Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Seventeen

Daniels bok – nummer etthundrasjutton

Unveiling the Soon-Coming Sunday Law: A Typological Analysis of the Sign to Flee

Avslöjandet av den snart kommande söndagslagen: en typologisk analys av tecknet att fly

Author

Jeff Pippenger

Published

March 5, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

Sister White identifies the soon-coming Sunday law as the “sign,” that was typified by the armies of Rome encompassing Jerusalem in the year 66, and in doing so, she identifies a class who have eyes that see not, and ears that hear not.

Syster White identifierar den snart kommande söndagslagen som det ”tecken” som förebildades av Roms härar, vilka omringade Jerusalem år 66, och därmed identifierar hon en grupp som har ögon men inte ser och öron men inte hör.

> “Eternity stretches before us. The curtain is about to be lifted. We who occupy this solemn, responsible position, what are we doing, what are we thinking about, that we cling to our selfish love of ease, while souls are perishing around us? Have our hearts become utterly callous? Cannot we feel or understand that we have a work to do for the salvation of others? Brethren, are you of the class who having eyes see not, and having ears hear not? Is it in vain that God has given you a knowledge of His will? Is it in vain that He has sent you warning after warning? Do you believe the declarations of eternal truth concerning what is about to come upon the earth, do you believe that God’s judgments are hanging over the people, and can you still sit at ease, indolent, careless, pleasure loving?

> ”Evigheten sträcker ut sig framför oss. Ridån står i begrepp att lyftas. Vi som intar denna allvarliga, ansvarsfulla ställning, vad gör vi, vad tänker vi på, eftersom vi håller fast vid vår själviska kärlek till bekvämlighet, medan själar går förlorade omkring oss? Har våra hjärtan blivit fullständigt förhärdade? Kan vi inte känna eller förstå att vi har ett arbete att utföra för andras frälsning? Bröder, hör ni till den skara som, fastän de har ögon, inte ser, och fastän de har öron, inte hör? Är det förgäves som Gud har gett er kunskap om sin vilja? Är det förgäves som han har sänt er varning efter varning? Tror ni på den eviga sanningens försäkringar om det som står i begrepp att komma över jorden, tror ni att Guds domar hänger över folket, och kan ni ändå sitta i ro, overksamma, likgiltiga, njutningslystna?”

> “It is no time now for God’s people to be fixing their affections or laying up their treasure in the world. The time is not far distant, when, like the early disciples, we shall be forced to seek a refuge in desolate and solitary places. As the siege of Jerusalem by the Roman armies was the signal for flight to the Judean Christians, so the assumption of power on the part of our nation in the decree enforcing the papal sabbath will be a warning to us. It will then be time to leave the large cities, preparatory to leaving the smaller ones for retired homes in secluded places among the mountains.” Testimonies, volume 5, 464.

> ”Det är nu ingen tid för Guds folk att fästa sina hjärtan vid världen eller samla sin skatt där. Tiden är inte långt borta då vi, liksom de första lärjungarna, skall tvingas söka en tillflykt på ödsliga och ensliga platser. Såsom Jerusalems belägring av de romerska härarna var signalen till flykt för de judiska kristna, så kommer vårt lands maktövertagande genom förordningen som påbjuder den påvliga sabbaten att vara en varning för oss. Då blir tiden inne att lämna de stora städerna, som en förberedelse för att lämna de mindre och söka avskilda hem på undangömda platser bland bergen.” Testimonies, band 5, 464.

The soon coming Sunday law in the United States is the warning signal (sign), “to leave the large cities, preparatory to leaving the smaller ones for retired homes in secluded places among the mountains.” Laodicean Adventism is largely unaware that the Sunday law crisis in the United States, fulfills the “sign” spoken of in The Great Controversy. It is typified by the “sign” at the beginning of the three and a half years. The “sign” which was fulfilled in the first siege of Jerusalem that was brought in the year 66, and it typifies the “ensign” that is lifted up at the soon-coming Sunday law.

Den snart kommande söndagslagen i Förenta staterna är varningssignalen (tecknet), ”att lämna de stora städerna, som en förberedelse för att lämna de mindre för avskilda hem på ensliga platser bland bergen.” Laodiceiskt adventism är i stor utsträckning omedveten om att söndagslagskrisen i Förenta staterna uppfyller det ”tecken” som omtalas i Den stora striden. Den förebildas av ”tecknet” vid början av de tre och ett halvt åren. Det ”tecken” som uppfylldes vid den första belägringen av Jerusalem, vilken ägde rum år 66, och det är en förebild för den ”baner” som reses vid den snart kommande söndagslagen.

