Article

# Parallel Warnings - Number Four

Parallella varningar – nummer fyra

Foundations of Faith and the Peril of Forgetting: Lessons from Prophecy and History

Trons grundvalar och faran i att glömma: lärdomar från profetian och historien

Author

Jeff Pippenger

Published

August 8, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

> Whom shall he teach knowledge? and whom shall he make to understand doctrine? them that are weaned from the milk, and drawn from the breasts.

> Vem skall han lära kunskap? Och vem skall han få att förstå läran? Dem som avvants från mjölken, dem som tagits från brösten.

> For precept must be upon precept, precept upon precept; line upon line, line upon line; here a little, and there a little:

> Ty bud på bud, bud på bud; rad på rad, rad på rad; här litet, där litet:

> For with stammering lips and another tongue will he speak to this people. To whom he said, This is the rest wherewith ye may cause the weary to rest; and this is the refreshing: yet they would not hear.

> Ty med stammande läppar och med ett annat tungomål skall han tala till detta folk. Till dem sade han: Detta är vilan, genom vilken ni må låta den trötte få vila; och detta är vederkvickelsen. Men de ville inte höra.

> But the word of the Lord was unto them precept upon precept, precept upon precept; line upon line, line upon line; here a little, and there a little; that they might go, and fall backward, and be broken, and snared, and taken. Isaiah 28:9–13.

> Men Herrens ord blev för dem bud på bud, bud på bud; föreskrift på föreskrift, föreskrift på föreskrift; här litet, där litet; för att de må gå och falla baklänges och krossas och snärjas och fångas. Jesaja 28:9–13.

These verses from Isaiah have been addressed repeatedly in Habakkuk’s Tables. Here I need to simply touch upon to take a point or two from these previous verses, to add to the current discussion. This passage shows a people that fail a test for they “go, and fall backward, and be broken, and snared, and taken.” They were a people that failed a test concerning who God would attempt to “teach” to “understand” “knowledge” or “doctrine.” It was a test that was based upon understanding an increase of knowledge, so it was the same test that separated the wise and the wicked in Daniel chapter twelve, for all the prophets agree and identify the end of the world. In Daniel twelve the “wise” understand, but the “wicked” do not understand the increase of knowledge.

Dessa verser från Jesaja har upprepade gånger behandlats i Habackuks tabeller. Här behöver jag endast kort beröra dem för att hämta en eller två poänger ur dessa föregående verser och tillfoga dem till den nuvarande framställningen. Detta avsnitt visar ett folk som inte består ett prov, ty de ”går och faller baklänges och blir krossade och snärjda och fångade”. Det var ett folk som underkändes i ett prov rörande vilka Gud skulle försöka ”lära” att ”förstå” ”kunskap” eller ”lära”. Det var ett prov som grundade sig på förståelsen av en ökning av kunskap, och därför var det samma prov som skilde de visa från de ogudaktiga i Daniels tolfte kapitel, ty alla profeterna är ense och utpekar världens ände. I Daniel tolv förstår de ”visa”, men de ”ogudaktiga” förstår inte ökningen av kunskap.

The people in Isaiah’s passage were tested by “the word of the Lord” which “they would not hear.” And the specific “word of the Lord” that they rejected, and that would have allowed them to “understand” the increase of “knowledge” was the biblical rule that defines how to correctly align prophetic histories. Those that fall in Isaiah’s passage rejected the rule that identifies that in order to understand a prophetic history you must seek for that line “here a little, and there a little.” The word of the Lord that produced a test which they rejected was the technique of selecting prophetic lines from here and there, and then to place one of those selected lines of prophetic history in parallel to the other lines of prophetic history that address the same theme. The success of the endeavor to lay line upon line in this way depends on the application of the genuine rules of prophetic interpretation. Those rules, which are “precepts” also to be brought together and they are found here and there within the Bible. Isaiah’s virgins who fail the test, do so because they forget, the main thing they should not have forgotten, and that is, that history repeats.

Folkets i Jesajas avsnitt blev prövade genom ”Herrens ord”, vilket ”de inte ville höra”. Och det särskilda ”Herrens ord” som de förkastade, och som skulle ha gjort det möjligt för dem att ”förstå” ökningen av ”kunskap”, var den bibliska regel som definierar hur profetiska historier rätteligen ska sammanföras. De som faller i Jesajas avsnitt förkastade den regel som visar att man, för att förstå en profetisk historia, måste söka efter den linjen ”lite här och lite där”. Det Herrens ord som frambringade en prövning vilken de förkastade var metoden att välja ut profetiska linjer härifrån och därifrån, och sedan ställa en av dessa utvalda linjer i parallell med de andra linjerna av profetisk historia som behandlar samma tema. Framgången i företaget att på detta sätt lägga rad till rad är beroende av tillämpningen av de äkta reglerna för profetisk tolkning. Dessa regler, som också är ”föreskrifter”, måste likaledes sammanföras, och de återfinns här och där i Bibeln. Jesajas jungfrur som underkänns i prövningen gör det därför att de glömmer det främsta de inte borde ha glömt, nämligen att historien upprepar sig.

> “We have nothing to fear for the future, except as we shall forget the way the Lord has led us, and His teaching in our past history.” Life Sketches, 196.

> ”Vi har ingenting att frukta för framtiden, utom om vi skulle glömma den väg Herren har lett oss på, och hans undervisning i vår tidigare historia.” Life Sketches, 196.

God is not the author of confusion, and an anchor point of that fact is that every prophet in the Bible is identifying the same prophetic line. They do not all see the identical events on the line, but it is always the same line of events at the end of the world. It is the events that lead to the close of probation, followed by the seven last plagues which concludes with the Second Coming of Christ. One prophet’s story might be of God’s faithful people in that line of history, but another prophet’s testimony may be of God’s unfaithful people, or of the United States, the Vatican, the United Nations, the merchants of the earth or Islam, but it is always the same line.

Gud är inte oordningens upphovsman, och en grundläggande hållpunkt för detta faktum är att varje profet i Bibeln identifierar samma profetiska linje. De ser inte alla exakt samma händelser på linjen, men det är alltid samma händelsekedja vid världens slut. Det är de händelser som leder fram till nådatidens avslutning, följda av de sju sista plågorna, vilka kulminerar i Kristi andra ankomst. En profets berättelse kan handla om Guds trogna folk i denna historiska linje, men en annan profets vittnesbörd kan gälla Guds otrogna folk, eller Förenta staterna, Vatikanen, Förenta nationerna, jordens köpmän eller islam, men det är alltid samma linje.

Malachi’s Elijah message, as well as the messages represented in Revelation chapters one, fourteen and eighteen, and the message of Daniel eleven and twelve are the very same message. They are all the same line of history, but each with their own special contribution to the story.

Malakis Eliasbudskap, liksom de budskap som framställs i Uppenbarelseboken kapitel ett, fjorton och arton, samt budskapet i Daniel elva och tolv, är ett och samma budskap. De utgör alla samma historiska linje, men var och en med sitt särskilda bidrag till berättelsen.

What is almost universally misunderstood about that special message is the fact that it is only revealed to God’s people just before the close of human probation. Knowing that the special message always warns of the soon coming close of probation, we will consider perhaps the clearest illustration of the close of probation in the Bible.

Det som nästan allmänt missförstås beträffande detta särskilda budskap är det faktum att det uppenbaras för Guds folk först strax före den mänskliga prövotidens slut. Eftersom vi vet att det särskilda budskapet alltid varnar för den snart förestående prövotidens slut, skall vi betrakta kanske den tydligaste framställningen av prövotidens slut i Bibeln.

