Article

# Elijah - Number Thirteen

Elia – Nummer tretton

Forty-six

Fyrtiosex

Author

Jeff Pippenger

Published

October 19, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

In the previous article we were aligning Elijah with the history of 1798 through 1844. Elijah symbolically enters that history when William Miller was raised up to proclaim the first angel’s message. The widow of Sarepta represents a faithful church that is gathering two sticks, or two nations that would become one nation on October 22, 1844.

I den föregående artikeln sammanförde vi Elia med historien från 1798 till 1844. Elia träder symboliskt in i den historien när William Miller uppväcktes för att förkunna den första ängelns budskap. Änkan i Sarefat representerar en trofast församling som samlar två vedträn, eller två nationer som skulle bli en nation den 22 oktober 1844.

> And say unto them, Thus saith the Lord God; Behold, I will take the children of Israel from among the heathen, whither they be gone, and will gather them on every side, and bring them into their own land: And I will make them one nation in the land upon the mountains of Israel; and one king shall be king to them all: and they shall be no more two nations, neither shall they be divided into two kingdoms any more at all: Neither shall they defile themselves any more with their idols, nor with their detestable things, nor with any of their transgressions: but I will save them out of all their dwelling places, wherein they have sinned, and will cleanse them: so shall they be my people, and I will be their God. And David my servant shall be king over them; and they all shall have one shepherd: they shall also walk in my judgments, and observe my statutes, and do them. And they shall dwell in the land that I have given unto Jacob my servant, wherein your fathers have dwelt; and they shall dwell therein, even they, and their children, and their children’s children for ever: and my servant David shall be their prince forever. Moreover I will make a covenant of peace with them; it shall be an everlasting covenant with them: and I will place them, and multiply them, and will set my sanctuary in the midst of them for evermore. My tabernacle also shall be with them: yea, I will be their God, and they shall be my people. And the heathen shall know that I the Lord do sanctify Israel, when my sanctuary shall be in the midst of them for evermore. Ezekiel 37:21–28.

> Och säg till dem: Så säger Herren Gud: Se, jag skall hämta Israels barn från hednafolken dit de har gått bort, och jag skall samla dem från alla håll och föra dem in i deras eget land. Och jag skall göra dem till ett enda folk i landet, på Israels berg; och en enda kung skall vara kung över dem alla. De skall inte mer vara två folk, och de skall inte mer alls vara delade i två riken. De skall inte mer orena sig med sina avgudar, inte heller med sina vidrigheter eller med någon av sina överträdelser; utan jag skall frälsa dem ur alla de boningar där de har syndat och rena dem. Så skall de vara mitt folk, och jag skall vara deras Gud. Och min tjänare David skall vara kung över dem, och de skall alla ha en enda herde. De skall vandra efter mina domar och hålla mina stadgar och göra efter dem. Och de skall bo i det land som jag gav åt min tjänare Jakob, där era fäder har bott; där skall de bo, de och deras barn och deras barns barn till evig tid. Och min tjänare David skall för alltid vara deras furste. Och jag skall sluta ett fridsförbund med dem; det skall vara ett evigt förbund med dem. Och jag skall befästa dem och föröka dem och låta min helgedom vara mitt ibland dem för evigt. Min boning skall också vara hos dem; ja, jag skall vara deras Gud, och de skall vara mitt folk. Och hednafolken skall inse att jag, Herren, helgar Israel, när min helgedom är mitt ibland dem för evigt. Hesekiel 37:21–28.

There are several blessings Ezekiel identifies that are promised to the two sticks, that are two nations that become one nation. We will begin by considering four of those blessings that Sister White has marked as four “comings,” which were all fulfilled at the same time, on October 22, 1844.

Det finns flera välsignelser som Hesekiel identifierar och som är utlovade åt de två stavarna, vilka är två nationer som blir en enda nation. Vi ska börja med att betrakta fyra av dessa välsignelser som syster White har betecknat som fyra ”ankomster”, vilka alla uppfylldes samtidigt, den 22 oktober 1844.