The actual destruction of Jerusalem was accomplished by Titus in the year 70 AD, and the siege of Titus had been first typified in the 66 AD siege of Cestius, for Jesus always illustrates the end of a thing with the beginning of a thing. It was the beginning siege of Cestius that was the “sign” to flee that Jesus had given, not the siege of Titus. One was the siege at the beginning, the other was the siege at the end.

Jerusalems faktiska förstörelse fullbordades av Titus år 70 e.Kr., och Titus belägring hade först förebildats i Cestius’ belägring år 66 e.Kr., ty Jesus illustrerar alltid slutet på en sak genom början på en sak. Det var Cestius’ inledande belägring som var det ”tecken” att fly som Jesus hade gett, inte Titus’ belägring. Den ena var belägringen i början, den andra var belägringen i slutet.

> “Not one Christian perished in the destruction of Jerusalem. Christ had given His disciples warning, and all who believed His words watched for the promised sign. ‘When ye shall see Jerusalem compassed with armies,’ said Jesus, ‘then know that the desolation thereof is nigh. Then let them which are in Judea flee to the mountains; and let them which are in the midst of it depart out.’ Luke 21:20, 21. After the Romans under Cestius had surrounded the city, they unexpectedly abandoned the siege when everything seemed favorable for an immediate attack. The besieged, despairing of successful resistance, were on the point of surrender, when the Roman general withdrew his forces without the least apparent reason. But God’s merciful providence was directing events for the good of His own people. The promised sign had been given to the waiting Christians, and now an opportunity was offered for all who would, to obey the Saviour’s warning. Events were so overruled that neither Jews nor Romans should hinder the flight of the Christians. Upon the retreat of Cestius, the Jews, sallying from Jerusalem, pursued after his retiring army; and while both forces were thus fully engaged, the Christians had an opportunity to leave the city. At this time the country also had been cleared of enemies who might have endeavored to intercept them. At the time of the siege, the Jews were assembled at Jerusalem to keep the Feast of Tabernacles, and thus the Christians throughout the land were able to make their escape unmolested. Without delay they fled to a place of safety—the city of Pella, in the land of Perea, beyond Jordan.” The Great Controversy, 30.

> ”Inte en enda kristen omkom i Jerusalems förstörelse. Kristus hade varnat sina lärjungar, och alla som trodde hans ord höll utkik efter det utlovade tecknet. ”När ni ser Jerusalem omringat av härar”, sade Jesus, ”då skall ni veta att dess ödeläggelse är nära. Då må de som är i Judeen fly till bergen, och de som är mitt i staden skall lämna den.” Lukas 21:20, 21. Sedan romarna under Cestius hade omringat staden, hävde de oväntat belägringen, just när allt tycktes gynna ett omedelbart anfall. De belägrade, som förtvivlade om möjligheten till framgångsrikt motstånd, stod i begrepp att ge upp, när den romerske fältherren drog tillbaka sina styrkor utan minsta synbara anledning. Men Guds barmhärtiga försyn styrde händelserna till gagn för sitt eget folk. Det utlovade tecknet hade givits åt de väntande kristna, och nu erbjöds ett tillfälle för alla som ville att lyda Frälsarens varning. Händelserna leddes så, att varken judar eller romare skulle hindra de kristnas flykt. När Cestius drog sig tillbaka, gjorde judarna ett utfall från Jerusalem och förföljde hans retirerande här; och medan båda styrkorna på detta sätt var fullt upptagna, fick de kristna tillfälle att lämna staden. Vid denna tid hade också landet rensats från fiender som kunde ha försökt hejda dem. Vid tiden för belägringen var judarna församlade i Jerusalem för att fira lövhyddohögtiden, och därför kunde de kristna över hela landet undkomma utan att bli ofredade. Utan dröjsmål flydde de till en trygg plats — staden Pella i Pereen, bortom Jordan.” The Great Controversy, 30.

The siege of Jerusalem by Cestius in the year 66 fulfilled the warning “sign” which Christ had recorded for the Christians of that history, but the siege of Titus in 70 AD provided no “sign” to flee. In that siege there were no Christians left in the city, and that last siege led to the destruction of Jerusalem, and in the destruction of Jerusalem “not one Christian perished,” for the Christians had fled at the beginning of the history.

