees” the vision of prophetic history. “Then” he “hears” a heavenly dialogue consisting of a question and an answer. In verse fifteen, he begins to seek what the vision of prophetic history that he had just “seen” represented. It is essential to recognize the distinction between the vision that Daniel “saw” in verses three through twelve, and the heavenly dialogue, which he “heard”—for they are two different visions.

Versen börjar med ordet ”då” och gör en åtskillnad mellan den syn av profetisk historia som Daniel just har sett i de föregående tio verserna. Kapitlets första och andra vers anger det år då Daniel mottog synen och också att han mottog den vid floden Ulai. Från vers tre till vers tolv ”ser” han synen av den profetiska historien. ”Då” ”hör” han en himmelsk dialog bestående av en fråga och ett svar. I vers femton börjar han söka förstå vad den syn av profetisk historia som han just hade ”sett” representerade. Det är av avgörande betydelse att urskilja skillnaden mellan den syn som Daniel ”såg” i vers tre till tolv och den himmelska dialog som han ”hörde” — ty de är två olika syner.

> But blessed are your eyes, for they see: and your ears, for they hear. Matthew 13:16.

> Men saliga är era ögon, ty de ser, och era öron, ty de hör. Matteus 13:16.

The question in verse thirteen is, “How long shall be the vision,” and the word translated as “vision” is a different Hebrew word than the word translated as “vision” in verse sixteen.

Frågan i vers tretton är: ”Hur länge skall synen vara?”, och det ord som översatts med ”syn” är ett annat hebreiskt ord än det ord som i vers sexton har översatts med ”syn”.

> And I heard a man’s voice between the banks of Ulai, which called, and said, Gabriel, make this man to understand the vision. Daniel 8:16.

> Och jag hörde en människas röst mellan Ulajs stränder; den ropade och sade: Gabriel, förklara synen för denne man. Daniel 8:16.

By translating two different Hebrew words into the English word “vision,” the “seven times” of Leviticus twenty-six, became “hidden in plain sight”. Biblical students who are satisfied to simply skim the surface consider these two different Hebrew words as the same word, but they do so at their own peril.

Genom att översätta två olika hebreiska ord med det engelska ordet ”vision” blev de ”sju tiderna” i Tredje Moseboken tjugosex ”dolda mitt i öppen dager”. Bibelstudenter som nöjer sig med att endast skumma på ytan betraktar dessa två olika hebreiska ord som samma ord, men de gör det på egen risk.

> “To skim over the surface will do little good. Thoughtful investigation and earnest, taxing study are required to comprehend it. There are truths in the word which are like veins of precious ore concealed beneath the surface. By digging for them, as the man digs for gold and silver, the hidden treasures are discovered. Be sure that the evidence of truth is in the Scripture itself. One scripture is the key to unlock other scriptures. The rich and hidden meaning is unfolded by the Holy Spirit of God, making plain the word to our understanding: ‘The entrance of Thy words giveth light; it giveth understanding unto the simple.’” Fundamentals of Christian Education, 390.

> Att bara skumma över ytan gör föga nytta. Eftertänksam forskning och allvarliga, krävande studier fordras för att förstå den. I Ordet finns sanningar som liknar ådror av dyrbar malm, dolda under ytan. När man gräver efter dem, såsom mannen gräver efter guld och silver, upptäcks de fördolda skatterna. Var viss om att beviset för sanningen finns i själva Skriften. Ett skriftställe är nyckeln till att låsa upp andra skriftställen. Den rika och dolda innebörden uppenbaras av Guds Helige Ande, som gör Ordet klart för vårt förstånd: ”När dina ord öppnas, ger de ljus, de skänker förstånd åt enkla människor.” Fundamentals of Christian Education, 390.

We are informed that “every fact has its bearing” in the Word of God, and if we choose to ignore the fact there are two different Hebrew words translated as “vision” in chapter eight, we are responsible for inflicting Laodicean blindness upon ourselves. The old adage is, “there are none so blind as those who will not see.”

Vi får veta att ”varje faktum har sin betydelse” i Guds ord, och om vi väljer att bortse från det faktum att det finns två olika hebreiska ord som i kapitel åtta översätts med ”syn”, bär vi själva ansvaret för att tillfoga oss laodikeisk blindhet. Det gamla ordspråket lyder: ”ingen är så blind som den som inte vill se.”

> “The Bible contains all the principles that men need to understand in order to be fitted either for this life or for the life to come. And these principles may be understood by all. No one with a spirit to appreciate its teaching can read a single passage from the Bible without gaining from it some helpful thought. But the most valuable teaching of the Bible is not to be gained by occasional or disconnected study. Its great system of truth is not so presented as to be discerned by the hasty or careless reader. Many of its treasures lie far beneath the surface, and can be obtained only by diligent research and continuous effort. The truths that go to make up the great whole must be searched out and gathered up, ‘here a little, and there a little.’ Isaiah 28:10.

> ”Bibeln innehåller alla de principer som människor behöver förstå för att bli rustade antingen för detta liv eller för det tillkommande livet. Och dessa principer kan förstås av alla. Ingen som äger sinne för att uppskatta dess undervisning kan läsa ett enda avsnitt i Bibeln utan att vinna någon hjälpsam tanke därur. Men Bibelns mest värdefulla undervisning vinns inte genom tillfällig eller osammanhängande studie. Dess stora sanningssystem är inte framställt på ett sådant sätt att det kan urskiljas av den hastige eller vårdslöse läsaren. Många av dess skatter ligger djupt under ytan och kan erhållas endast genom ihärdig forskning och oavbruten ansträngning. De sanningar som tillsammans bildar den stora helheten måste eftersökas och samlas, ’lite här och lite där.’ Jesaja 28:10.”

> “When thus searched out and brought together, they will be found to be perfectly fitted to one another. Each Gospel is a supplement to the others, every prophecy an explanation of another, every truth a development of some other truth. The types of the Jewish economy are made plain by the gospel. Every principle in the word of God has its place, every fact its bearing. And the complete structure, in design and execution, bears testimony to its Author. Such a structure no mind but that of the Infinite could conceive or fashion.” Education, 123.

> ”När de på detta sätt utforskas och sammanförs, skall de visa sig vara fullkomligt anpassade till varandra. Varje evangelium är ett komplement till de andra, varje profetia en förklaring till en annan, varje sanning en utveckling av någon annan sanning. Den judiska ordningens förebilder klargörs genom evangeliet. Varje princip i Guds ord har sin plats, varje faktum sin innebörd. Och den fullständiga helhetsbyggnaden, i avsikt och utförande, vittnar om sin Upphovsman. En sådan byggnad kunde intet annat förstånd än den Oändliges fatta eller forma.” Education, 123.