> “The coming of Christ as our high priest to the most holy place, for the cleansing of the sanctuary, brought to view in Daniel 8:14; the coming of the Son of man to the Ancient of Days, as presented in Daniel 7:13; and the coming of the Lord to His temple, foretold by Malachi, are descriptions of the same event; and this is also represented by the coming of the bridegroom to the marriage, described by Christ in the parable of the ten virgins, of Matthew 25.” The Great Controversy, 426.

> ”Kristi ankomst som vår överstepräst till det allra heligaste för att rena helgedomen, sådan den framställs i Daniel 8:14; Människosonens ankomst till den Gamle av dagar, såsom den presenteras i Daniel 7:13; och Herrens ankomst till sitt tempel, förutsagd av Malaki, är beskrivningar av samma händelse; och detta framställs också genom brudgummens ankomst till bröllopet, sådan Kristus beskriver den i liknelsen om de tio jungfrurna i Matteus 25.” The Great Controversy, 426.

The first “coming” Sister White references, is the coming of the high priest for the “cleansing of the sanctuary,” that was to take place at the end of twenty-three hundred years. That verse provides the answer, to the question of Daniel eight and verse thirteen which asks, “How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot?” Verse fourteen identifies that the cleansing of the sanctuary would begin at the end of twenty-three hundred years. Ezekiel says that God will “take the children of Israel from among the heathen, whither they be gone, and will gather them on every side, … and the nation that is gathered will no longer defile themselves” for God would “cleanse them: so shall they be my people, and I will be their God.”

Den första ”ankomst” som syster White hänvisar till är översteprästens ankomst för ”helgedomens rening”, vilken skulle äga rum vid slutet av tvåtusen trehundra år. Den versen ger svaret på frågan i Daniel 8:13, där det frågas: ”Hur länge skall synen gälla om det dagliga offret och om förödelsens överträdelse, som prisger både helgedomen och hären till att förtrampas?” Vers fjorton anger att helgedomens rening skulle börja vid slutet av tvåtusen trehundra år. Hesekiel säger att Gud skall ”hämta Israels barn från hednafolken, dit de har farit bort, och samla dem från alla håll, … och det folk som samlas skall inte längre orena sig”, ty Gud skall ”rena dem; så skall de vara mitt folk, och jag skall vara deras Gud.”

On October 22, 1844, the second “coming” Sister White referred to, was the fulfillment of Daniel chapter seven, verse thirteen, which identifies that the Son of man would come to the Ancient of days, to receive a kingdom. Ezekiel says that God “will make them one nation in the land upon the mountains of Israel; and one king shall be king to them all.” Ezekiel represents Christ as king with the name of “David,” when he says that “David my servant shall be king over them.” He also identifies Christ, as David, would be their “one shepherd” and that His “servant David shall” also “be their prince forever.” A king by definition needs his title as king, and he needs a dominion to rule over and citizens of his kingdom. If there are no citizens, there would be no kingdom.

Den 22 oktober 1844 var den andra ”ankomst” som syster White hänvisade till uppfyllelsen av Daniel kapitel sju, vers tretton, där det anges att Människosonen skulle komma till den Gamle av dagar för att motta ett rike. Hesekiel säger att Gud ”skall göra dem till ett enda folk i landet, på Israels berg; och en och samme konung skall vara konung över dem alla.” Hesekiel framställer Kristus som konung under namnet ”David”, när han säger att ”min tjänare David skall vara konung över dem.” Han identifierar också Kristus som den David som skulle vara deras ”ende herde”, och att hans ”tjänare David” också ”skall vara deras furste för evigt.” En konung behöver per definition sin titel som konung, och han behöver ett välde att råda över och medborgare i sitt rike. Om det inte finns några medborgare, skulle det inte finnas något rike.

> I saw in the night visions, and, behold, one like the Son of man came with the clouds of heaven, and came to the Ancient of days, and they brought him near before him. And there was given him dominion, and glory, and a kingdom, that all people, nations, and languages, should serve him: his dominion is an everlasting dominion, which shall not pass away, and his kingdom that which shall not be destroyed. Daniel 7:13, 14.