Jerusalems belägring av Cestius år 66 uppfyllde det varnings”tecken” som Kristus hade låtit nedteckna för de kristna i den historien, men Titus’ belägring år 70 e.Kr. gav inget ”tecken” att fly. Vid den belägringen fanns inga kristna kvar i staden, och den sista belägringen ledde till Jerusalems förstörelse, och vid Jerusalems förstörelse ”omkom inte en enda kristen”, ty de kristna hade flytt i början av denna historia.

> “The Jewish forces, pursuing after Cestius and his army, fell upon their rear with such fierceness as to threaten them with total destruction. It was with great difficulty that the Romans succeeded in making their retreat. The Jews escaped almost without loss, and with their spoils returned in triumph to Jerusalem. Yet this apparent success brought them only evil. It inspired them with that spirit of stubborn resistance to the Romans which speedily brought unutterable woe upon the doomed city.

> De judiska styrkorna, som förföljde Cestius och hans här, kastade sig över deras eftertrupp med en sådan häftighet att de hotade dem med fullständig tillintetgörelse. Det var med stor svårighet som romarna lyckades genomföra sitt återtåg. Judarna undkom nästan utan förlust och återvände med sitt byte i triumf till Jerusalem. Ändå medförde denna skenbara framgång dem endast ont. Den ingav dem den ande av hårdnackat motstånd mot romarna som snart förde outsäglig nöd över den dömda staden.

> “Terrible were the calamities that fell upon Jerusalem when the siege was resumed by Titus. The city was invested at the time of the Passover, when millions of Jews were assembled within its walls.” The Great Controversy, 31.

> ”Fruktansvärda var de olyckor som drabbade Jerusalem när Titus återupptog belägringen. Staden var omringad vid tiden för påsken, då miljontals judar var samlade innanför dess murar.” The Great Controversy, 31.

From the feast of Tabernacles in the year 66 unto the Passover in the year 70 is three and a half years, which prophetically is twelve hundred and sixty days. From the year 66 to the year 70 pagan Rome trampled down the sanctuary and host, just as papal Rome tread down the holy city for forty-two months from the year 538 unto 1798.

Från lövhyddohögtiden år 66 till påsken år 70 är det tre och ett halvt år, vilket profetiskt är ett tusen två hundra sextio dagar. Från år 66 till år 70 trampade det hedniska Rom ned helgedomen och hären, alldeles såsom det påvliga Rom trampade ned den heliga staden i fyrtiotvå månader från år 538 till 1798.

> But the court which is without the temple leave out, and measure it not; for it is given unto the Gentiles: and the holy city shall they tread under foot forty and two months. Revelation 11:2.

> Men förgården som är utanför templet skall du utelämna och inte mäta; ty den har blivit given åt hedningarna, och den heliga staden skall de trampa under sina fötter i fyrtiotvå månader. Uppenbarelseboken 11:2.

Both pagan Rome and papal Rome trampled down Jerusalem for twelve hundred and sixty days (years), thus identifying that modern Rome would trample down spiritual Jerusalem of the last days for a symbolic period of twelve hundred and sixty days. That symbolic period would commence at the soon-coming Sunday law in the United States, when the deadly wound is healed.

Både det hedniska Rom och det påvliga Rom trampade ner Jerusalem under ettusen tvåhundrasextio dagar (år), och identifierade därmed att det moderna Rom skulle trampa ner det sista tidens andliga Jerusalem under en symbolisk period av ettusen tvåhundrasextio dagar. Denna symboliska period skulle börja med den snart kommande söndagslagen i Förenta staterna, när dödssåret blir läkt.

> And I saw one of his heads as it were wounded to death; and his deadly wound was healed: and all the world wondered after the beast. And they worshipped the dragon which gave power unto the beast: and they worshipped the beast, saying, Who is like unto the beast? who is able to make war with him? And there was given unto him a mouth speaking great things and blasphemies; and power was given unto him to continue forty and two months. Revelation 13:3–5.

> Och jag såg ett av hans huvuden såsom dödligt sårat; och hans dödliga sår blev läkt. Och hela jorden förundrade sig över vilddjuret. Och de tillbad draken, som hade givit makt åt vilddjuret; och de tillbad vilddjuret och sade: Vem är lik vilddjuret? Vem kan strida mot det? Och åt honom gavs en mun som talade stora ord och hädelser; och makt gavs åt honom att fortsätta i fyrtiotvå månader. Uppenbarelseboken 13:3–5.