> He that is unjust, let him be unjust still: and he which is filthy, let him be filthy still: and he that is righteous, let him be righteous still: and he that is holy, let him be holy still. Revelation 22:11.

> Den orättfärdige må fortsätta att göra orätt, och den orene må fortsätta att orena sig, och den rättfärdige må fortsätta att öva rättfärdighet, och den helige må fortsätta att helga sig. Uppenbarelseboken 22:11.

Before the end of probationary time is announced in the sanctuary above with the words of verse eleven, there is to be a special warning prophetic message from the book of Revelation that is unsealed to God’s servants.

Innan prövotidens slut tillkännages i helgedomen där ovan genom orden i vers elva, skall ett särskilt varnande profetiskt budskap ur Uppenbarelseboken, som har blivit öppnad för Guds tjänare, förkunnas.

> And he saith unto me, Seal not the sayings of the prophecy of this book: for the time is at hand. He that is unjust, let him be unjust still: and he which is filthy, let him be filthy still: and he that is righteous, let him be righteous still: and he that is holy, let him be holy still. Revelation 22:10, 11.

> Och han sade till mig: Försegla inte profetians ord i denna bok, ty tiden är nära. Den som gör orätt, må alltjämt göra orätt; och den som är oren, må alltjämt vara oren; och den som är rättfärdig, må alltjämt vara rättfärdig; och den som är helig, må alltjämt vara helig. Uppenbarelseboken 22:10, 11.

There is to be a special prophetic message recognized by God’s people just before the seven last plagues. When that “time is at hand” “the prophecy of this book” (the prophecy of Revelation) that has been sealed is to be unsealed. The only prophecy in the book of Revelation that has been sealed is the prophecy of the seven thunders.

Det skall finnas ett särskilt profetiskt budskap som erkänns av Guds folk strax före de sju sista plågorna. När den ”tiden är nära” skall ”denna boks profetia” (Uppenbarelsebokens profetia), som har varit förseglad, avförseglas. Den enda profetia i Uppenbarelseboken som har varit förseglad är profetian om de sju tordönen.

> And I saw another mighty angel come down from heaven, clothed with a cloud: and a rainbow was upon his head, and his face was as it were the sun, and his feet as pillars of fire: And he had in his hand a little book open: and he set his right foot upon the sea, and his left foot on the earth, And cried with a loud voice, as when a lion roareth: and when he had cried, seven thunders uttered their voices. And when the seven thunders had uttered their voices, I was about to write: and I heard a voice from heaven saying unto me, Seal up those things which the seven thunders uttered, and write them not. Revelation 10:1–4.

> Och jag såg en annan väldig ängel komma ner från himlen, klädd i ett moln; och en regnbåge var över hans huvud, och hans ansikte var såsom solen, och hans fötter såsom eldpelare. Och han hade i sin hand en liten bok, öppnad; och han satte sin högra fot på havet och sin vänstra fot på jorden, och ropade med hög röst, såsom när ett lejon ryter; och när han hade ropat, lät de sju tordönen höra sina röster. Och när de sju tordönen hade låtit höra sina röster, stod jag i begrepp att skriva; och jag hörde en röst från himlen säga till mig: Försegla det som de sju tordönen har talat, och skriv det inte. Uppenbarelseboken 10:1–4.

Just before human probation closes, when “the time is at hand” there will be an unsealing of a special Bible truth identifying “things which must shortly come to pass.” The mighty angel of Revelation ten is Jesus Christ, who cried as a Lion.

Strax innan människans nådatid avslutas, när ”tiden är nära”, kommer en försegling att brytas av en särskild biblisk sanning som identifierar ”det som snart måste ske”. Den mäktige ängeln i Uppenbarelseboken tio är Jesus Kristus, som ropade såsom ett lejon.

> “The mighty angel who instructed John was no less a personage than Jesus Christ. Setting His right foot on the sea, and His left upon the dry land, shows the part which He is acting in the closing scenes of the great controversy with Satan. This position denotes His supreme power and authority over the whole earth. The controversy had waxed stronger and more determined from age to age, and will continue to do so, to the concluding scenes when the masterly working of the powers of darkness shall reach their height. Satan, united with evil men, will deceive the whole world and the churches who receive not the love of the truth. But the mighty angel demands attention. He cries with a loud voice. He is to show the power and authority of His voice to those who have united with Satan to oppose the truth.” The Seventh-day Adventist Bible Commentary, volume 7, 971.

> ”Den väldige ängel som undervisade Johannes var ingen mindre person än Jesus Kristus. Att han satte sin högra fot på havet och sin vänstra på det torra landet visar den roll han utför i de avslutande scenerna av den stora striden med Satan. Denna ställning betecknar hans högsta makt och myndighet över hela jorden. Striden hade tilltagit i styrka och blivit alltmer beslutsam från tidsålder till tidsålder och kommer att fortsätta så ända till de avslutande scenerna, då mörkrets makters mästerliga verkningar når sin höjdpunkt. Satan, förenad med onda människor, skall bedra hela världen och de kyrkor som inte tar emot kärleken till sanningen. Men den väldige ängeln kräver uppmärksamhet. Han ropar med hög röst. Han skall visa kraften och myndigheten i sin röst för dem som har förenat sig med Satan för att motsätta sig sanningen.” The Seventh-day Adventist Bible Commentary, band 7, s. 971.

At the end the “churches” that “Satan” deceives are deceived because they received not the love of the “truth.” The word “truth” in the passage from second Thessalonians which Sister White just referred to is the primary Greek word that is derived from the Hebrew word translated as “truth” that is composed with three Hebrew letters and represents the Alpha and Omega. Is there any biblical evidence that the truth connected with the rule of first mention that represents an attribute of Christ’s character is the truth that is rejected and consequently produces strong delusion?

Till slut blir de ”församlingar” som ”Satan” bedrar bedragna därför att de inte tog emot kärleken till ”sanningen”. Ordet ”sanning” i avsnittet från Andra Thessalonikerbrevet som syster White just hänvisade till är det främsta grekiska ordet som härleds från det hebreiska ord som översätts med ”sanning”, vilket består av tre hebreiska bokstäver och representerar Alfa och Omega. Finns det något bibliskt bevis för att den sanning som är förbunden med principen om första omnämnandet och som representerar ett drag i Kristi karaktär är den sanning som förkastas och som följaktligen frambringar en kraftig villfarelse?

> Now we beseech you, brethren, by the coming of our Lord Jesus Christ, and by our gathering together unto him, That ye be not soon shaken in mind, or be troubled, neither by spirit, nor by word, nor by letter as from us, as that the day of Christ is at hand. Let no man deceive you by any means: for that day shall not come, except there come a falling away first, and that man of sin be revealed, the son of perdition; who opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshipped; so that he as God sitteth in the temple of God, shewing himself that he is God. Remember ye not, that, when I was yet with you, I told you these things? And now ye know what withholdeth that he might be revealed in his time. For the mystery of iniquity doth already work: only he who now letteth will let, until he be taken out of the way. And then shall that Wicked be revealed, whom the Lord shall consume with the spirit of his mouth, and shall destroy with the brightness of his coming: Even him, whose coming is after the working of Satan with all power and signs and lying wonders, And with all deceivableness of unrighteousness in them that perish; because they received not the love of the truth, that they might be saved. And for this cause God shall send them strong delusion, that they should believe a lie: That they all might be damned who believed not the truth, but had pleasure in unrighteousness. 2 Thessalonians 2:1–12.