> Jag såg i nattens syner, och se, en som liknade Människosonen kom med himlens skyar och kom fram till den Gamle av dagar, och man förde honom fram inför honom. Och åt honom gavs välde och ära och ett rike, för att alla folk, nationer och språk skulle tjäna honom: hans välde är ett evigt välde, som inte skall förgå, och hans rike ett sådant som inte skall förstöras. Daniel 7:13, 14.

The third “coming” identified by Sister White was when Christ, as “the messenger of the covenant” suddenly came to His temple to purify the sons of Levi. Ezekiel says that Christ “will cleanse them: so shall they be my people, and I will be their God,” and that “moreover” He would make “a covenant of peace with them,” which will “be an everlasting covenant.” The covenant would be accomplished when God would “set” His “sanctuary in the midst of them,” and that the “heathen shall know that I the Lord do sanctify Israel, when my sanctuary shall be in the midst of them.”

Den tredje ”ankomst” som identifierades av syster White var när Kristus, såsom ”förbundets budbärare”, plötsligt kom till sitt tempel för att rena Levis söner. Hesekiel säger att Kristus ”skall rena dem; så skola de vara mitt folk, och jag skall vara deras Gud”, och att Han ”därtill” skulle sluta ”ett fridsförbund med dem”, vilket skall vara ”ett evigt förbund”. Förbundet skulle fullbordas när Gud skulle ”sätta” sin ”helgedom mitt ibland dem”, och att ”hedningarna skola förstå att jag, Herren, helgar Israel, när min helgedom är mitt ibland dem.”

> Behold, I will send my messenger, and he shall prepare the way before me: and the Lord, whom ye seek, shall suddenly come to his temple, even the messenger of the covenant, whom ye delight in: behold, he shall come, saith the Lord of hosts. But who may abide the day of his coming? and who shall stand when he appeareth? for he is like a refiner’s fire, and like fullers’ soap: And he shall sit as a refiner and purifier of silver: and he shall purify the sons of Levi, and purge them as gold and silver, that they may offer unto the Lord an offering in righteousness. Then shall the offering of Judah and Jerusalem be pleasant unto the Lord, as in the days of old, and as in former years. Malachi 3:1–4.

> Se, jag skall sända min budbärare, och han skall bereda vägen för mig; och Herren, som ni söker, skall plötsligt komma till sitt tempel, förbundets budbärare, som ni gläder er över. Se, han skall komma, säger Herren Sebaot. Men vem kan uthärda dagen för hans ankomst? Och vem kan bestå när han uppenbarar sig? Ty han är som en smältares eld och som valkares såpa. Och han skall sitta såsom den som smälter och renar silver; och han skall rena Levis söner och luttra dem såsom guld och silver, så att de kan bära fram åt Herren ett offer i rättfärdighet. Då skall Juda och Jerusalems offer behaga Herren, såsom i forna dagar och såsom i gångna år. Malaki 3:1–4.

The messenger that prepared the way for Christ, the “messenger of the covenant” in the history of 1798 through 1844, was Elijah, as represented by William Miller. When Christ, suddenly came to His temple, He purified the “sons of Levi” as a “refiner’s fire.”

Budbäraren som beredde vägen för Kristus, ”förbundets budbärare” i historien från 1798 till 1844, var Elia, såsom representerad av William Miller. När Kristus plötsligt kom till sitt tempel, renade han ”Levis söner” såsom ”en smältares eld”.

The other “coming” that was fulfilled on October 22, 1844, was the coming of the bridegroom. Twice Ezekiel identifies that the nation that was gathered from two sticks would be God’s “people, and” that He “will be their God.” This was accomplished with the marriage. On October 22, 1844, the four prophecies that were fulfilled which Sister White refers to, are all identified by the testimony of Ezekiel’s two sticks.

Den andra ”ankomst” som uppfylldes den 22 oktober 1844 var brudgummens ankomst. Två gånger identifierar Hesekiel den nation som sammanfördes av två stavar som Guds ”folk”, och att han ”skall vara deras Gud”. Detta fullbordades genom äktenskapet. Den 22 oktober 1844 identifieras de fyra profetior som uppfylldes, vilka syster White hänvisar till, alla genom vittnesbördet från Hesekiels två stavar.