The word “vision” occurs ten times in Daniel chapter eight, but those ten times consist of two different Hebrew words, and the meanings of those words are not the same. If they meant the same thing, Daniel would have only used one of those words in each of the ten occurrences. Daniel wrote two words, for each of those two words possess their own meanings, and one represents a vision Daniel “saw”, and the other a vision he “heard”. In verse thirteen, the word translated as “vision” is châzôn, and it means “a sight”, or “a vision”, “a dream” or “an oracle”. I call it the “vision of prophetic history” based upon its definition and on how Daniel employs it.

Ordet ”syn” förekommer tio gånger i Daniel kapitel åtta, men dessa tio förekomster består av två olika hebreiska ord, och betydelserna av dessa ord är inte desamma. Om de hade betytt samma sak, skulle Daniel endast ha använt ett av dessa ord i vart och ett av de tio fallen. Daniel skrev två ord, ty vart och ett av dessa två ord har sin egen betydelse, och det ena betecknar en syn Daniel ”såg”, och det andra en syn han ”hörde”. I vers tretton är ordet som översatts med ”syn” châzôn, och det betyder ”en åskådning”, eller ”en syn”, ”en dröm” eller ”ett gudsord”. Jag kallar den ”den profetiska historiens syn” på grund av dess definition och av det sätt på vilket Daniel använder det.

In verse one, of Daniel chapter eight, Daniel says “a vision appeared unto me,” and in verse two he twice states that he “saw in a vision.” Then in verse thirteen, the question is raised of “how long shall be the vision.” All of those usages are the Hebrew word “châzôn.” Then in verse fifteen, we come to perhaps the most important time Daniel used that very same word, for he says, “when I”…“had seen the vision and sought for the meaning.” After Daniel had seen the châzôn vision, he wanted to understand what it meant. This is a fact that has great bearing on the hiding of the “seven times” of Leviticus twenty-six in the chapter.

I vers ett i Daniels åttonde kapitel säger Daniel: ”en syn visade sig för mig”, och i vers två säger han två gånger att han ”såg i en syn”. Sedan, i vers tretton, ställs frågan: ”hur länge skall synen vara”. Alla dessa bruk återger det hebreiska ordet ”châzôn”. Därefter, i vers femton, kommer vi till kanske det viktigaste tillfället då Daniel använder just samma ord, ty han säger: ”när jag”… ”hade sett synen och sökte efter betydelsen”. Efter att Daniel hade sett châzôn-synen ville han förstå vad den betydde. Detta är ett faktum som har stor betydelse för hur ”de sju tiderna” i Tredje Moseboken tjugosex är dolda i kapitlet.

He also uses the word châzôn in verses seventeen and twenty-six. The word “vision” appears ten times in Daniel chapter eight, and the word châzôn represents seven of those occurrences. Daniel uses the other Hebrew word that is translated as “vision” four times. The other Hebrew word is mar’eh, and means “appearance”.

Han använder också ordet châzôn i vers sjutton och tjugosex. Ordet ”syn” förekommer tio gånger i Daniels åttonde kapitel, och ordet châzôn representerar sju av dessa förekomster. Daniel använder det andra hebreiska ord som översätts med ”syn” fyra gånger. Det andra hebreiska ordet är mar’eh och betyder ”uppenbarelsegestalt”.

Châzôn is found seven times in Daniel chapter eight, and mar’eh is found four times, and together they represent the ten times the English word “vision” occurs in Daniel chapter eight. Seven plus four is eleven, for one of the times Daniel employed the word mar’eh, it was translated just as it is defined, for in verse fifteen, when Daniel “sought for the meaning” of the châzôn vision of prophetic history, there “stood before” him “as the appearance of a man.” The word “appearance” is mar’eh. Therefore, mar’eh is used by Daniel four times in Daniel eight, and it is translated once in agreement with its primary definition of “appearance,” and the other three times it is translated as “vision.”

Châzôn förekommer sju gånger i Daniel kapitel åtta, och mar’eh förekommer fyra gånger, och tillsammans motsvarar de de tio gånger då det engelska ordet ”vision” förekommer i Daniel kapitel åtta. Sju plus fyra är elva, ty vid ett av de tillfällen då Daniel använde ordet mar’eh översattes det precis så som det är definierat; för i vers femton, när Daniel ”sökte efter innebörden” av châzôn-synen om den profetiska historien, ”stod där inför” honom ”något som såg ut som en man”. Ordet ”utseende” är mar’eh. Därför använder Daniel mar’eh fyra gånger i Daniel åtta, och en gång översätts det i överensstämmelse med dess primära betydelse, ”utseende”, och de övriga tre gångerna översätts det med ”syn”.

I am not suggesting any criticism of the men who translated the King James Bible. It needs to be noted though, that in verse thirteen, is found the only added word in the King James Bible (sacrifice), that inspiration states definitively, “does not belong to the text.” Inspiration further states that the added word had been “added by human wisdom.” In the very same chapter, two different Hebrew words are both translated as the same English word. The reason it is essential to recognize the distinction between these two words is profoundly important.

Jag avser inte att framföra någon kritik mot de män som översatte King James Bibeln. Det bör dock noteras att i vers tretton återfinns det enda tillagda ordet i King James Bibeln (offer), vilket Inspirationen bestämt säger ”inte hör till texten”. Inspirationen säger vidare att det tillagda ordet hade ”lagts till av mänsklig visdom”. I samma kapitel översätts två olika hebreiska ord båda med samma engelska ord. Anledningen till att det är nödvändigt att urskilja skillnaden mellan dessa två ord är av djupgående betydelse.

> And it came to pass, when I, even I Daniel, had seen the vision, and sought for the meaning, then, behold, there stood before me as the appearance of a man. And I heard a man’s voice between the banks of Ulai, which called, and said, Gabriel, make this man to understand the vision. Daniel 8:15, 16.

> Och det skedde, när jag, jag Daniel, hade sett synen och sökte förstå dess mening, att se, då stod där framför mig något som till utseendet liknade en man. Och jag hörde en mans röst mellan Ulajs stränder, som ropade och sade: Gabriel, låt denne man förstå synen. Daniel 8:15, 16.

As Daniel “sought for the meaning” of the “châzôn vision” which he had just “seen,” Christ informs Gabriel to “make” Daniel to understand the “mar’eh vision” which he had just “heard”. Daniel wanted to understand the vision of prophetic history, but Christ, who had been identified in verse thirteen as Palmoni (that certain saint which spake), instructed Gabriel to make Daniel understand the “mar’eh vision”, not the “châzôn vision”. In verses fifteen and sixteen, the stated purpose for Gabriel is that he is to make Daniel understand the “mar’eh vision”, which is the word translated as “vision” which means “appearance,” not the vision of prophetic history which Daniel wanted to understand. Without recognizing Gabriel’s job assignment, the “seven times” of Leviticus twenty-six is hidden in plain sight.