> Men vi ber er, bröder, vid vår Herre Jesu Kristi ankomst och vår samling till honom, att ni inte så hastigt låter er bringas ur fattningen eller förskräckas, vare sig genom ande eller genom ord eller genom brev som om det vore från oss, som om Kristi dag vore inne. Låt ingen bedra er på något sätt; ty den dagen kommer inte, om inte avfallet först har kommit och syndens människa har blivit uppenbarad, fördärvets son, han som står emot och upphöjer sig över allt som kallas Gud eller det som blir tillbett, så att han såsom Gud sätter sig i Guds tempel och visar sig vara Gud. Minns ni inte att jag sade er detta, när jag ännu var hos er? Och nu vet ni vad det är som håller honom tillbaka, så att han kan bli uppenbarad i sin tid. Ty laglöshetens hemlighet är redan verksam; endast måste han som nu håller tillbaka fortsätta att göra det, till dess han har röjts ur vägen. Och då skall den laglöse bli uppenbarad, honom som Herren skall förgöra med sin muns anda och tillintetgöra genom glansen av sin ankomst: honom vars ankomst sker efter Satans verkan med all kraft och tecken och lögnens under, och med all orättfärdighetens förförelse bland dem som går förlorade, därför att de inte tog emot kärleken till sanningen, så att de kunde bli frälsta. Och därför skall Gud sända dem en kraftig villfarelse, så att de tror lögnen, för att alla de skall bli dömda som inte trodde sanningen utan hade sin lust i orättfärdigheten. 2 Thessalonikerbrevet 2:1–12.

This passage from Thessalonians has been addressed often in Habakkuk’s Tables, so a brief comment is all we will make at this point. What Sister White calls “Satan’s marvelous act” is Paul’s “the working of Satan with all power and signs and lying wonders.” The deceptive work identified by Sister White and Paul begins at the Sunday law in the United States.

Detta avsnitt från Thessalonikerbreven har ofta behandlats i Habackuks tabeller, så vi skall här endast göra en kort kommentar. Det som syster White kallar ”Satans underbara verk” är det som Paulus benämner ”Satans verkan med all kraft och tecken och lögnens under”. Det bedrägliga verk som identifieras av syster White och Paulus börjar vid söndagslagen i Förenta staterna.

> “By the decree enforcing the institution of the Papacy in violation of the law of God, our nation will disconnect herself fully from righteousness. When Protestantism shall stretch her hand across the gulf to grasp the hand of the Roman power, when she shall reach over the abyss to clasp hands with Spiritualism, when, under the influence of this threefold union, our country shall repudiate every principle of its Constitution as a Protestant and republican government, and shall make provision for the propagation of papal falsehoods and delusions, then we may know that the time has come for the marvelous working of Satan and that the end is near.” Testimonies, volume 5, 451.

> ”Genom det påbud som framtvingar påvedömets institution i strid med Guds lag kommer vår nation att helt skilja sig från rättfärdigheten. När protestantismen skall sträcka ut sin hand över klyftan för att fatta den romerska maktens hand, när den skall räcka över avgrunden för att slå hand med spiritualismen, när vårt land, under inflytandet av denna trefaldiga förening, skall förkasta varje princip i sin konstitution såsom en protestantisk och republikansk regering och skall vidta åtgärder för spridandet av påvliga osanningar och villfarelser, då kan vi veta att tiden har kommit för Satans märkliga verksamhet och att slutet är nära.” Testimonies, band 5, 451.

In this passage of Thessalonians, we are considering, Paul identifies the pope at the end of the world with four different terms. The pope is the “man of sin,” he is the “son of perdition,” he is the “mystery of iniquity” and “that Wicked.” Paul provides a few other characteristics of the pope beyond the four names, for he informs us that the pope, (who was still future to Paul’s day) “would be revealed in his time.”

I detta avsnitt i Thessalonikerbreven, som vi här betraktar, identifierar Paulus påven vid världens ände med fyra olika benämningar. Påven är ”syndens människa”, han är ”fördärvets son”, han är ”laglöshetens hemlighet” och ”den onde”. Paulus anger också några andra kännetecken hos påven utöver de fyra namnen, ty han upplyser oss om att påven (som ännu tillhörde framtiden på Paulus’ tid) ”skulle uppenbaras i sin tid”.

The pope “would be revealed in his time” and the clearest biblical proof, though by no means the only biblical truth; the clearest biblical truth that the pope of the Roman church is the antichrist of Bible prophecy is established by seven different and direct references in the Bible identifying the “time” that the papacy would dominate the earth, the very “time” mankind calls the Dark Ages. The Bible reveals the pope as the papacy by identifying repeatedly the exact period of “time,” from 538 until 1798, that the papacy would rule the world. Paul said he would be revealed in his time.

Påven ”skulle uppenbaras i sin tid”, och det tydligaste bibliska beviset, om än ingalunda den enda bibliska sanningen; den tydligaste bibliska sanningen att påven för den romerska kyrkan är Bibelns profetias antikrist fastställs genom sju olika och direkta hänvisningar i Bibeln som identifierar den ”tid” då påvedömet skulle behärska jorden, just den ”tid” som mänskligheten kallar den mörka medeltiden. Bibeln uppenbarar påven såsom påvedömet genom att upprepade gånger ange den exakta ”tid”, från 538 till 1798, då påvedömet skulle härska över världen. Paulus sade att han skulle uppenbaras i sin tid.

Paul also identifies that it is the pope that “opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshipped; so that he as God sitteth in the temple of God, shewing himself that he is God.” Among other things this identifies that the antichrist of Bible prophecy is a religious symbol. He is not a Hitler, or an Alexander the Great. This further narrows the identification of the pope down, for he is not simply a religious tyrant, he is a religious tyrant that professes to be within God’s temple. The antichrist claims to be seated within the Christian church.

Paulus identifierar också att det är påven som ”sätter sig upp mot allt som kallas Gud eller heligt, så att han såsom Gud sätter sig i Guds tempel och visar sig vara Gud.” Bland annat visar detta att antikrist i Bibelns profetia är en religiös symbol. Han är inte någon Hitler eller någon Alexander den store. Detta inskränker ytterligare identifieringen till påven, ty han är inte bara en religiös tyrann; han är en religiös tyrann som bekänner sig vara inom Guds tempel. Antikrist gör anspråk på att ha sitt säte inom den kristna kyrkan.

According to Paul and Daniel, when the pope is in his professed Christian church, he manifests the character of Satan who desired to be seated upon God’s throne and to be exalted above all things. I say Paul and Daniel for most biblical commentators recognize that when Paul demonstrates that one of the characteristics of the pope is that he is a complete narcissist, that Paul was simply quoting from Daniel’s description of the pope in Daniel chapter eleven where Daniel there records:

Enligt Paulus och Daniel uppenbarar påven, när han befinner sig i sin bekännande kristna kyrka, Satans karaktär, han som begärde att få sitta på Guds tron och att bli upphöjd över allting. Jag säger Paulus och Daniel, ty de flesta bibliska kommentatorer erkänner att när Paulus visar att ett av påvens kännetecken är att han är en fullständig narcissist, så citerade Paulus helt enkelt Daniels beskrivning av påven i Daniel kapitel elva, där Daniel återger:

> “And the king shall do according to his will; and he shall exalt himself, and magnify himself above every god, and shall speak marvellous things against the God of gods, and shall prosper till the indignation be accomplished: for that that is determined shall be done. Daniel 11:36.