Elijah represents the messenger that prepares the way for the messenger of the covenant. Christ identified John the Baptist as the messenger that prepared the way for his first coming. Sister White identified William Miller as Elijah, and Miller prepared the way for Christ to come as the “high priest,” the “Son of man,” the “messenger of the covenant” and the “bridegroom.”

Elia representerar den budbärare som bereder vägen för förbundets budbärare. Kristus identifierade Johannes Döparen som den budbärare som beredde vägen för hans första ankomst. Syster White identifierade William Miller som Elia, och Miller beredde vägen för att Kristus skulle komma såsom ”översteprästen”, ”Människosonen”, ”förbundets budbärare” och ”brudgummen”.

After three and a half years, Elijah came from Sarepta, where he had stayed with the widow and her son and commanded Ahab to call all Israel to Carmel. Ezekiel says the heathen would know that God was God, when He placed his sanctuary in the midst of the nation that was gathered together from the two sticks. At Mount Carmel Elijah told Israel to choose whether God was God or Baal was God, but he placed the question in the context of not only who was the true God, but also in the context of who was the true prophet.

Efter tre och ett halvt år kom Elia från Sarefat, där han hade vistats hos änkan och hennes son, och befallde Ahab att kalla hela Israel till Karmel. Hesekiel säger att hedningarna skulle veta att Gud var Gud, när han satte sin helgedom mitt ibland den nation som hade samlats samman från de två stavarna. På berget Karmel sade Elia till Israel att välja om Gud var Gud eller om Baal var Gud, men han ställde frågan i sammanhanget inte bara av vem som var den sanne Guden, utan också i sammanhanget av vem som var den sanne profeten.

> And Elijah came unto all the people, and said, How long halt ye between two opinions? if the Lord be God, follow him: but if Baal, then follow him. And the people answered him not a word. Then said Elijah unto the people, I, even I only, remain a prophet of the Lord; but Baal’s prophets are four hundred and fifty men. 1 Kings 18:21, 22.

> Och Elia trädde fram inför allt folket och sade: Hur länge skall ni halta mellan två meningar? Om Herren är Gud, så följ honom; men om Baal är det, så följ honom. Och folket svarade honom inte ett ord. Därefter sade Elia till folket: Jag, jag ensam, är kvar som Herrens profet; men Baals profeter är fyrahundrafemtio man. 1 Kung. 18:21, 22.

All Israel, including Ahab, knew Elijah’s God was God, when fire came down from heaven and consumed Elijah’s offering. The descent of the fire on mount Carmel marks when God placed His sanctuary in the midst of the nation made of two sticks. The miracle of fire at Mount Carmel demonstrated that God was God, and Baal was a false god.

Hela Israel, även Ahab, visste att Elias Gud var Gud, när eld föll ner från himlen och förtärde Elias offer. Eldens nedfall på berget Karmel utmärker den tidpunkt då Gud placerade sin helgedom mitt ibland nationen, som bestod av två stavar. Undret med elden på berget Karmel visade att Gud var Gud och att Baal var en falsk gud.

The miracle in Sarepta, when Elijah laid upon the widow’s dead son three times, proved to her that Elijah was a man of God, and the miracle at Carmel accomplished the same thing. Not only did the fire of Carmel prove God was God, but it demonstrated that Elijah was God’s true prophet, in contrast with the prophets of Baal and the prophets of the groves. In the history of 1840 through 1844, Miller and the Millerites were demonstrated to be the true prophets, in contrast with the false prophets of apostate Protestantism, who in that very history had manifested that they were the daughters of Jezebel.

Undret i Sarepta, när Elia lade sig över änkans döde son tre gånger, bevisade för henne att Elia var en gudsman, och undret på Karmel åstadkom samma sak. Karmels eld bevisade inte bara att Gud var Gud, utan den visade också att Elia var Guds sanne profet, i motsats till Baals profeter och lundarnas profeter. I historien från 1840 till 1844 visades Miller och milleriterna vara de sanna profeterna, i motsats till den avfälliga protestantismens falska profeter, som just i den historien hade uppenbarat att de var Isebels döttrar.