Medan Daniel ”sökte efter innebörden” av den ”châzôn-syn” som han just hade ”sett”, underrättar Kristus Gabriel att han skall ”låta” Daniel förstå den ”mar’eh-syn” som han just hade ”hört”. Daniel ville förstå synen av den profetiska historien, men Kristus, som i vers tretton hade identifierats som Palmoni (den helige som talade), gav Gabriel befallning att låta Daniel förstå ”mar’eh-synen”, inte ”châzôn-synen”. I verserna femton och sexton är det uttryckliga syftet med Gabriel att han skall låta Daniel förstå ”mar’eh-synen”, vilket är det ord som översatts med ”syn” och som betyder ”uppenbarelsegestalt”, inte den syn av profetisk historia som Daniel ville förstå. Utan att inse Gabriels uppdrag ligger ”de sju tiderna” i Tredje Moseboken tjugosex dolda i öppen dager.

In verse twenty-six both Hebrew words that are translated as “vision” are located in the same verse, and the verse becomes one of the primary keys to opening the truth of Daniel’s testimony of the “seven times.”

I vers tjugosex förekommer båda de hebreiska ord som översätts med ”syn” i samma vers, och versen blir en av de främsta nycklarna till att öppna sanningen i Daniels vittnesbörd om de ”sju tiderna”.

> And the vision of the evening and the morning which was told is true: wherefore shut thou up the vision; for it shall be for many days. Daniel 8:26.

> Och synen om aftonen och morgonen, som har blivit kungjord, är sann; försegla därför synen, ty den avser många dagar. Daniel 8:26.

In verse twenty-six, the “vision of the evening and mornings” is the mar’eh vision, meaning “appearance”, but the vision that was to be “shut up,” is the châzôn vision of prophetic history. The expression “evening and mornings” is what isolates and identifies the distinction between the two visions. It does so with another illustration of the human factor in producing the Bible. The human factor consisted of both the prophets that recorded the words of the Bible, but also of those that translated the Bible. The Bible, as with Christ, represents a combination of divinity and humanity. That humanity descended down through history, from Adam after he sinned to those who recorded and translated the Bible. Christ and the Bible are both the Word of God, and the Word of God’s is pure, for the divinity of the combination always overruled any limitations that existed in the flesh.

I vers tjugosex är ”synen om aftnarna och morgnarna” mar’eh-synen, med betydelsen ”uppenbarelse” eller ”yttre framträdande”, men den syn som skulle ”förseglas” är châzôn-synen av profetisk historia. Uttrycket ”aftnar och morgnar” är det som avgränsar och identifierar skillnaden mellan de två synerna. Detta sker genom ännu en illustration av den mänskliga faktorn i Bibelns tillkomst. Den mänskliga faktorn bestod både av de profeter som nedtecknade Bibelns ord, men också av dem som översatte Bibeln. Bibeln representerar, liksom Kristus, en förening av gudomlighet och mänsklighet. Denna mänsklighet nedsteg genom historien, från Adam efter hans syndafall till dem som nedtecknade och översatte Bibeln. Kristus och Bibeln är båda Guds Ord, och Guds Ord är rent, ty kombinationens gudomlighet åsidosatte alltid varje begränsning som fanns i köttet.

> Paul, a servant of Jesus Christ, called to be an apostle, separated unto the gospel of God, (Which he had promised afore by his prophets in the holy scriptures,) Concerning his Son Jesus Christ our Lord, which was made of the seed of David according to the flesh. Romans 1:1–3.

> Paulus, Jesu Kristi tjänare, kallad till apostel, avskild för Guds evangelium, vilket han förut hade utlovat genom sina profeter i de heliga skrifterna, om hans Son, Jesus Kristus, vår Herre, som efter köttet var född av Davids säd. Romarbrevet 1:1–3.

The expression “evening and morning” is found repeatedly in God’s Word, and it is always translated as “evening and morning,” as it is in verse twenty-six, and as it is so often translated in the creation story in Genesis that repeatedly states, “and the evening and the morning were….” In fact, and every fact has its bearing (and this fact is essential to understand), the only place in the Bible that the expression “evening and morning” is not translated as “evening and morning” (as it is in verse twenty-six), is in verse fourteen of Daniel eight. There, and only there in God’s Word the phrase “evening and morning” is translated as simply “days.”

Uttrycket ”afton och morgon” förekommer gång på gång i Guds Ord, och det översätts alltid med ”afton och morgon”, såsom i vers tjugosex, och såsom det så ofta återges i skapelseberättelsen i Första Moseboken, där det upprepade gånger heter: ”och det vart afton och det vart morgon ….” Faktum är — och varje faktum har sin betydelse (och detta faktum är väsentligt att förstå) — att det enda ställe i Bibeln där uttrycket ”afton och morgon” inte översätts med ”afton och morgon” (såsom det görs i vers tjugosex) är i Daniel åtta, vers fjorton. Där, och endast där i Guds Ord, översätts uttrycket ”afton och morgon” helt enkelt med ”dagar”.

> And he said unto me, Unto two thousand and three hundred days; then shall the sanctuary be cleansed. Daniel 8:14.

> Och han sade till mig: Intill två tusen tre hundra dagar; sedan skall helgedomen renas. Daniel 8:14.

Twelve verses later, in the same chapter of Daniel, the Hebrew phrase “evening and morning” is translated as it always is; but in the verse that is the central pillar and foundation of Adventism, the phrase is simply translated as “days.” What influence led the translators of the King James Bible to make such a glaring contradiction? They had translated the phrase in verse twenty-six in agreement with every other occurrence of the phrase in the rest of the Bible. But twelve verses before verse twenty-six, in verse fourteen, their humanity placed a special distinction upon the answer to the question of verse thirteen. And the question of verse thirteen, included the one word (sacrifice), that was not to be added to the Bible. God wanted verse fourteen, to stand out in a very profound and distinctive way. In doing so, he also identified what Gabriel was instructed to make Daniel understand.