> ”Och kungen skall göra efter sitt gottfinnande; och han skall upphöja sig och förhäva sig över varje gud och tala förunderliga ting mot gudarnas Gud, och det skall gå honom väl till dess att vreden har fullbordats; ty det som är beslutat skall ske. Daniel 11:36.

When Paul addresses the narcissistic character of the pope, he paraphrases Daniel’s verse and states that it is the pope who “opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshipped; so that he as God sitteth in the temple of God, shewing himself that he is God.” The verse in Daniel that identifies the character of the papacy also references the “time” which was designed to “reveal” that the papacy was the antichrist as he identifies that the papacy would “prosper” until the “indignation be accomplished.”

När Paulus tar upp påvens narcissistiska karaktär parafraserar han Daniels vers och säger att det är påven som ”står emot och förhäver sig över allt som kallas Gud eller heligt, så att han såsom Gud sätter sig i Guds tempel och utger sig för att vara Gud.” Versen i Daniel som identifierar påvedömets karaktär hänvisar också till den ”tid” som var avsedd att ”uppenbara” att påvedömet var antikrist, då den anger att påvedömet skulle ”hava framgång” till dess att ”förtrytelsen har fullbordats.”

The “indignation” ended in 1798, so Daniel in the verse (though this is not one of the seven direct places in the books of Daniel and Revelation where the 1260-year history is mentioned), does however directly identify the papal power and marks that it received “a deadly wound,” as John calls it, in 1798. Thus, the verse identifies the end of the period of papal rule, though not identifying the duration of the rule.

”Vreden” upphörde år 1798, så Daniel identifierar i versen (även om detta inte är ett av de sju direkta ställena i Daniels och Uppenbarelsebokens böcker där den 1260-åriga historien nämns) likväl direkt påvemakten och markerar att den år 1798 mottog ”ett dödligt sår”, såsom Johannes kallar det. Således identifierar versen slutet på perioden av påvligt herravälde, även om den inte anger hur länge detta herravälde varade.

In the passage, Paul also identifies a power that would restrain the papacy from taking control of the world in 538, when he stated that the Thessalonians who he was writing to already knew this particular truth. He raised the question, “Remember ye not, that, when I was yet with you, I told you these things?” He reminds them that they already knew “what withholdeth” (meaning restrains) the papacy until he would “be revealed in his time.” The power that preceded and prevented the papacy from taking control of the world was the power in control of the world when Paul wrote the letter. It was pagan Rome. Paul wrote that pagan Rome would be “taken out of the way” in order for the papacy to take control of the world.

I avsnittet identifierar Paulus också en makt som skulle hålla påvedömet tillbaka från att ta kontroll över världen år 538, när han förklarade att thessalonikerna, till vilka han skrev, redan kände till denna särskilda sanning. Han ställde frågan: ”Minns ni inte att jag sade er detta, medan jag ännu var hos er?” Han påminner dem om att de redan visste ”vad som nu håller tillbaka” (det vill säga hindrar) påvedömet till dess att det skulle ”uppenbaras i sin tid”. Den makt som föregick och hindrade påvedömet från att ta kontroll över världen var den makt som hade herraväldet över världen när Paulus skrev brevet. Det var det hedniska Rom. Paulus skrev att det hedniska Rom måste ”röjas ur vägen” för att påvedömet skulle kunna ta kontroll över världen.

It was this understanding that led William Miller to recognize that the power symbolized as “the daily” in the book of Daniel was pagan Rome. Adventism acknowledges that the structure, and therefore all of William Miller’s prophetic understandings, were based upon his understanding of the books of Daniel and Revelation and that those two books address the two desolating powers of pagan Rome and papal Rome. In the passage in Thessalonians Miller, already knowing (as every Protestant knew in his day, that the pope was the antichrist); when he recognized that pagan Rome was the historical power that preceded the papal rule, and that Paul had stated that pagan Rome was to be taken away in advance of the papacy ascending to the throne of the earth, he then connected this with the book of Daniel and “the daily,” where it references three times that the daily had to be “taken away” before the papacy took control of the world. Paul’s testimony allowed Miller to see that pagan Rome was Daniel’s “daily,” and thereafter he could recognize that Daniel’s two desolating powers were pagan and papal Rome. This truth represents the foundation of the Millerite movement. Adventism most certainly rejects the work of Miller today, but they still understand that this overview of Miller’s development of understanding of “the daily” in Daniel proves that the power that Paul says “withholds” the rise of the papal power until it was removed was pagan Rome, is the correct analysis of Miller’s thinking on these subjects.

Det var denna förståelse som ledde William Miller till att inse att den makt som i Daniels bok symboliseras som ”det dagliga” var det hedniska Rom. Adventismen erkänner att strukturen, och därmed alla William Millers profetiska insikter, byggde på hans förståelse av Daniels bok och Uppenbarelseboken och att dessa båda böcker behandlar de två ödeläggande makterna: det hedniska Rom och det påvliga Rom. I avsnittet i Thessalonikerbreven, då Miller redan visste (såsom varje protestant visste på hans tid, att påven var antikrist), när han insåg att det hedniska Rom var den historiska makt som föregick det påvliga väldet, och att Paulus hade sagt att det hedniska Rom måste tas bort innan påvedömet besteg jordens tron, förband han därefter detta med Daniels bok och ”det dagliga”, där det tre gånger hänvisas till att det dagliga måste ”tas bort” innan påvedömet tog kontroll över världen. Paulus vittnesbörd gjorde det möjligt för Miller att se att det hedniska Rom var Daniels ”dagliga”, och därefter kunde han inse att Daniels två ödeläggande makter var det hedniska och det påvliga Rom. Denna sanning utgör grunden för den milleritiska rörelsen. Adventismen förkastar helt visst Millers verk i dag, men de förstår fortfarande att denna översikt av Millers framväxande förståelse av ”det dagliga” i Daniel bevisar att den makt som Paulus säger ”håller tillbaka” det påvliga väldets uppkomst tills den avlägsnades, var det hedniska Rom, och är den korrekta analysen av Millers tänkande i dessa frågor.

With the truth of “the daily” in the book of Daniel being a symbol of pagan Rome that preceded the kingdom of papal Rome which Daniel had represented as the abomination of desolation, Miller could then recognize the prophetic times associated with the kingdoms of Bible prophecy, and as his mind was opened up to these insights he assembled a series of truths that represent the foundations of Adventism. Those truths became enshrined on the two tables of the 1843 and 1850 pioneer charts. Those truths are the foundation of Adventism and they were based upon the recognition of “time.” The history of when the foundations were put in place is a primary discussion on Habakkuk’s Tables.

När sanningen om ”det dagliga” i Daniels bok såsom en symbol för det hedniska Rom, vilket föregick det påvliga Roms rike som Daniel hade framställt som förödelsens styggelse, hade blivit klar för Miller, kunde han därefter urskilja de profetiska tider som är förbundna med den bibliska profetians riken; och när hans sinne öppnades för dessa insikter sammanställde han en rad sanningar som utgör adventismens grundvalar. Dessa sanningar blev förankrade på de två pionjärtavlorna från 1843 och 1850. Dessa sanningar är adventismens grundval, och de byggde på erkännandet av ”tid”. Historien om när grundvalarna lades är ett huvudtema i Habackuks tavlor.