Elijah at Carmel represents the work of identifying the true Protestant horn, for the sixth kingdom of Bible prophecy, the earth beast of Revelation thirteen, has a horn of Protestantism and a horn of Republicanism, and it had just started its reign in 1798. In 1798, at the end of three and a half years of Jezebel’s rule, Elijah came from Sarepta to make a clear distinction of which church was the horn of Protestantism on the earth beast.

Elia på Karmel representerar verket att identifiera det sanna protestantiska hornet, ty det sjätte riket i Bibelns profetia, jorddjuret i Uppenbarelseboken tretton, har ett protestantiskt horn och ett republikanskt horn, och det hade just påbörjat sitt välde år 1798. År 1798, vid slutet av tre och ett halvt år av Isebels styre, kom Elia från Sarefat för att göra en tydlig åtskillnad beträffande vilken kyrka som var protestantismens horn på jorddjuret.

The widow of Sarepta was traveling from the history of Thyatira to the marriage, where her widowhood was to be removed. Her resurrected son represents those that were murdered by Jezebel during the three and a half years of drought. The two sticks she was gathering for a fire was the two houses of literal Israel that were to be gathered together as one nation, and that nation was spiritual Israel. The widow was going to use the two sticks to build a fire, which took place at Carmel and on October 22, 1844, when the messenger of the covenant purified the sons of Levi with a “refiner’s fire.”

Änkan i Sarefat vandrade från Thyatiras historia till bröllopet, där hennes änkestånd skulle tas bort. Hennes uppväckte son representerar dem som mördades av Isebel under de tre och ett halvt åren av torka. De två vedträn som hon samlade till en eld var de två husen i det bokstavliga Israel, vilka skulle samlas tillsammans till ett folk, och det folket var det andliga Israel. Änkan skulle använda de två vedträna till att tända en eld, vilket ägde rum på Karmel och den 22 oktober 1844, när förbundets budbärare renade Levi söner med en ”luttrande eld”.

Fire is a symbol of the outpouring of God’s Spirit, which took place at Carmel and at the Midnight Cry that climaxed on October 22, 1844.

Eld är en symbol för utgjutandet av Guds Ande, vilket ägde rum på Karmel och vid Midnattsropet, som nådde sin höjdpunkt den 22 oktober 1844.

> And when the day of Pentecost was fully come, they were all with one accord in one place. And suddenly there came a sound from heaven as of a rushing mighty wind, and it filled all the house where they were sitting. And there appeared unto them cloven tongues like as of fire, and it sat upon each of them. And they were all filled with the Holy Ghost, and began to speak with other tongues, as the Spirit gave them utterance. Acts 2:1–4.

> Och när pingstdagen var fullt inne, var de alla samlade med ett och samma sinne på samma plats. Och plötsligt kom från himlen ett dån, såsom av en våldsam stormvind, och det uppfyllde hela huset där de satt. Och tungor såsom av eld visade sig för dem, och de fördelade sig och satte sig på var och en av dem. Och de blev alla uppfyllda av den helige Ande och började tala med andra tungor, allt eftersom Anden ingav dem att tala. Apostlagärningarna 2:1–4.

The outpouring of the Spirit represents the proclamation of a message, and the widow was going to make a fire, so she could prepare some food to eat, which is a message.

Andens utgjutelse representerar förkunnandet av ett budskap, och änkan skulle göra upp eld, så att hon kunde tillreda något att äta, vilket är ett budskap.

> And I went unto the angel, and said unto him, Give me the little book. And he said unto me, Take it, and eat it up; and it shall make thy belly bitter, but it shall be in thy mouth sweet as honey. And I took the little book out of the angel’s hand, and ate it up; and it was in my mouth sweet as honey: and as soon as I had eaten it, my belly was bitter. Revelation 10:9, 10.