Tolv vers senare, i samma kapitel i Daniel, översätts den hebreiska frasen ”afton och morgon” så som den alltid översätts; men i den vers som utgör adventismens centrala pelare och grundval översätts frasen helt enkelt som ”dagar”. Vilket inflytande fick översättarna av King James-bibeln att göra en så uppenbar motsägelse? De hade översatt frasen i vers tjugosex i överensstämmelse med varje annan förekomst av frasen i resten av Bibeln. Men tolv verser före vers tjugosex, i vers fjorton, satte deras mänsklighet en särskild åtskillnad på svaret på frågan i vers tretton. Och frågan i vers tretton innefattade det enda ordet (offer), som inte skulle läggas till i Bibeln. Gud ville att vers fjorton skulle träda fram på ett mycket djupgående och särpräglat sätt. Därigenom angav han också vad Gabriel hade fått i uppdrag att få Daniel att förstå.

In verse sixteen, Jesus commanded Gabriel to make Daniel understand the mar’eh vision, in spite of the fact that Daniel was seeking to understand the châzôn vision of prophetic history. Verse twenty-six says the “vision of the evenings and mornings which was told” was “true.” The châzôn vision had been a prophetic “sight”, but the mar’eh vision was “told,” for it had been spoken. It had been spoken in verse fourteen when Palmoni said “unto two thousand and three hundred evenings and mornings; then shall the sanctuary be cleansed.” Verse twenty-six, employs the expression “evening and mornings,” as it identifies it as the vision that had been “spoken” to identify the distinction between the two visions in Daniel chapter eight. The vision of prophetic history that Daniel had “seen”, and that Daniel wished to understand, was different from the vision that was “spoken” which Daniel had “heard”. More importantly, the vision that Daniel “heard” was the vision that Gabriel was to give Daniel understanding of.

I vers sexton befallde Jesus Gabriel att få Daniel att förstå mar’eh-synen, trots att Daniel sökte förstå châzôn-synen av den profetiska historien. Vers tjugosex säger att ”synen om aftnarna och morgnarna som har blivit meddelad” var ”sann”. Châzôn-synen hade varit en profetisk ”syn”, men mar’eh-synen blev ”meddelad”, ty den hade blivit uttalad. Den hade blivit uttalad i vers fjorton när Palmoni sade: ”intill två tusen tre hundra aftnar och morgnar; sedan skall helgedomen renas.” Vers tjugosex använder uttrycket ”aftnar och morgnar” när den identifierar den som den syn som hade blivit ”uttalad”, för att markera åtskillnaden mellan de två synerna i Daniel kapitel åtta. Synen av den profetiska historien, som Daniel hade ”sett” och som Daniel önskade förstå, skilde sig från den syn som blev ”uttalad” och som Daniel hade ”hört”. Än viktigare är att den syn som Daniel ”hörde” var den syn som Gabriel skulle ge Daniel förståelse av.

The humanity that participated in creating the Holy Bible recorded the word “vision” ten times in Daniel chapter eight, and in so doing it hid the distinction of a vision that was “seen” and another vision that was “heard”. In doing so, it obscured the emphasis that identifies that Christ’s intent was for Daniel to understand the vision he had “heard”, above understanding the vision he had “seen”. We can now consider what Gabriel does in order to fulfill his job assignment.

Den mänsklighet som deltog i tillkomsten av den heliga Bibeln återgav ordet ”syn” tio gånger i Daniels åttonde kapitel, och därigenom dolde den åtskillnaden mellan en syn som ”sågs” och en annan syn som ”hördes”. Därmed skymde den den betoning som visar att Kristi avsikt var att Daniel skulle förstå den syn han hade ”hört”, snarare än den syn han hade ”sett”. Vi kan nu betrakta vad Gabriel gör för att fullgöra sitt uppdrag.

> So he came near where I stood: and when he came, I was afraid, and fell upon my face: but he said unto me, Understand, O son of man: for at the time of the end shall be the vision. Now as he was speaking with me, I was in a deep sleep on my face toward the ground: but he touched me, and set me upright. And he said, Behold, I will make thee know what shall be in the last end of the indignation: for at the time appointed the end shall be. Daniel 8:17–19.

> Så kom han nära den plats där jag stod; och när han kom, blev jag förskräckt och föll ned på mitt ansikte. Men han sade till mig: Förstå, du människobarn, ty synen gäller ändens tid. Och medan han talade med mig, låg jag i djup sömn med mitt ansikte mot marken; men han rörde vid mig och reste mig upp där jag stod. Och han sade: Se, jag skall låta dig veta vad som skall ske vid vredenens sista ände; ty vid den fastställda tiden skall änden komma. Daniel 8:17–19.

Gabriel now begins his work of making Daniel to understand the vision of the twenty-three hundred evenings and mornings, which is true. He first informs him that the vision of prophetic history, the châzôn vision, would be at the “time of the end.” Then, while Daniel was in a prophetic sleep, Gabriel touched Daniel and set him upright. He informs him “I will make thee know.”

Gabriel börjar nu sitt verk med att ge Daniel förståelse av synen om de tvåtusen trehundra aftnarna och morgnarna, vilken är sann. Han underrättar honom först om att synen om den profetiska historien, châzôn-synen, skulle vara vid ”ändens tid”. Sedan, medan Daniel var i en profetisk sömn, rörde Gabriel vid Daniel och ställde honom upprätt. Han säger honom: ”Jag skall låta dig få veta.”

That is what Palmoni (Christ), had told Gabriel to do, when he said, “Gabriel, make this man to understand the mar’eh vision” of the evening and mornings. Gabriel says that he will make Daniel “know what shall be in the last end of the indignation.” There it is! There is the “seven times” of Leviticus twenty-six! It is hidden by the very prophetic technique which Gabriel had led the prophets repeatedly to testify to and employ in their writings! That technique is “line upon line, here a little and there a little”.

Det var detta Palmoni (Kristus) hade sagt åt Gabriel att göra, när han sade: ”Gabriel, låt denne man förstå synen [mar’eh] om aftnarna och morgnarna.” Gabriel säger att han skall låta Daniel ”få veta vad som skall ske vid slutet av vreden”. Där är det! Där finns ”sju tider” i Tredje Moseboken tjugosex! Det är dolt genom just den profetiska teknik som Gabriel gång på gång hade lett profeterna att vittna om och tillämpa i sina skrifter! Den tekniken är ”rad på rad, här litet och där litet”.

In the book “Thoughts on Daniel and the Revelation”, by Uriah Smith (which all Adventists, and even their neighbors, should be familiar with), Smith comments on verses seventeen to nineteen of Daniel chapter eight:

I boken ”Tankar om Daniel och Uppenbarelseboken” av Uriah Smith (som alla adventister, och till och med deras grannar, borde vara förtrogna med) kommenterar Smith verserna sjutton till nitton i Daniel kapitel åtta:

> “With a general statement that at the time appointed the end shall be, and that he will make him to know what shall be in the last end of the indignation, he enters upon an interpretation of the vision. The indignation must be understood to cover a period of time. What time? God told his people Israel that he would pour upon them his indignation for their wickedness; and thus he gave directions concerning the ‘profane wicked prince of Israel:’ ‘Remove the diadem, and take off the crown. . . . I will overturn, overturn, overturn it: and it shall be no more, until he come whose right it is; and I will give it him.’ Ezekiel 21:25–27, 31.