The symbolic forty-two months of papal persecution is the “hour,” of the Sunday law crisis. That “hour” begins with a “sign” (the ensign), and ends with “signs.” The “sign” of the ensign at the Sunday law, will cause any Christians still in Babylon to flee to the glorious holy mountain that has been exalted (lifted up) above the other hills.

De symboliska fyrtiotvå månaderna av påvlig förföljelse är söndagslagskrisens ”timme”. Denna ”timme” börjar med ett ”tecken” (fälttecknet) och slutar med ”tecken”. ”Tecknet” i fälttecknet vid söndagslagen kommer att få alla kristna som ännu befinner sig i Babylon att fly till det härliga heliga berg som har blivit upphöjt över de andra höjderna.

> And it shall come to pass in the last days, that the mountain of the Lord’s house shall be established in the top of the mountains, and shall be exalted above the hills; and all nations shall flow unto it. And many people shall go and say, Come ye, and let us go up to the mountain of the Lord, to the house of the God of Jacob; and he will teach us of his ways, and we will walk in his paths: for out of Zion shall go forth the law, and the word of the Lord from Jerusalem. Isaiah 2:2, 3.

> Och det skall ske i de sista dagarna, att berget med Herrens hus skall stå fast grundat överst bland bergen och vara upphöjt över höjderna; och alla hednafolk skall strömma dit. Och många folk skall gå och säga: Kom, låt oss gå upp till Herrens berg, till Jakobs Guds hus; han skall lära oss sina vägar, och vi skall vandra på hans stigar. Ty från Sion skall lag utgå, och Herrens ord från Jerusalem. Jesaja 2:2, 3.

The flight from the cities at the decree enforcing Sunday worship was typified by both the flight of the Christians in the year 66, and the flight of the church in the year 538 that fled into the wilderness.

Flykten från städerna vid det dekret som påbjöd söndagsdyrkan förebildades både av de kristnas flykt år 66 och av kyrkans flykt år 538, då hon flydde ut i öknen.

> And the woman fled into the wilderness, where she hath a place prepared of God, that they should feed her there a thousand two hundred and threescore days. Revelation 12:6.

> Och kvinnan flydde ut i öknen, där hon har en plats som Gud har berett åt henne, för att man där skulle ge henne näring i ettusen tvåhundrasextio dagar. Uppenbarelseboken 12:6.

The destruction of Jerusalem from the first siege to the last siege lasted three and a half years, but a warning message of the coming destruction was given for seven years, three and a half years before the first siege and three and a half years after.

Jerusalems förstörelse från den första belägringen till den sista belägringen varade i tre och ett halvt år, men ett varningsbudskap om den kommande förstörelsen gavs under sju år: tre och ett halvt år före den första belägringen och tre och ett halvt år efter.

> “All the predictions given by Christ concerning the destruction of Jerusalem were fulfilled to the letter. The Jews experienced the truth of His words of warning: ‘With what measure ye mete, it shall be measured to you again.’ Matthew 7:2.

> ”Alla de förutsägelser som Kristus gav angående Jerusalems förstöring uppfylldes till punkt och pricka. Judarna fick erfara sanningen i Hans varnande ord: ’Ty med det mått som ni mäter med skall det mätas åt er igen.’ Matteus 7:2.

> “Signs and wonders appeared, foreboding disaster and doom. In the midst of the night an unnatural light shone over the temple and the altar. Upon the clouds at sunset were pictured chariots and men of war gathering for battle. The priests ministering by night in the sanctuary were terrified by mysterious sounds; the earth trembled, and a multitude of voices were heard crying: ‘Let us depart hence.’ The great eastern gate, which was so heavy that it could hardly be shut by a score of men, and which was secured by immense bars of iron fastened deep in the pavement of solid stone, opened at midnight, without visible agency.—Milman, The History of the Jews, book 13.