> Och jag gick fram till ängeln och sade till honom: Ge mig den lilla boken. Och han sade till mig: Tag den och ät upp den; och den skall göra din buk bitter, men i din mun skall den vara söt såsom honung. Och jag tog den lilla boken ur ängelns hand och åt upp den; och den var i min mun söt såsom honung; och så snart jag hade ätit den, blev min buk bitter. Uppenbarelseboken 10:9, 10.

The message that was immediately proclaimed to Jezebel by Ahab was that Elijah’s God was the true God, for Ahab had just witnessed Elijah’s God answer by fire. The message that was immediately opened up on October 22, 1844 was the third angel’s message. In either case, the message delivered by Ahab or the third angel’s message infuriates Jezebel.

Det budskap som omedelbart förkunnades för Isebel av Ahab var att Elias Gud var den sanne Guden, ty Ahab hade just bevittnat hur Elias Gud svarade med eld. Det budskap som omedelbart öppnades den 22 oktober 1844 var den tredje ängelns budskap. I båda fallen väcker det budskap som förmedlas av Ahab eller den tredje ängelns budskap Isebels raseri.

> But tidings out of the east and out of the north shall trouble him: therefore he shall go forth with great fury to destroy, and utterly to make away many. Daniel 11:44.

> Men rykten från öster och från norr skall förskräcka honom; därför skall han dra ut i stort raseri för att fördärva och fullständigt göra slut på många. Daniel 11:44.

Daniel’s “tidings out of the east and north” represents the message that enrages the king of the north, who is Jezebel, and she initiates the final persecution of earth’s history. That message was represented by Ahab’s message to Jezebel, and the arrival of the third angel’s message at the opening of the judgment in 1844.

Daniels ”tidningar från öster och från norr” representerar det budskap som väcker nordens kunges vrede, vilken är Isebel, och hon inleder den sista förföljelsen i jordens historia. Detta budskap representerades av Ahabs budskap till Isebel och av den tredje ängelns budskaps ankomst vid domens början år 1844.

> And Ahab told Jezebel all that Elijah had done, and withal how he had slain all the prophets with the sword. Then Jezebel sent a messenger unto Elijah, saying, So let the gods do to me, and more also, if I make not thy life as the life of one of them by tomorrow about this time. 1 Kings 19:1, 2.

> Och Ahab berättade för Isebel allt vad Elia hade gjort, och därtill hur han hade dräpt alla profeterna med svärd. Då sände Isebel en budbärare till Elia och lät säga: Må gudarna straffa mig nu och framdeles, om jag inte i morgon vid denna tid gör med ditt liv såsom med en av deras. 1 Kung. 19:1, 2.

Elijah, as a symbol, is represented through the wilderness time period of 538 through 1798. Then in 1798, Elijah appears in history as William Miller. In 1844, Elijah is calling the fire of the Midnight Cry down from heaven. Then in 1863, Elijah and his message were rejected. His message was Moses’ message of the “seven times,” represented also by the message of Ezekiel’s two sticks. The gathering of the two sticks at the conclusion of their scattering was the message of the widow of Sarepta, and she gathered the two sticks in advance of preparing a meal.

Elia framställs, som en symbol, genom ökenperioden från 538 till 1798. Sedan, år 1798, framträder Elia i historien som William Miller. År 1844 nedkallar Elia Midnattsropets eld från himlen. Därefter, år 1863, förkastades Elia och hans budskap. Hans budskap var Moses budskap om de ”sju tiderna”, vilket också framställs genom budskapet om Hesekiels två stavar. Samlandet av de två stavarna vid slutet av deras skingring var budskapet till änkan i Sarefat, och hon samlade de två stavarna innan hon beredde en måltid.

Millerite Adventism, according to James and Ellen White, became Laodicean Adventism in 1856, and when they thereafter rejected Elijah’s message of Moses’ “seven times” in 1863, they removed the logical ability to understand the increase of knowledge of the “seven times” that God had sought to bring forth in 1856 (through the eight unfinished articles of Hiram Edson.) They were forced by logic to begin to tear down the foundational system of truths the angels led William Miller to assemble. The first ‘stone’ that was discovered by Miller, was the foundation stone that Laodicean Adventism would stumble over throughout its entire history. The rejection of that first stone of truth produced the blindness of Laodicea, a symptom that is curable, but rarely pursued.