> ”Med ett allmänt uttalande om att änden skall komma på den bestämda tiden, och att han skall låta honom veta vad som skall ske vid harmens yttersta slut, övergår han till en uttolkning av synen. Harmen måste förstås omfatta en tidsperiod. Vilken tid? Gud sade till sitt folk Israel att han skulle utgjuta sin harm över dem för deras ogudaktighet; och så gav han anvisningar angående ”Israels vanhelgade ogudaktige furste”: ”Tag av bindeln och lyft av kronan. … Jag skall omstörta, omstörta, omstörta den; och den skall inte mer vara, till dess han kommer, vilkens rätt det är; och jag skall ge den åt honom.” Hesekiel 21:25–27, 31.

> “Here is the period of God’s indignation against his covenant people; the period during which the sanctuary and host are to be trodden under foot. The diadem was removed, and the crown taken off, when Israel was subjected to the kingdom of Babylon. It was overturned again by the Medes and Persians, again by the Grecians, again by the Romans, corresponding to the three times the word is repeated by the prophet. The Jews then, having rejected Christ, were soon scattered abroad over the face of the earth; and spiritual Israel has taken the place of the literal seed; but they are in subjection to earthly powers, and will be till the throne of David is again set up,—till He who is its rightful heir, the Messiah, the Prince of peace, shall come, and then it will be given him. Then the indignation will have ceased. What shall take place in the last end of this period, the angel is now to make known to Daniel.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 201, 202.

> ”Här är tiden för Guds harm mot sitt förbundsfolk, den tid under vilken helgedomen och hären skall trampas under fötterna. Huvudbindeln avlägsnades och kronan togs bort, när Israel lades under det babyloniska riket. Det omstörtades åter av mederna och perserna, åter av grekerna, åter av romarna, i överensstämmelse med de tre gånger ordet upprepas av profeten. Judarna, som då hade förkastat Kristus, blev snart kringspridda över jordens yta; och det andliga Israel har intagit den bokstavliga sädens plats; men de är underkastade jordiska makter och skall så förbli till dess Davids tron åter upprättas, — till dess han som är dess rättmätige arvinge, Messias, Fridsfursten, kommer, och då skall den ges åt honom. Då skall harmsenheten ha upphört. Vad som skall ske vid slutet av denna tidsperiod skall ängeln nu göra känt för Daniel.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 201, 202.

The “indignation” that Smith is identifying, began when Manasseh was carried to Babylon by the Assyrians in 677 BC. Unfortunately, Smith takes Zedekiah’s overthrow in 586 BC and assigns that as the starting point of the period of the “indignation” of verse nineteen. Smith simply does not address what it means that the verse states “the last end of the indignation.” He treats it as simply “indignation,” though if there is a “last end” of the indignation, grammar and logic demand that there is also at minimum a “first end” of the indignation. Smith knew the seventy years of captivity began with the first attack of Nebuchadnezzar against Jehoiakim in 606 BC, but determined the starting for the period of the indignation was the third of Nebuchadnezzar’s attacks, which was carried out against Zedekiah, the last Judean king.

Den ”förbittring” som Smith identifierar började när Manasse fördes till Babylon av assyrierna år 677 f.Kr. Tyvärr tar Smith Sidkias omstörtande år 586 f.Kr. och fastställer detta som utgångspunkt för perioden av den ”förbittring” som omtalas i vers nitton. Smith behandlar helt enkelt inte vad det innebär att versen talar om ”förbittringens sista ände”. Han behandlar det som enbart ”förbittring”, fastän grammatiken och logiken kräver att om det finns en ”sista ände” på förbittringen, så finns det också åtminstone en ”första ände” på förbittringen. Smith visste att de sjuttio årens fångenskap började med Nebukadnessars första angrepp mot Jojakim år 606 f.Kr., men fastställde utgångspunkten för perioden av förbittringen till Nebukadnessars tredje angrepp, vilket utfördes mot Sidkia, den siste judiske kungen.

> “Though we have a more minute account of his [Daniel’s] early life than is recorded of that of any other prophet, yet his birth and lineage are left in complete obscurity, except that he was of the royal line, probably of the house of David, which had at this time become very numerous. He first appears as one of the noble captives of Judah, in the first year of Nebuchadnezzar, king of Babylon, at the commencement of the seventy years’ captivity, BC 606. Jeremiah and Habakkuk were yet uttering their prophecies. Ezekiel commenced soon after, and a little later, Obadiah; but both these finished their work years before the close of the long and brilliant career of Daniel. Three prophets only succeeded him, Haggai and Zechariah, who exercised the prophetic office for a brief period contemporaneously, BC 520–518, and Malachi, the last of the Old Testament prophets, who flourished a little season about BC 397.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 19.

> ”Även om vi har en mer detaljerad redogörelse för hans [Daniels] tidiga liv än vad som finns bevarat om någon annan profets, lämnas dock hans födelse och härkomst i fullständig dunkelhet, utom att han var av kunglig börd, sannolikt av Davids hus, som vid denna tid hade blivit mycket talrikt. Han framträder först som en av Juda ädla fångar, under det första året av Nebukadnessar, Babylons kung, vid början av de sjuttio årens fångenskap, 606 f.Kr. Jeremia och Habackuk frambar ännu sina profetior. Hesekiel började kort därefter, och något senare Obadja; men båda dessa avslutade sitt verk åratal före slutet av Daniels långa och lysande bana. Endast tre profeter följde efter honom: Haggai och Sakarja, som utövade det profetiska ämbetet under en kort tid samtidigt, 520–518 f.Kr., samt Malaki, den siste av Gamla testamentets profeter, som verkade en kort tid omkring 397 f.Kr.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 19.

Smith correctly identified the “indignation” of verse nineteen as a period of time. He correctly identified the period as the treading down of the sanctuary and host in agreement with Daniel chapter eight verse thirteen, and he correctly identified the ending point as October 22, 1844.

Smith identifierade med rätta ”förbittringen” i vers nitton som en tidsperiod. Han identifierade med rätta perioden som nedtrampandet av helgedomen och hären, i överensstämmelse med Daniel kapitel åtta vers tretton, och han identifierade med rätta slutpunkten som den 22 oktober 1844.

Smith was partially correct, but missed the truth by doing what was the characteristic of his prophetic applications. He allowed history to guide his interpretation of the prophetic word, instead of allowing the prophetic word to guide his understanding of history. If we allow the Bible to define prophetic history, we then have the correct information to approach history.