> ”Tecken och under framträdde och bådade olycka och undergång. Mitt i natten lyste ett onaturligt ljus över templet och altaret. På molnen vid solnedgången avtecknade sig vagnar och krigsmän som samlades till strid. Prästerna, som tjänstgjorde om natten i helgedomen, förskräcktes av hemlighetsfulla ljud; jorden bävade, och en mångfald röster hördes ropa: ’Låt oss gå härifrån.’ Den stora östra porten, som var så tung att den knappast kunde stängas av ett tjugotal män, och som var säkrad med väldiga järnbommar, fast förankrade djupt i stenläggningen av massiv sten, öppnades vid midnatt utan synlig åverkan.—Milman, The History of the Jews, book 13.”

> “For seven years a man continued to go up and down the streets of Jerusalem, declaring the woes that were to come upon the city. By day and by night he chanted the wild dirge: ‘A voice from the east! a voice from the west! a voice from the four winds! a voice against Jerusalem and against the temple! a voice against the bridegrooms and the brides! a voice against the whole people!’—Ibid. This strange being was imprisoned and scourged, but no complaint escaped his lips. To insult and abuse he answered only: ‘Woe, woe to Jerusalem!’ ‘woe, woe to the inhabitants thereof!’ His warning cry ceased not until he was slain in the siege he had foretold.” The Great Controversy, 29, 30.

> ”Under sju år fortsatte en man att gå upp och ned på Jerusalems gator och förkunna de ve som skulle komma över staden. Dag och natt sjöng han denna vilda klagosång: ’En röst från öster! en röst från väster! en röst från de fyra vindarna! en röst mot Jerusalem och mot templet! en röst mot brudgummarna och brudarna! en röst mot hela folket!’ — Ibid. Denne märklige varelse fängslades och gisslades, men inget klagomål undslapp hans läppar. På hån och misshandel svarade han endast: ’Ve, ve över Jerusalem!’ ’ve, ve över dess invånare!’ Hans varnande rop upphörde inte förrän han dödades under den belägring som han hade förutsagt.” The Great Controversy, 29, 30.

The final destruction of literal Jerusalem in the year 70 was preceded by “signs and wonders” which identified “disaster and doom.” The warning “signs” were manifested for three and a half years before the first siege and for the three and a half years that led to the destruction. The “signs” (in the plural) that identified the coming destruction was not the “sign” of warning to flee, but a pronouncement of the imminent close of probation.

Den slutliga förstörelsen av det bokstavliga Jerusalem år 70 föregicks av ”tecken och under” som utpekade ”olycka och undergång”. Varningstecknen visade sig under tre och ett halvt år före den första belägringen och under de tre och ett halvt år som ledde fram till förstörelsen. De ”tecken” (i plural) som utpekade den kommande förstörelsen var inte det ”tecken” som varnade för att fly, utan ett tillkännagivande om att nådatidens slut var omedelbart förestående.

In the trampling down of spiritual Jerusalem from 538 to 1798, the “sign” of warning to flee, was when the abomination of desolation was when “that man of sin” was “revealed,” as “the son of perdition; Who opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshipped; so that he as God sitteth in the temple of God, showing himself that he is God.”

Vid den andliga Jerusalems förtrampning från 538 till 1798 var ”tecknet” till varning att fly, det ögonblick då förödelsens styggelse uppträdde, när ”den laglöse” blev ”uppenbarad” såsom ”fördärvets son; han som står emot och upphöjer sig över allt som kallas Gud eller heligt, så att han såsom Gud sätter sig i Guds tempel och visar sig vara Gud.”

> When ye therefore shall see the abomination of desolation, spoken of by Daniel the prophet, stand in the holy place, (whoso readeth, let him understand.) Matthew 24:15.

> När ni därför får se förödelsens styggelse, som omtalats genom profeten Daniel, stå på helig plats — den som läser må förstå det —. Matteus 24:15.

When the Christians of that history recognized that “sign” they fled into the wilderness for twelve hundred and sixty years.

När de kristna i den historien igenkände detta ”tecken”, flydde de ut i öknen för ett tusen två hundra sextio år.

> “It required a desperate struggle for those who would be faithful to stand firm against the deceptions and abominations which were disguised in sacerdotal garments and introduced into the church. The Bible was not accepted as the standard of faith. The doctrine of religious freedom was termed heresy, and its upholders were hated and proscribed.

> Det krävdes en förtvivlad kamp för att de som ville vara trogna skulle stå fasta mot de bedrägerier och styggelser som var förklädda i prästerliga dräkter och införda i kyrkan. Bibeln godtogs inte som trons måttstock. Läran om religionsfrihet betecknades som kätteri, och dess anhängare hatades och förföljdes.