What is not pointed out in Habakkuk’s Tables is that the foundations that were based upon time produced a structure that provides the view necessary for the final generation to recognize that there were truths that were represented as the foundations. There was a first truth that was the very first stone placed in the foundation, but “the daily” in the book of Daniel was not Miller’s first truth. The truth that would become the first stone in the foundation that Miller was raised up to build was “the seven times” of Leviticus twenty-six, but without the truth of “the daily,” Miller would not have recognized the structure of prophecy he needed to recognize in order to present the first angel’s message. His structure was placing prophecy in the perspective of two desolating powers. Miller was addressing the dragon (pagan Rome) and the beast (the papacy). The third angel addresses the dragon (United Nations), the beast (the papacy), and the false prophet (the United States).

Det som inte påpekas i Habackuks tavlor är att de grundvalar som byggde på tid frambringade en struktur som ger det perspektiv som är nödvändigt för att den sista generationen skall inse att det fanns sanningar som framställdes som grundvalarna. Det fanns en första sanning som var den allra första stenen som lades i grundvalen, men ”det dagliga” i Daniels bok var inte Millers första sanning. Den sanning som skulle bli den första stenen i den grundval som Miller uppväcktes för att bygga var ”de sju tiderna” i Tredje Moseboken tjugosex, men utan sanningen om ”det dagliga” skulle Miller inte ha insett den profetiska struktur som han behövde inse för att kunna framlägga den förste ängelns budskap. Hans struktur bestod i att placera profetian i perspektivet av två ödeläggande makter. Miller behandlade draken (hedniska Rom) och vilddjuret (påvedömet). Den tredje ängeln behandlar draken (Förenta nationerna), vilddjuret (påvedömet) och den falske profeten (Förenta staterna).

If a person accepts all, not some, but all the time prophecies set forth by the Millerites on the two sacred pioneer charts, that person would need to investigate those truths personally. How could you accept them, if you had never inspected them? If those persons investigating the foundational truths make those truths their personal responsibility to test, and thereafter accepts all those truths, then they have built upon the Rock and not the sand.

Om en person accepterar alla, inte några, utan alla tidsprofetior som framställdes av milleriterna på de två heliga pionjärdiagrammen, skulle den personen behöva undersöka dessa sanningar personligen. Hur skulle du kunna acceptera dem, om du aldrig hade prövat dem? Om de personer som undersöker grundläggande sanningar gör det till sitt personliga ansvar att pröva dessa sanningar och därefter accepterar dem alla, då har de byggt på Klippan och inte på sanden.

> “Let those who stand as God’s watchmen on the walls of Zion be men who can see the dangers before the people,—men who can distinguish between truth and error, righteousness and unrighteousness.

> ”Må de som står som Guds väktare på Sions murar vara män som kan se farorna innan de kommer över folket, — män som kan skilja mellan sanning och villfarelse, rättfärdighet och orättfärdighet.

> “The warning has come: Nothing is to be allowed to come in that will disturb the foundation of the faith upon which we have been building ever since the message came in 1842, 1843, and 1844. I was in this message, and ever since I have been standing before the world, true to the light that God has given us. We do not propose to take our feet off the platform on which they were placed as day by day we sought the Lord with earnest prayer, seeking for light. Do you think that I could give up the light that God has given me? It is to be as the Rock of Ages. It has been guiding me ever since it was given.” Review and Herald, April 14, 1903.

> ”Varningen har kommit: Intet får tillåtas att komma in som skulle rubba själva grunden för den tro på vilken vi har byggt allt sedan budskapet kom år 1842, 1843 och 1844. Jag var med i detta budskap, och alltsedan dess har jag stått inför världen, trogen mot det ljus som Gud har gett oss. Vi har ingen avsikt att ta våra fötter från den plattform på vilken de sattes, medan vi dag för dag sökte Herren i innerlig bön och bad om ljus. Tror ni att jag skulle kunna överge det ljus som Gud har gett mig? Det skall vara såsom Evighetens Klippa. Det har väglett mig allt sedan det gavs.” Review and Herald, 14 april 1903.

In order for those who would hear to analyze the time prophecies of the Millerite history it requires the action of looking at the historical periods that are represented by the time prophecies. This represents the work of illustrating events upon a time line. When a student of prophecy has reached the level of investigation where he considers these prophetic periods, identified by the Millerites from the Bible and thereafter supported by the historical record, he will be in a position to recognize that the history at the beginning of the time prophecy symbolically typifies the history at the end of that same prophecy. With that vantage point the student should learn that history is repeated. With that understanding in place He should also see that Jesus illustrates the end with the beginning.

För att de som vill höra skall kunna analysera tidsprofetiorna i den milleritiska historien krävs det att man betraktar de historiska perioder som representeras av tidsprofetiorna. Detta motsvarar arbetet att framställa händelser på en tidslinje. När en profetiestuderande har nått den undersökningsnivå där han överväger dessa profetiska perioder, identifierade av milleriterna utifrån Bibeln och därefter bekräftade av det historiska förloppet, kommer han att vara i stånd att inse att historien vid början av tidsprofetian symboliskt förebildar historien vid slutet av samma profetia. Från denna utsiktspunkt bör den studerande lära sig att historien upprepas. Med denna förståelse på plats bör han också se att Jesus illustrerar slutet genom början.

And from the prophetic line of prophecy that portrays the end of the world as the “building of a temple,” the student should know that there is a final capstone that is placed upon the temple that is built upon the foundation. He should come to see that the temple foundation that Miller was used to bring to light (which represents Jesus Christ, for there is no other foundation that can be laid than Jesus Christ), was a foundation built upon prophetic time. Because Jesus illustrates the end with the beginning the student should also see that the capstone, the final stone on the temple—must parallel the foundation. The foundation of the temple for Miller was prophetic time, but the foundation was none-the-less Jesus Christ.

Och utifrån den profetiska profetians linje, som framställer världens slut som ”byggandet av ett tempel”, bör den studerande förstå att det finns en slutlig huvudhörnsten som läggs på det tempel som är byggt på grunden. Han bör komma att inse att den tempelgrund som Miller användes till att föra fram i ljuset (vilken representerar Jesus Kristus, ty ingen annan grund kan läggas än Jesus Kristus), var en grund byggd på profetisk tid. Eftersom Jesus belyser slutet genom början, bör den studerande också inse att huvudhörnstenen, den sista stenen på templet, måste motsvara grunden. Templets grund för Miller var profetisk tid, men grunden var likväl Jesus Kristus.

> According to the grace of God which is given unto me, as a wise masterbuilder, I have laid the foundation, and another buildeth thereon. But let every man take heed how he buildeth thereupon. For other foundation can no man lay than that is laid, which is Jesus Christ. 1 Corinthians 3:10, 11.

> Efter den nåd från Gud som har blivit mig given har jag såsom en vis byggmästare lagt grunden, och en annan bygger därpå. Men var och en må se till hur han bygger därpå. Ty ingen kan lägga en annan grund än den som är lagd, vilken är Jesus Kristus. 1 Korinthierbrevet 3:10, 11.

Paul is identifying his work as the erecting of a temple of which he laid the foundation or beginning. He was the apostle to the Gentiles and he was used to lay the foundation of the Christian church. In the same passage Paul also identifies that our bodies are the temple of the Holy Spirit. There is also the temple of Solomon and the sanctuary from the wilderness that all have foundations that are all represented as Jesus Christ. The foundation that Miller was used to erect was the temple of Adventism, and the foundation of that temple is most certainly Jesus Christ, but it is more specifically the temple that is erected with materials that are spiritual and prophetic.