Smith hade delvis rätt, men missade sanningen genom att göra det som var kännetecknande för hans profetiska tillämpningar. Han lät historien styra sin tolkning av det profetiska ordet, i stället för att låta det profetiska ordet vägleda hans förståelse av historien. Om vi låter Bibeln definiera den profetiska historien, har vi då den rätta informationen för att närma oss historien.

The Bible teaches that by whom a man is overcome, he is that man’s servant.

Bibeln lär att den som en människa blir besegrad av, den mannens tjänare är hon.

> While they promise them liberty, they themselves are the servants of corruption: for of whom a man is overcome, of the same is he brought in bondage. 2 Peter 2:19.

> Medan de lovar dem frihet, är de själva fördärvets tjänare; ty den som en människa har blivit övervunnen av, åt den är hon också gjord till slav. 2 Petrus 2:19.

Manasseh was taken captive to Babylon in 677 BC. It is there that Judah was overcome and brought into bondage. This is the starting point that is represented on both the 1843 and the 1850 charts, which Sister White endorses as correct. Smith starts the treading down of Daniel chapter eight, and verse thirteen with Zedekiah, the last of Judah’s kings. Zedekiah was the end of a progressive judgment and not the beginning. Sister White identifies that Manasseh’s captivity in Babylon was an “earnest” of what was to come. An “earnest” is a down payment, and marks the beginning of a purchase that has other payments to follow.

Manasse blev bortförd i fångenskap till Babylon år 677 f.Kr. Det är där som Juda blev kuvad och fördes i träldom. Detta är utgångspunkten som återges på både 1843 års och 1850 års tabeller, vilka syster White godkänner som riktiga. Smith låter nedtrampandet i Daniel kapitel åtta, vers tretton, börja med Sidkia, den siste av Judas kungar. Sidkia var slutet på en fortskridande dom och inte början. Syster White identifierar att Manasses fångenskap i Babylon var en ”handpenning” på det som skulle komma. En ”handpenning” är en första betalning och markerar början på ett förvärv som följs av ytterligare betalningar.

> “Faithfully the prophets continued their warnings and their exhortations; fearlessly they spoke to Manasseh and to his people; but the messages were scorned; backsliding Judah would not heed. As an earnest of what would befall the people should they continue impenitent, the Lord permitted their king to be captured by a band of Assyrian soldiers, who ‘bound him with fetters, and carried him to Babylon,’ their temporary capital. This affliction brought the king to his senses; ‘he besought the Lord his God, and humbled himself greatly before the God of his fathers, and prayed unto Him: and He was entreated of him, and heard his supplication, and brought him again to Jerusalem into his kingdom. Then Manasseh knew that the Lord He was God.’ 2 Chronicles 33:11–13. But this repentance, remarkable though it was, came too late to save the kingdom from the corrupting influence of years of idolatrous practices. Many had stumbled and fallen, never again to rise.” Prophets and Kings, 382.

> ”Troget fortsatte profeterna sina varningar och sina förmaningar; frimodigt talade de till Manasse och till hans folk; men budskapen föraktades; det avfälliga Juda ville inte höra. Som ett förebud om vad som skulle drabba folket om de fortsatte i sin obotfärdighet, lät Herren deras kung bli tillfångatagen av en skara assyriska soldater, som ”fängslade honom och förde honom till Babylon”, deras tillfälliga huvudstad. Denna hemsökelse förde kungen till besinning; ”han bönföll Herren, sin Gud, och ödmjukade sig djupt inför sina fäders Gud och bad till honom; och han lät beveka sig av honom och hörde hans bön och förde honom åter till Jerusalem, till hans kungarike. Då insåg Manasse att Herren, han är Gud.” 2 Krönikeboken 33:11–13. Men denna omvändelse, anmärkningsvärd som den än var, kom för sent för att rädda riket från det fördärvliga inflytandet av åratal av avgudiska seder. Många hade snubblat och fallit för att aldrig mer resa sig.” Profeter och kungar, 382.

Manasseh marked the “down payment” that began the “curse” of the “seven times,” which was the last “indignation,” for the “first indignation,” had already begun when the northern kingdom was taken into captivity in 723 BC. Then at Jehoiakim’s overthrow, when Daniel was carried into captivity, the seventy years of captivity that Jeremiah identified began in 606 BC. Two kings after Jehoiakim, Jerusalem was destroyed and the last Judean king, Zedekiah, watched as his sons were slain before him, then he had his eyes gouged out and was carried captive into Babylon.

Manasse markerade den ”handpenning” som inledde ”förbannelsen” under de ”sju tiderna”, vilken var den sista ”vreden”, ty den ”första vreden” hade redan börjat när det norra riket fördes bort i fångenskap år 723 f.Kr. Sedan, vid Jojakims störtande, när Daniel fördes bort i fångenskap, började de sjuttio år av fångenskap som Jeremia angav, år 606 f.Kr. Två kungar efter Jojakim förstördes Jerusalem, och den siste judiske kungen, Sidkia, såg sina söner dödas inför sina ögon; därefter fick han ögonen utstuckna och fördes som fånge till Babylon.

Smith assigned the entire progressive judgment to Zedekiah and employed the judgment of Zedekiah as the proof text for his supposition. The judgment of Zedekiah, who was the “wicked and profane prince,” did identify that the crown of Judah was to be removed until Christ came to set up a kingdom. Smith said, “they are in subjection to earthly powers, and will be till the throne of David is again set up,—till He who is its rightful heir, the Messiah, the Prince of peace, shall come, and then it will be given him.” On October 22, 1844, in fulfillment of Daniel chapter seven, and verses thirteen and fourteen, Christ, represented as the Son of man, came before the Father to receive a kingdom.

Smith hänförde hela den fortskridande domen till Sidkia och använde domen över Sidkia som bevistext för sitt antagande. Domen över Sidkia, som var den ”ogudaktige och vanhelgade fursten”, visade att Juda krona skulle avlägsnas till dess att Kristus kom för att upprätta ett rike. Smith sade: ”de är underkastade jordiska makter, och kommer att vara det till dess Davids tron åter upprättas,—till dess han som är dess rättmätige arvinge, Messias, Fridsfursten, skall komma, och då skall den ges åt honom.” Den 22 oktober 1844, i uppfyllelse av Daniel kapitel sju, verserna tretton och fjorton, kom Kristus, framställd som Människosonen, inför Fadern för att ta emot ett rike.