Enligt James och Ellen White blev milleritisk adventism laodiceisk adventism år 1856, och när de därefter förkastade Elias budskap om Moses ”sju tider” år 1863, undanröjde de den logiska möjligheten att förstå den tilltagande kunskapen om de ”sju tiderna” som Gud hade sökt frambringa år 1856 (genom Hiram Edsons åtta ofullbordade artiklar). De tvingades av logiken att börja riva ned det grundläggande system av sanningar som änglarna ledde William Miller att sammanställa. Den första ”sten” som upptäcktes av Miller var grundstenen som laodiceisk adventism skulle snava över genom hela sin historia. Förkastandet av denna första sanningens sten frambringade Laodiceas blindhet, ett symptom som kan botas men sällan eftersträvas.

The cleansing of the temple that began on October 22, 1844, involved the cleansing of the “host” that had been trampled down along with the sanctuary in Daniel 8:13. The host was represented by the “two sticks” that the widow of Zarephath had gathered for the fire. The two sticks were the two houses of literal ancient Israel. Literal Ephraim and Judah, were to be gathered into one spiritual nation, and purified by the messenger of the covenant at the opening of the judgment. Those two nations were the “host,” that had been trampled down.

Reningen av templet som började den 22 oktober 1844 innefattade reningen av ”hären” som hade blivit nedtrampad tillsammans med helgedomen i Daniel 8:13. Härskarans var framställd genom de ”två vedträna” som änkan i Sarefat hade samlat till elden. De två vedträna var de två husen i det bokstavliga forntida Israel. Det bokstavliga Efraim och Juda skulle samlas till en andlig nation och renas av förbundets budbärare vid domens början. Dessa två nationer var den ”här”, som hade blivit nedtrampad.

Ezekiel’s promise was that God would “take the children of Israel from among the heathen, whither they be gone”, and would “gather them” “and bring them into their own land.” The land of literal Israel was the glorious land, or the promised land, or Judah. The spiritual glorious land in 1798, was the land of the two-horned earth beast of Revelation thirteen.

Hesekiels löfte var att Gud skulle ”hämta Israels barn från hedningarna, dit de hade gått”, och skulle ”församla dem” ”och föra dem till deras eget land”. Det bokstavliga Israels land var det härliga landet, eller det utlovade landet, eller Juda. Det andliga härliga landet år 1798 var landet för det tvåhornade jordodjuret i Uppenbarelseboken tretton.

> In the day that I lifted up mine hand unto them, to bring them forth of the land of Egypt into a land that I had espied for them, flowing with milk and honey, which is the glory of all lands. . . . Yet also I lifted up my hand unto them in the wilderness, that I would not bring them into the land which I had given them, flowing with milk and honey, which is the glory of all lands. Ezekiel 20:6, 15.

> Den dag då jag upplyfte min hand till dem för att föra dem ut ur Egyptens land till ett land som jag hade utsett åt dem, ett land som flyter av mjölk och honung, vilket är det härligaste av alla länder ... likväl upplyfte jag också min hand till dem i öknen, att jag inte skulle föra dem in i det land som jag hade gett dem, ett land som flyter av mjölk och honung, vilket är det härligaste av alla länder. Hesekiel 20:6, 15.

The two literal houses of Israel lived in the land that was the “glory of all lands,” the land that “flowed” with “milk and honey.” When the two literal houses of Israel were gathered together as spiritual Israel, they were promised to be placed in their own land. The spiritual “glorious land” is where the movement of the Millerites at the beginning and the movement of the one hundred and forty-four thousand at the ending are located during the reign of the earth beast. The movement that represents the one hundred and forty-four thousand could only be raised up in the land of the earth beast. A movement claiming to be the movement of the third angel from any other land is a counterfeit, for the Alpha and Omega always illustrates the end with the beginning.