Paulus identifierar sitt verk som uppförandet av ett tempel, vars grund eller begynnelse han lade. Han var hedningarnas apostel och användes till att lägga grunden till den kristna kyrkan. I samma avsnitt identifierar Paulus också att våra kroppar är den Helige Andes tempel. Det finns också Salomos tempel och helgedomen från öknen, vilka alla har grundvalar som samtliga framställs som Jesus Kristus. Den grund som Miller användes till att uppföra var adventismens tempel, och grunden till det templet är med all säkerhet Jesus Kristus, men det är mer specifikt det tempel som uppförs med material som är andliga och profetiska.

The capstone therefore must also be Jesus Christ, but the capstone must also include a premier prophetic rule, for Miller was given a set of rules which contains the premier rule of the Millerites which was the “year-for-a-day” principle. Without that rule, there is no recognition of time prophecy and there is therefore no foundation. There must be a counterpart at the end that represents Jesus Christ (the Foundation) that is a premier rule within a set of rules that establishes the Revelation of Jesus Christ. The rule is of course the rule of “first mention”, representing the attribute of Christ’s character that identifies the end from the beginning.

Slutstenen måste därför också vara Jesus Kristus, men slutstenen måste också inbegripa en främsta profetisk regel, ty Miller fick en uppsättning regler som innehåller milleriternas främsta regel, vilken var principen ”ett år för en dag”. Utan den regeln finns inget erkännande av tidsprofetia, och det finns därför ingen grund. Det måste finnas en motsvarighet vid slutet som representerar Jesus Kristus (Grunden), vilken är en främsta regel inom en uppsättning regler som etablerar Jesu Kristi uppenbarelse. Regeln är naturligtvis regeln om ”första omnämnandet”, vilken representerar den egenskap i Kristi karaktär som identifierar slutet från begynnelsen.

In 2 Thessalonians those who received not the love of the truth that they might be saved, rejected the truth as represented by the Greek word that is derived from the Hebrew word created by three letters which is translated as “truth” in the Old Testament. The group that receives the strong delusion, because they believed a lie, refused to return to the old paths, the foundations of Adventism as represented upon the two sacred charts. So, in the passage we have been considering for some time now states:

I 2 Thessalonikerbrevet förkastade de som inte tog emot kärleken till sanningen, för att de skulle bli frälsta, sanningen sådan den representeras av det grekiska ord som härleds från det hebreiska ord som bildas av tre bokstäver och som i Gamla testamentet översätts med ”sanning”. Den grupp som får den kraftiga villfarelsen, därför att de trodde lögnen, vägrade att vända tillbaka till de gamla stigarna, adventismens grundvalar såsom de framställs på de två heliga tavlorna. Således säger det avsnitt som vi nu under en tid har begrundat:

> “The mighty angel who instructed John was no less a personage than Jesus Christ. Setting His right foot on the sea, and His left upon the dry land, shows the part which He is acting in the closing scenes of the great controversy with Satan. This position denotes His supreme power and authority over the whole earth. The controversy had waxed stronger and more determined from age to age, and will continue to do so, to the concluding scenes when the masterly working of the powers of darkness shall reach their height. Satan, united with evil men, will deceive the whole world and the churches who receive not the love of the truth. But the mighty angel demands attention. He cries with a loud voice. He is to show the power and authority of His voice to those who have united with Satan to oppose the truth.” The Seventh-day Adventist Bible Commentary, volume 7, 971.

> Den väldige ängel som undervisade Johannes var ingen mindre person än Jesus Kristus. Att Han sätter sin högra fot på havet och sin vänstra på det torra landet visar den roll som Han utför i de avslutande scenerna av den stora striden med Satan. Denna ställning betecknar Hans högsta makt och myndighet över hela jorden. Striden hade tilltagit i styrka och blivit allt mer beslutsam från tidsålder till tidsålder och kommer att fortsätta så ända fram till de avslutande scenerna, då mörkrets makters mästerliga verksamhet skall nå sin höjdpunkt. Satan, förenad med onda människor, kommer att bedra hela världen och de kyrkor som inte tar emot kärleken till sanningen. Men den väldige ängeln kräver uppmärksamhet. Han ropar med hög röst. Han skall visa kraften och myndigheten i sin röst för dem som har förenat sig med Satan för att motstå sanningen.” The Seventh-day Adventist Bible Commentary, band 7, 971.

In this previous passage “the churches who received not the love of the truth” are Daniel’s and Matthew’s wicked and foolish virgins that Amos 8:12 identifies will begin to search for God’s final warning message when it is too late. It is too late, because they believed a lie concerning the foundations of Adventism. Adventism first began to imbibe in that lie in 1863, and from then on it was simply downhill all the way.

I detta föregående avsnitt är ”de församlingar som inte tog emot kärleken till sanningen” Daniels och Matteus’ onda och dåraktiga jungfrur, vilka Amos 8:12 identifierar som dem som kommer att börja söka efter Guds sista varningsbudskap när det är för sent. Det är för sent, därför att de trodde på en lögn angående adventismens grundvalar. Adventismen började först ta till sig denna lögn år 1863, och från den tidpunkten gick det helt enkelt utför hela vägen.

What I am about to write is totally subjective I suppose, but what new prophetic light was introduced into Adventism since 1863? Ellen White says of Jones and Waggoners’ 1888 message, that it was the message she had been presenting for years. Their message may have sounded new and shocking to Adventism in 1888, but the newness and the shock were produced not by a new message, but by a blindness that had been settling upon God’s people since 1863.

Det jag nu står i begrepp att skriva är, antar jag, helt subjektivt, men vilket nytt profetiskt ljus infördes i adventismen sedan 1863? Ellen White säger om Jones’ och Waggoners budskap år 1888 att det var det budskap hon hade framlagt i åratal. Deras budskap kan ha låtit nytt och chockerande för adventismen år 1888, men nyheten och chocken framkallades inte av ett nytt budskap, utan av en blindhet som hade sänkt sig över Guds folk sedan 1863.

Ellen White identified Adventism as in the Laodicean condition before 1863, so the blindness of Laodicea was already encroaching upon Adventism before 1863, but in 1863 the church officially set aside the truth concerning the “seven times” of Leviticus twenty-six, which was the very first “time prophecy” Miller discovered. There has been no prophetic light that has surfaced in Adventism since 1863! What changed?

Ellen White identifierade adventismen såsom varande i det laodiceiska tillståndet före 1863, så Laodiceas blindhet trängde redan före 1863 in i adventismen; men år 1863 lade kyrkan officiellt åsido sanningen angående de ”sju tiderna” i Tredje Moseboken tjugosex, vilken var den allra första ”tidsprofetia” som Miller upptäckte. Inget profetiskt ljus har framträtt inom adventismen sedan 1863! Vad förändrades?