> I saw in the night visions, and, behold, one like the Son of man came with the clouds of heaven, and came to the Ancient of days, and they brought him near before him. And there was given him dominion, and glory, and a kingdom, that all people, nations, and languages, should serve him: his dominion is an everlasting dominion, which shall not pass away, and his kingdom that which shall not be destroyed. Daniel 7:13, 14.

> Jag såg i synerna om natten, och se, en som liknade en människoson kom med himlens skyar, och han kom fram till den Gamle av dagar, och man förde honom fram inför honom. Och åt honom gavs välde och härlighet och rike, för att alla folk, stammar och språk skulle tjäna honom: hans välde är ett evigt välde, som inte skall förgå, och hans rike är ett som inte skall förstöras. Daniel 7:13, 14.

Sister White confirms that Daniel chapter seven, and verses thirteen and fourteen were fulfilled on October 22, 1844.

Syster White bekräftar att Daniel kapitel sju, verserna tretton och fjorton, uppfylldes den 22 oktober 1844.

> “The coming of Christ as our high priest to the most holy place, for the cleansing of the sanctuary, brought to view in Daniel 8:14; the coming of the Son of man to the Ancient of Days, as presented in Daniel 7:13; and the coming of the Lord to His temple, foretold by Malachi, are descriptions of the same event; and this is also represented by the coming of the bridegroom to the marriage, described by Christ in the parable of the ten virgins, of Matthew 25.” The Great Controversy, 426.

> ”Kristi ankomst såsom vår överstepräst till det allra heligaste, för helgedomens rening, sådan den framställs i Daniel 8:14; Människosonens ankomst till den Gamle av dagar, såsom den skildras i Daniel 7:13; och Herrens ankomst till sitt tempel, förutsagd av Malaki, är beskrivningar av samma händelse; och denna framställs också genom brudgummens ankomst till bröllopet, sådan den beskrivs av Kristus i liknelsen om de tio jungfrurna i Matteus 25.” The Great Controversy, 426.

Smith did not address the key element of the “last end of the indignation.” He avoided the biblical principle that identified that Judah was overcome in the time of Manasseh, and that the captivity which began two kings before Zedekiah, also represented that Judah was already in subjection to Babylon, before Zedekiah met his fate. With these blatant omissions, he still stated, “here is the period of God’s indignation against his covenant people; the period during which the sanctuary and host are to be trodden under foot.” He therefore, directly associates “the period of God’s indignation” with Daniel chapter eight, and verse thirteen’s question of “how long.” The answer in verse fourteen, was until October 22, 1844.

Smith tog inte upp nyckelelementet i ”vredens sista tid”. Han undvek den bibliska princip som visar att Juda kuvades på Manasses tid, och att fångenskapen som började två kungar före Sidkia också utgjorde en bild av att Juda redan var underkastat Babylon, innan Sidkia mötte sitt öde. Trots dessa uppenbara utelämnanden hävdade han ändå: ”här är perioden av Guds vrede mot sitt förbundsfolk; den period under vilken helgedomen och härskaran skall trampas under fötterna.” Han förknippar därför direkt ”perioden av Guds vrede” med Daniel kapitel åtta och frågan ”hur länge” i vers tretton. Svaret i vers fjorton var: till den 22 oktober 1844.

The scattering into Babylonian slavery was a progressive history beginning in 677 BC, and continuing until 1844. That period equates to twenty-five hundred and twenty years, which is of course the “seven times” of Leviticus twenty-six. The end of that period of time on October 22, 1844 provided Daniel with a second witness to the “mar’eh vision” of the twenty-three hundred evening and mornings.

Förskingringen i den babyloniska fångenskapen var en fortskridande historia som började år 677 f.Kr. och fortsatte till 1844. Den perioden motsvarar två tusen fem hundra tjugo år, vilket naturligtvis är de ”sju tiderna” i Tredje Mosebok tjugosex. Slutet på den tidsperioden den 22 oktober 1844 gav Daniel ett andra vittne till ”mar’eh-synen” om de två tusen tre hundra aftnarna och morgnarna.

Gabriel was told to make Daniel understand that vision, and what Gabriel did was provide a second witness to the termination date of October 22, 1844. Not only did he provide a second witness to establish the date of the fulfillments of both time prophecies, but as Smith correctly pointed out, the period of time associated with the second witness to 1844, had been identified in verse thirteen, as the period that the sanctuary and host were to be trodden under foot. The question in verse thirteen is, “How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot?” That period of time was the “seven times” of Leviticus twenty-six.

Gabriel fick i uppdrag att få Daniel att förstå den synen, och det Gabriel gjorde var att tillhandahålla ett andra vittne till slutdatumet den 22 oktober 1844. Han tillhandahöll inte bara ett andra vittne för att fastställa datumet för uppfyllelsen av båda tidsprofetiorna, utan såsom Smith med rätta påpekade hade den tidsperiod som var förbunden med det andra vittnet till 1844 identifierats i vers tretton som den period under vilken helgedomen och härskarans folk skulle trampas under fötterna. Frågan i vers tretton är: ”Hur länge varar synen om det dagliga offret och ödeläggelsens överträdelse, som prisger både helgedomen och härskarans folk till att trampas under fötterna?” Den tidsperioden var ”de sju tiderna” i Tredje Moseboken 26.

What Smith did not see, or avoided identifying, was that the “indignation” of verse nineteen, was the “last end” of that indignation. If there is a “last” then there is also a “first”, and Daniel identifies when the “first indignation” ended, in chapter eleven. He is identifying the papacy reigning during the Dark Ages, and he states that the papacy would prosper until the indignation was accomplished, or ended.

Det som Smith inte såg, eller undvek att identifiera, var att ”vreden” i vers nitton var denna vredes ”slutliga ände”. Om det finns en ”sista”, så finns det också en ”första”, och Daniel anger i kapitel elva när den ”första vreden” upphörde. Han identifierar påvedömet som härskande under den mörka medeltiden, och han säger att påvedömet skulle ha framgång till dess att vreden var fullbordad, eller hade upphört.

> And the king shall do according to his will; and he shall exalt himself, and magnify himself above every god, and shall speak marvellous things against the God of gods, and shall prosper till the indignation be accomplished: for that that is determined shall be done. Daniel 11:36.

> Och kungen skall göra efter sitt behag; och han skall upphöja sig själv och förhäva sig över varje gud, och han skall tala förunderliga ting mot gudarnas Gud, och han skall ha framgång till dess att vredesdomen har fullbordats; ty det som är fast beslutat skall ske. Daniel 11:36.

Verse thirty-six is widely understood to be the verse the apostle Paul paraphrases in his second letter to the Thessalonians.

Den trettiosjätte versen uppfattas allmänt som den vers som aposteln Paulus parafraserar i sitt andra brev till Thessalonikerna.