> “After a long and severe conflict, the faithful few decided to dissolve all union with the apostate church if she still refused to free herself from falsehood and idolatry. They saw that separation was an absolute necessity if they would obey the word of God. They dared not tolerate errors fatal to their own souls, and set an example which would imperil the faith of their children and children’s children. To secure peace and unity they were ready to make any concession consistent with fidelity to God; but they felt that even peace would be too dearly purchased at the sacrifice of principle. If unity could be secured only by the compromise of truth and righteousness, then let there be difference, and even war.” The Great Controversy, 45.

> ”Efter en lång och svår konflikt beslöt de få trogna att upplösa all gemenskap med den avfälliga kyrkan, om hon fortfarande vägrade att befria sig från falskhet och avgudadyrkan. De insåg att skilsmässa var en absolut nödvändighet, om de skulle lyda Guds ord. De vågade inte tolerera villfarelser som var ödesdigra för deras egna själar och utgöra ett exempel som skulle äventyra tron hos deras barn och barnbarn. För att trygga frid och enhet var de beredda att göra varje eftergift som var förenlig med trohet mot Gud; men de kände att till och med friden skulle köpas till ett alltför högt pris genom att offra principen. Om enhet kunde vinnas endast genom kompromiss med sanning och rättfärdighet, då må det vara oenighet, ja till och med krig.” Den stora striden, 45.

Approaching the conclusion of the twelve hundred and sixty years of papal persecution there were “signs” (in the plural), and as with the “signs” at the end of the twelve hundred and sixty days that pagan Rome trampled down literal Jerusalem; those “signs” were not signs to flee.

När de tolvhundrasextio åren av påvlig förföljelse närmade sig sitt slut, fanns där ”tecken” (i plural), och liksom med de ”tecken” vid slutet av de tolvhundrasextio dagarna då det hedniska Rom trampade ned det bokstavliga Jerusalem, var dessa ”tecken” inte tecken att fly.

> “The Saviour gives signs of His coming, and more than this, He fixes the time when the first of these signs shall appear: ‘Immediately after the tribulation of those days shall the sun be darkened, and the moon shall not give her light, and the stars shall fall from heaven, and the powers of the heavens shall be shaken: and then shall appear the sign of the Son of man in heaven: and then shall all the tribes of the earth mourn, and they shall see the Son of man coming in the clouds of heaven with power and great glory. And He shall send His angels with a great sound of a trumpet, and they shall gather together His elect from the four winds, from one end of heaven to the other.’

> ”Frälsaren ger tecken på sin återkomst, och mer än så: Han fastställer tiden då det första av dessa tecken skall visa sig: ’Strax efter de dagarnas vedermöda skall solen förmörkas, och månen skall inte ge sitt sken, och stjärnorna skall falla från himlen, och himlarnas krafter skall skakas. Och då skall Människosonens tecken visa sig på himlen, och då skall jordens alla släkten jämra sig, och de skall se Människosonen komma på himlens skyar med makt och stor härlighet. Och Han skall sända ut sina änglar med stark basunklang, och de skall samla samman Hans utvalda från de fyra väderstrecken, från himlens ena ända till den andra.’”

> “At the close of the great papal persecution, Christ declared, the sun should be darkened, and the moon should not give her light. Next, the stars should fall from heaven. And He says, ‘Learn a parable of the fig tree; When his branch is yet tender, and putteth forth leaves, ye know that summer is nigh: so likewise ye, when ye shall see all these things, know that He is near, even at the doors.’ Matthew 24:32, 33, margin.

> ”Vid slutet av den stora påvliga förföljelsen skulle, förklarade Kristus, solen förmörkas, och månen skulle inte ge sitt sken. Därefter skulle stjärnorna falla från himlen. Och Han säger: ’Lär av en liknelse från fikonträdet: När dess gren ännu är späd och skjuter löv, vet ni att sommaren är nära. Så skall också ni, när ni ser allt detta, veta att Han är nära, för dörren.’ Matteus 24:32, 33, marginalen.

> “Christ has given signs of His coming. He declares that we may know when He is near, even at the doors. He says of those who see these signs, ‘This generation shall not pass, till all these things be fulfilled.’ These signs have appeared. Now we know of a surety that the Lord’s coming is at hand. ‘Heaven and earth shall pass away,’ He says, ‘but My words shall not pass away.’” The Desire of Ages, 631, 632.