The very first stone of the temple foundation that was built upon prophetic time and represented Jesus Christ, was set aside by Adventism in 1863. The first stone placed by Miller into the temple foundation that was based upon time as presented in Daniel by Christ who represented Himself as Palmoni the “wonderful numberer” was rejected and set aside. The very first stone Miller discovered…

Själva den första stenen i tempelgrunden, som var uppförd på profetisk tid och representerade Jesus Kristus, lades åt sidan av adventismen år 1863. Den första sten som Miller lade in i tempelgrunden, vilken var grundad på tiden så som den framställs i Daniel av Kristus, som framställde sig själv som Palmoni, den ”underbare räknaren”, förkastades och lades åt sidan. Den allra första stenen som Miller upptäckte…

> “In quoting the prophecy of the rejected stone, Christ referred to an actual occurrence in the history of Israel. The incident was connected with the building of the first temple. While it had a special application at the time of Christ’s first advent, and should have appealed with special force to the Jews, it has also a lesson for us. When the temple of Solomon was erected, the immense stones for the walls and the foundation were entirely prepared at the quarry; after they were brought to the place of building, not an instrument was to be used upon them; the workmen had only to place them in position. For use in the foundation, one stone of unusual size and peculiar shape had been brought; but the workmen could find no place for it, and would not accept it. It was an annoyance to them as it lay unused in their way. Long it remained a rejected stone. But when the builders came to the laying of the corner, they searched for a long time to find a stone of sufficient size and strength, and of the proper shape, to take that particular place, and bear the great weight which would rest upon it. Should they make an unwise choice for this important place, the safety of the entire building would be endangered. They must find a stone capable of resisting the influence of the sun, of frost, and of tempest. Several stones had at different times been chosen, but under the pressure of immense weights they had crumbled to pieces. Others could not bear the test of the sudden atmospheric changes. But at last attention was called to the stone so long rejected. It had been exposed to the air, to sun and storm, without revealing the slightest crack. The builders examined this stone. It had borne every test but one. If it could bear the test of severe pressure, they decided to accept it for the cornerstone. The trial was made. The stone was accepted, brought to its assigned position, and found to be an exact fit. In prophetic vision, Isaiah was shown that this stone was a symbol of Christ. He says:

> ”När Kristus citerade profetian om den förkastade stenen, hänvisade han till en verklig händelse i Israels historia. Denna händelse stod i samband med byggandet av det första templet. Även om den hade en särskild tillämpning vid tiden för Kristi första ankomst och därför borde ha talat med särskild kraft till judarna, innehåller den också en lärdom för oss. När Salomos tempel uppfördes, blev de väldiga stenarna till murarna och grunden fullständigt tillhuggna i stenbrottet; sedan de hade förts till byggplatsen, fick inget verktyg användas på dem; arbetarna hade endast att lägga dem på plats. För användning i grunden hade en sten av ovanlig storlek och säregen form förts dit; men arbetarna kunde inte finna någon plats för den och ville inte ta emot den. Den var till förtret för dem där den låg oanvänd i vägen. Länge förblev den en förkastad sten. Men när byggmännen kom till hörnstenens läggning, sökte de länge efter en sten av tillräcklig storlek och styrka och av rätt form att inta just den platsen och bära den stora tyngd som skulle vila på den. Om de för detta viktiga ställe gjorde ett oklokt val, skulle hela byggnadens säkerhet äventyras. De måste finna en sten som kunde motstå solens, frostens och stormens inverkan. Flera stenar hade vid olika tillfällen valts ut, men under trycket av de väldiga tyngderna hade de smulats sönder. Andra kunde inte uthärda provet av de plötsliga växlingarna i atmosfären. Men till slut riktades uppmärksamheten mot den sten som så länge hade varit förkastad. Den hade varit utsatt för luft, sol och storm utan att visa den minsta spricka. Byggmännen undersökte denna sten. Den hade bestått varje prov utom ett. Om den kunde bestå provet av starkt tryck, beslöt de att godta den som hörnsten. Prövningen genomfördes. Stenen godtogs, fördes till sin anvisade plats och visade sig passa exakt. I profetisk syn visades Jesaja att denna sten var en sinnebild för Kristus. Han säger:”

> “‘Sanctify the Lord of hosts Himself; and let Him be your fear, and let Him be your dread. And He shall be for a sanctuary; but for a stone of stumbling and for a rock of offense to both the houses of Israel, for a gin and for a snare to the inhabitants of Jerusalem. And many among them shall stumble, and fall, and be broken, and be snared, and be taken.’ Carried down in prophetic vision to the first advent, the prophet is shown that Christ is to bear trials and tests of which the treatment of the chief cornerstone in the temple of Solomon was symbolic. ‘Therefore thus saith the Lord God, Behold, I lay in Zion for a foundation a stone, a tried stone, a precious cornerstone, a sure foundation: he that believeth shall not make haste.’ Isaiah 8:13–15; 28:16.

> ”Herren Sebaot, honom skall ni hålla helig; honom skall ni frukta, och honom skall ni bäva för. Och han skall vara en helgedom; men en stötesten och en anstötens klippa för båda Israels hus, en snara och en fälla för Jerusalems invånare. Och många bland dem skall snava och falla och krossas och snärjas och fångas.” I den profetiska synen, förd ned till den första ankomsten, visas profeten att Kristus skall utstå prövningar och prov, av vilka behandlingen av hörnstenen i Salomos tempel var en sinnebild. ”Därför säger Herren Gud så: Se, jag lägger i Sion en grundsten, en prövad sten, en dyrbar hörnsten, en fast grundval; den som tror skall inte hasta bort.” Jesaja 8:13–15; 28:16.

> “In infinite wisdom, God chose the foundation stone, and laid it Himself. He called it ‘a sure foundation.’ The entire world may lay upon it their burdens and griefs; it can endure them all. With perfect safety they may build upon it. Christ is a ‘tried stone.’ Those who trust in Him, He never disappoints. He has borne every test. He has endured the pressure of Adam’s guilt, and the guilt of his posterity, and has come off more than conqueror of the powers of evil. He has borne the burdens cast upon Him by every repenting sinner. In Christ the guilty heart has found relief. He is the sure foundation. All who make Him their dependence rest in perfect security.

> "I oändlig vishet utvalde Gud grundstenen och lade den själv. Han kallade den ’en fast grund’. Hela världen kan lägga sina bördor och sorger på den; den kan bära dem alla. Med fullkomlig trygghet kan de bygga på den. Kristus är en ’beprövad sten’. Dem som förtröstar på honom sviker han aldrig. Han har genomgått varje prov. Han har uthärdat tyngden av Adams skuld och skulden hos hans efterkommande och har framträtt som mer än segrare över ondskans makter. Han har burit de bördor som lagts på honom av varje syndare som omvänder sig. I Kristus har det skuldtyngda hjärtat funnit lindring. Han är den fasta grunden. Alla som gör honom till sitt stöd vilar i fullkomlig trygghet.

> “In Isaiah’s prophecy, Christ is declared to be both a sure foundation and a stone of stumbling. The apostle Peter, writing by inspiration of the Holy Spirit, clearly shows to whom Christ is a foundation stone, and to whom a rock of offense:

> "I Jesajas profetia förklaras Kristus vara både en fast grundval och en stötesten. Aposteln Petrus, som skrev under den helige Andes inspiration, visar tydligt för vilka Kristus är en grundsten och för vilka han är en anstötsklippa:"

> “‘If so be ye have tasted that the Lord is gracious. To whom coming, as unto a living stone, disallowed indeed of men, but chosen of God, and precious, ye also, as lively stones, are built up a spiritual house, an holy priesthood, to offer up spiritual sacrifices, acceptable to God by Jesus Christ. Wherefore also it is contained in the Scripture, Behold, I lay in Sion a chief cornerstone, elect, precious: and he that believeth on Him shall not be confounded. Unto you therefore which believe He is precious: but unto them which be disobedient, the stone which the builders disallowed, the same is made the head of the corner, and a stone of stumbling, and a rock of offense, even to them which stumble at the word, being disobedient.’ 1 Peter 2:3–8.