> Let no man deceive you by any means: for that day shall not come, except there come a falling away first, and that man of sin be revealed, the son of perdition; Who opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshipped; so that he as God sitteth in the temple of God, showing himself that he is God. 2 Thessalonians 2:3, 4.

> Låt ingen bedra er på något sätt; ty den dagen kommer inte, om inte först avfallet har kommit och syndens människa, fördärvets son, har uppenbarats, han som sätter sig upp mot och upphöjer sig över allt som kallas Gud eller det som tillbeds, så att han såsom Gud sätter sig i Guds tempel och visar sig vara Gud. 2 Thessalonikerbrevet 2:3, 4.

Paul’s “man of sin” who is also “the son of perdition,” who “opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshipped,” is also the “king” who “shall do according to his will; and he shall exalt himself, and magnify himself above every god.” Both passages refer to the pope of Rome. Daniel writes that the pope would prosper, which means push forward, until the “indignation be accomplished.” The indignation in verse thirty-six had been “determined.” The word “determined” means “to wound”.

Paulus’ ”syndens människa”, som också är ”fördärvets son”, som ”sätter sig upp mot allt som kallas Gud eller heligt, så att han tager sitt säte i Guds tempel såsom vore han Gud”, är också den ”konung” som ”skall göra efter sitt behag; och han skall upphöja sig och förhäva sig över alla gudar”. Båda ställena syftar på påven i Rom. Daniel skriver att påven skulle ha framgång, det vill säga tränga framåt, till dess att ”förbittringen har nått sitt slut”. Förbittringen i vers trettiosex hade blivit ”bestämd”. Ordet ”bestämd” betyder ”att såra”.

The papacy received its “deadly wound” in 1798, and at that point the “first indignation” was accomplished or terminated. The word “accomplish” means to end or cease. The end of “the indignation” in chapter eight, and verse nineteen identified the end of the period that the sanctuary and host were to be trampled down. It ended in 1844, but the “first” indignation ended in 1798.

Påvedömet erhöll sitt ”dödliga sår” år 1798, och vid den tidpunkten blev den ”första vreden” fullbordad eller avslutad. Ordet ”fullborda” betyder att bringa till ett slut eller att upphöra. Slutet på ”vreden” i kapitel åtta, vers nitton, angav slutet på den tidsperiod under vilken helgedomen och härskarorna skulle bli nedtrampade. Den upphörde år 1844, men den ”första” vreden upphörde år 1798.

The “last indignation” ended in 1844, twenty-five hundred and twenty years after king Manasseh was carried to Babylon by the Assyrians in 677 BC. The “first” indignation ended in 1798, twenty-five hundred and twenty years after the northern kingdom of Israel was carried into slavery by the Assyrians in 723 BC.

Den ”sista vredesdomen” upphörde år 1844, tvåtusen femhundra tjugo år efter att kung Manasse fördes till Babylon av assyrierna år 677 f.Kr. Den ”första” vredesdomen upphörde år 1798, tvåtusen femhundra tjugo år efter att det norra riket Israel fördes bort i slaveri av assyrierna år 723 f.Kr.

There is more to say about the hidden “seven times” in the book of Daniel and we will address that in our next article.

Det finns mer att säga om de dolda ”sju tiderna” i Daniels bok, och vi kommer att behandla detta i vår nästa artikel.

> “‘And unto the angel of the church of the Laodiceans write: These things saith the Amen, the faithful and true Witness, the beginning of the creation of God; I know thy works, that thou art neither cold nor hot: I would thou wert cold or hot. So then because thou art lukewarm, and neither cold nor hot, I will spew thee out of My mouth. Because thou sayest, I am rich, and increased with goods, and have need of nothing; and knowest not that thou art wretched, and miserable, and poor, and blind, and naked.’

> ”Och skriv till ängeln för församlingen i Laodicea: Så säger han som är Amen, det trovärdiga och sanna vittnet, begynnelsen till Guds skapelse: Jag känner dina gärningar: du är varken kall eller varm. Jag önskar att du vore kall eller varm. Men eftersom du är ljum och varken kall eller varm, skall jag utspy dig ur min mun. Ty du säger: Jag är rik och har vunnit rikedom och behöver ingenting, och du vet inte att just du är eländig och ömkansvärd och fattig och blind och naken.”

> “The Lord here shows us that the message to be borne to His people by ministers whom He has called to warn the people is not a peace-and-safety message. It is not merely theoretical, but practical in every particular. The people of God are represented in the message to the Laodiceans as in a position of carnal security. They are at ease, believing themselves to be in an exalted condition of spiritual attainments. ‘Because thou sayest, I am rich, and increased with goods, and have need of nothing; and knowest not that thou art wretched, and miserable, and poor, and blind, and naked.’

> ”Herren visar oss här att det budskap som skall bäras till Hans folk av tjänare som Han har kallat att varna folket inte är ett budskap om fred och trygghet. Det är inte endast teoretiskt, utan praktiskt i varje särskild punkt. Guds folk framställs i budskapet till laodiceerna såsom varande i ett tillstånd av köttslig säkerhet. De är i ro och tror sig befinna sig i ett upphöjt tillstånd av andliga framsteg. ’Ty du säger: Jag är rik och har vunnit rikedom och behöver intet; och vet icke att just du är eländig och ömkansvärd och fattig och blind och naken.’”

> “What greater deception can come upon human minds than a confidence that they are right when they are all wrong! The message of the True Witness finds the people of God in a sad deception, yet honest in that deception. They know not that their condition is deplorable in the sight of God. While those addressed are flattering themselves that they are in an exalted spiritual condition, the message of the True Witness breaks their security by the startling denunciation of their true condition of spiritual blindness, poverty, and wretchedness. The testimony, so cutting and severe, cannot be a mistake, for it is the True Witness who speaks, and His testimony must be correct.” Testimonies, volume 3, 252.

> ”Vilken större villfarelse kan drabba människors sinnen än en förtröstan på att de har rätt, när de i själva verket har fullständigt fel! Den Sanne Vittnets budskap finner Guds folk i en sorglig villfarelse, och ändå uppriktiga i denna villfarelse. De vet inte att deras tillstånd är beklagansvärt i Guds ögon. Medan de som tilltalas smickrar sig själva med att de befinner sig i ett upphöjt andligt tillstånd, bryter den Sanne Vittnets budskap deras trygghet genom den häpnadsväckande fördömelsen av deras verkliga tillstånd av andlig blindhet, fattigdom och elände. Vittnesbördet, så skarpt och strängt, kan inte vara ett misstag, ty det är den Sanne Vittnet som talar, och Hans vittnesbörd måste vara riktigt.” Testimonies, band 3, s. 252.

Back to Articles