> ”Kristus har gett tecken på sin ankomst. Han förklarar att vi kan veta när han är nära, rentav för dörren. Om dem som ser dessa tecken säger han: ’Detta släkte skall inte förgå, förrän allt detta har skett.’ Dessa tecken har visat sig. Nu vet vi med full visshet att Herrens ankomst är nära. ’Himmel och jord skall förgå,’ säger han, ’men mina ord skall aldrig förgå.’” Messias, s. 631, 632.

When “the three and half years of Jerusalem being trampled down” by papal Rome was ending there was a series of “signs,” which identified the coming of Christ and ushered in the Millerite history. Millerite history is to be repeated to the very letter in the last days. Those “signs,” which appeared at “the close of the great papal persecution,” had been typified by “signs” that appeared as the closing of the three and a half years of the trampling down of Jerusalem from the year 66 to 70 by pagan Rome. Therefore, based upon two witnesses there will be a “sign” of the ensign which is lifted up at the hour of the great earthquake which is the sign of warning to flee in the history of modern Rome, and there will also be “signs” in the plural which occur at the closing of modern Rome’s period of persecution in the last days.

När ”de tre och ett halvt åren då Jerusalem trampades ned” av det påvliga Rom gick mot sitt slut, framträdde en rad ”tecken” som identifierade Kristi ankomst och inledde milleriternas historia. Milleriternas historia skall upprepas till punkt och pricka i de sista dagarna. Dessa ”tecken”, som visade sig ”vid slutet av den stora påvliga förföljelsen”, hade förebildats av ”tecken” som framträdde vid avslutningen av de tre och ett halvt åren då Jerusalem trampades ned från år 66 till 70 av det hedniska Rom. Därför kommer det, grundat på två vittnen, att finnas ett ”tecken” på baneret som reses i den stora jordbävningens stund, vilket är varningstecknet att fly i det moderna Roms historia, och det kommer också att finnas ”tecken” i plural som inträffar vid avslutningen av det moderna Roms förföljelseperiod i de sista dagarna.

We will continue this study in the next article.

Vi kommer att fortsätta denna studie i nästa artikel.

> “Read the 21st chapter of Luke. In it Christ gives the warning, ‘Take heed to yourselves, lest at any time your hearts be overcharged with surfeiting, and drunkenness, and cares of this life, and so that day come upon you unawares. For as a snare shall it come on all them that dwell on the face of the whole earth. Watch ye therefore, and pray always, that ye may be accounted worthy to escape all these things, and to stand before the Son of man’ (Luke 21:34–36).

> ”Läs det tjugoförsta kapitlet i Lukas. Där ger Kristus varningen: ’Tag er till vara, så att era hjärtan inte vid någon tid nedtyngs av frosseri och dryckenskap och av detta livs bekymmer, så att den dagen kommer över er oväntat. Ty såsom en snara skall den komma över alla dem som bor på hela jordens yta. Vaka därför och bed alltid, att ni må anses värdiga att undfly allt detta och att bestå inför Människosonen’ (Luk. 21:34–36).”

> “The signs of the times are fulfilling in our world, yet the churches generally are represented as slumbering. Shall we not take warning from the experience of the foolish virgins, who when the call came, ‘Behold the bridegroom cometh; go ye out to meet him,’ found that they had no oil in their lamps? And while they went to buy oil, the bridegroom went in to the marriage supper with the wise virgins, and the door was shut. When the foolish virgins reached the banqueting hall, they received an unexpected denial. The master of the feast declared, ‘I know you not.’ They were left standing without in the empty street, in the blackness of the night.” Manuscript Releases, volume 15, 229.

> ”Tidens tecken går i uppfyllelse i vår värld, och ändå framställs kyrkorna i allmänhet såsom slumrande. Skall vi inte ta varning av de oförståndiga jungfrurnas erfarenhet, vilka, när ropet ljöd: ’Se, brudgummen kommer; gå ut för att möta honom’, fann att de inte hade någon olja i sina lampor? Och medan de gick bort för att köpa olja, gick brudgummen in till bröllopsmåltiden med de visa jungfrurna, och dörren stängdes. När de oförståndiga jungfrurna nådde fram till festhallen, fick de ett oväntat avvisande. Festens herre förklarade: ’Jag känner er inte.’ De lämnades stående utanför på den tomma gatan, i nattens mörker.” Manuscript Releases, volym 15, 229.

Back to Articles