> ”Om ni nu har smakat att Herren är nådig. När ni kommer till honom, den levande stenen, som visserligen är förkastad av människor men utvald av Gud och dyrbar, blir också ni, såsom levande stenar, uppbyggda till ett andligt hus, ett heligt prästerskap, för att frambära andliga offer som genom Jesus Kristus är välbehagliga för Gud. Därför heter det också i Skriften: Se, jag lägger i Sion en utvald, dyrbar hörnsten, och den som tror på honom skall inte komma på skam. För er som tror är han alltså dyrbar; men för dem som är olydiga gäller: den sten som byggnadsarbetarna förkastade har blivit en hörnsten, en stötesten och en klippa till fall, för dem som stöter sig på ordet därför att de är olydiga.” 1 Petrus 2:3–8.

> “To those who believe, Christ is the sure foundation. These are they who fall upon the Rock and are broken. Submission to Christ and faith in Him are here represented. To fall upon the Rock and be broken is to give up our self-righteousness and to go to Christ with the humility of a child, repenting of our transgressions, and believing in His forgiving love. And so also it is by faith and obedience that we build on Christ as our foundation.

> För dem som tror är Kristus den fasta grundvalen. Det är de som faller på Klippan och blir krossade. Här framställs underkastelse under Kristus och tro på Honom. Att falla på Klippan och bli krossad är att ge upp vår egenrättfärdighet och att gå till Kristus med ett barns ödmjukhet, i ånger över våra överträdelser och i tro på Hans förlåtande kärlek. Och på samma sätt är det genom tro och lydnad som vi bygger på Kristus som vår grundval.

> “Upon this living stone, Jews and Gentiles alike may build. This is the only foundation upon which we may securely build. It is broad enough for all, and strong enough to sustain the weight and burden of the whole world. And by connection with Christ, the living stone, all who build upon this foundation become living stones. Many persons are by their own endeavors hewn, polished, and beautified; but they cannot become ‘living stones,’ because they are not connected with Christ. Without this connection, no man can be saved. Without the life of Christ in us, we cannot withstand the storms of temptation. Our eternal safety depends upon our building upon the sure foundation. Multitudes are today building upon foundations that have not been tested. When the rain falls, and the tempest rages, and the floods come, their house will fall, because it is not founded upon the eternal Rock, the chief cornerstone Christ Jesus.

> ”På denna levande sten kan både judar och hedningar bygga. Detta är den enda grund på vilken vi med trygghet kan bygga. Den är tillräckligt vid för alla och tillräckligt stark för att bära hela världens tyngd och börda. Och genom förening med Kristus, den levande stenen, blir alla som bygger på denna grund levande stenar. Många människor blir genom egna ansträngningar huggna, slipade och prydda; men de kan inte bli ”levande stenar”, eftersom de inte är förenade med Kristus. Utan denna förening kan ingen människa bli frälst. Utan Kristi liv i oss kan vi inte stå emot frestelsens stormar. Vår eviga trygghet beror på att vi bygger på den säkra grunden. Många bygger i dag på grundvalar som inte har prövats. När regnet faller och stormen rasar och floderna kommer, skall deras hus falla, därför att det inte är grundat på den eviga Klippan, hörnstenen Kristus Jesus.

> “‘To them which stumble at the word, being disobedient,’ Christ is a rock of offense. But ‘the stone which the builders disallowed, the same is made the head of the corner.’ Like the rejected stone, Christ in His earthly mission had borne neglect and abuse. He was ‘despised and rejected of men; a man of sorrows, and acquainted with grief: … He was despised, and we esteemed Him not.’ Isaiah 53:3. But the time was near when He would be glorified. By the resurrection from the dead He would be declared ‘the Son of God with power.’ Romans 1:4. At His second coming He would be revealed as Lord of heaven and earth. Those who were now about to crucify Him would recognize His greatness. Before the universe the rejected stone would become the head of the corner.

> ”För dem som stöter sig på ordet genom sin olydnad” är Kristus en stötesten. Men ”den sten som byggnadsmännen förkastade har blivit en hörnsten”. Liksom den förkastade stenen hade Kristus under sitt jordiska uppdrag fått bära försummelse och misshandel. Han var ”föraktad och övergiven av människor, en smärtornas man och förtrogen med lidande … han var föraktad, och vi aktade honom för intet”. Jesaja 53:3. Men tiden var nära då Han skulle bli förhärligad. Genom uppståndelsen från de döda skulle Han förklaras vara ”Guds Son i kraft”. Romarbrevet 1:4. Vid sin andra tillkommelse skulle Han uppenbaras som himlens och jordens Herre. De som nu stod i begrepp att korsfästa Honom skulle få erkänna Hans storhet. Inför hela universum skulle den förkastade stenen bli hörnstenen.

> “And on ‘whomsoever it shall fall, it will grind him to powder.’ The people who rejected Christ were soon to see their city and their nation destroyed. Their glory would be broken, and scattered as the dust before the wind. And what was it that destroyed the Jews? It was the rock which, had they built upon it, would have been their security. It was the goodness of God despised, the righteousness spurned, the mercy slighted. Men set themselves in opposition to God, and all that would have been their salvation was turned to their destruction. All that God ordained unto life they found to be unto death. In the Jews’ crucifixion of Christ was involved the destruction of Jerusalem. The blood shed upon Calvary was the weight that sank them to ruin for this world and for the world to come. So it will be in the great final day, when judgment shall fall upon the rejecters of God’s grace. Christ, their rock of offense, will then appear to them as an avenging mountain. The glory of His countenance, which to the righteous is life, will be to the wicked a consuming fire. Because of love rejected, grace despised, the sinner will be destroyed.

> ”Och den som den faller på, honom skall den krossa till stoft.” Det folk som förkastade Kristus skulle snart få se sin stad och sin nation förstöras. Deras härlighet skulle brytas sönder och skingras såsom stoftet för vinden. Och vad var det som förstörde judarna? Det var den klippa som, om de hade byggt på den, skulle ha varit deras trygghet. Det var Guds godhet, föraktad, rättfärdigheten, förkastad, barmhärtigheten, ringaktad. Människor ställde sig i opposition mot Gud, och allt det som skulle ha varit deras frälsning vändes till deras fördärv. Allt det som Gud hade förordnat till liv fann de vara till död. I judarnas korsfästelse av Kristus låg Jerusalems förstörelse innesluten. Det blod som utgöts på Golgata var den tyngd som sänkte dem i fördärvet för denna världen och för den tillkommande. Så skall det också vara på den stora yttersta dagen, när domen skall falla över dem som förkastar Guds nåd. Kristus, deras förargelseklippa, skall då framträda för dem såsom ett hämnande berg. Härligheten i hans anlete, som för de rättfärdiga är liv, skall för de ogudaktiga vara en förtärande eld. På grund av förkastad kärlek, föraktad nåd, skall syndaren gå under.

> “By many illustrations and repeated warnings, Jesus showed what would be the result to the Jews of rejecting the Son of God. In these words He was addressing all in every age who refuse to receive Him as their Redeemer. Every warning is for them. The desecrated temple, the disobedient son, the false husbandmen, the contemptuous builders, have their counterpart in the experience of every sinner. Unless he repent, the doom which they foreshadowed will be his.” Desire of Ages, 597–600.

> ”Genom många illustrationer och upprepade varningar visade Jesus vad följden skulle bli för judarna av att förkasta Guds Son. Med dessa ord vände Han sig till alla i varje tidsålder som vägrar att ta emot Honom som sin Återlösare. Varje varning gäller dem. Det vanhelgade templet, den olydige sonen, de falska vingårdsmännen, de föraktfulla byggmästarna, har sin motsvarighet i varje syndares erfarenhet. Om han inte omvänder sig, skall det öde som de förebådade bli hans.” Messias, s. 597–600.

We will continue this in the next article.

Vi kommer att fortsätta detta i nästa artikel.

Back to Articles