De två bokstavliga Israels hus levde i det land som var ”alla länders härlighet”, landet som ”flödade” av ”mjölk och honung”. När de två bokstavliga Israels hus samlades tillsammans som det andliga Israel, blev dem löftet givet att de skulle placeras i sitt eget land. Det andliga ”härliga landet” är där milleriternas rörelse i början och de etthundrafyrtiofyra tusendens rörelse i slutet är förlagda under jorddjurets herravälde. Den rörelse som representerar de etthundrafyrtiofyra tusen kunde endast uppresas i jorddjurets land. En rörelse som gör anspråk på att vara den tredje ängelns rörelse från något annat land är en förfalskning, ty Alfa och Omega åskådliggör alltid slutet genom början.

> “The unrivaled mercies and blessings of God have been showered upon our nation, it has been a land of liberty, and the glory of the whole earth. But instead of returning gratitude to God, instead of honoring God and his law, the professed Christians of America have become leavened with pride, covetousness, and self-sufficiency. . . .

> ”Guds oöverträffade barmhärtighet och välsignelser har utgjutits över vår nation; den har varit ett frihetens land och hela jordens härlighet. Men i stället för att återgälda Gud med tacksamhet, i stället för att ära Gud och hans lag, har de bekännande kristna i Amerika blivit genomsyrade av högmod, girighet och självtillräcklighet....”

> “The time has come when judgment is fallen in the streets, and equity cannot enter, and he that departeth from evil maketh himself a prey. But the Lord’s arm is not shortened that it cannot save, and his ear is not heavy that it cannot hear. The people of the United States have been a favored people; but when they restrict religious liberty, surrender Protestantism, and give countenance to popery, the measure of their guilt will be full, and ‘national apostasy’ will be registered in the books of heaven. The result of this apostasy will be national ruin.” Review and Herald, May 2, 1893.

> ”Tiden har kommit då domen har fallit på gatorna, och rättvisan kan inte komma in, och den som viker av från det onda gör sig själv till ett byte. Men Herrens arm är inte förkortad, så att den inte kan frälsa, och hans öra är inte så tungt, att det inte kan höra. Förenta staternas folk har varit ett gynnat folk; men när de inskränker religionsfriheten, överger protestantismen och ger påvedömet sitt stöd, kommer deras skulds mått att vara fullt, och ’nationellt avfall’ kommer att upptecknas i himmelens böcker. Resultatet av detta avfall kommer att bli nationell undergång.” Review and Herald, 2 maj 1893.

Daniel chapter eight, verses thirteen and fourteen identify the treading down of both the sanctuary and the host. The host was the two houses of literal Israel. Jerusalem was trampled down during the twelve hundred and sixty years of the Dark Ages.

I Daniel kapitel åtta, verserna tretton och fjorton, identifieras nedtrampandet av både helgedomen och hären. Hären var det bokstavliga Israels två hus. Jerusalem blev nedtrampat under de ett tusen två hundra sextio åren av den mörka medeltiden.

> And there was given me a reed like unto a rod: and the angel stood, saying, Rise, and measure the temple of God, and the altar, and them that worship therein. But the court which is without the temple leave out, and measure it not; for it is given unto the Gentiles: and the holy city shall they tread under foot forty and two months. Revelation 11:1, 2.

> Och mig gavs ett rör, likt en stav; och ängeln stod där och sade: Stå upp och mät Guds tempel och altaret och dem som tillber därinne. Men gården som är utanför templet skall du lämna åsido och inte mäta den; ty den är given åt hedningarna, och den heliga staden skall de trampa under sina fötter i fyrtiotvå månader. Uppenbarelseboken 11:1, 2.

John in chapter eleven of Revelation is told to measure not only the temple, but also “them that worship therein.” John was prophetically located at October 22, 1844, when he was commanded to measure the temple and the worshippers therein.

Johannes får i Uppenbarelsebokens elfte kapitel befallning att mäta inte bara templet, utan också ”dem som tillber däri”. Johannes var profetiskt placerad vid den 22 oktober 1844, när han befalldes att mäta templet och dem som tillbad däri.

> And I took the little book out of the angel’s hand, and ate it up; and it was in my mouth sweet as honey: and as soon as I had eaten it, my belly was bitter. Revelation 10:10.

> Och jag tog den lilla bokrullen ur ängelns hand och åt upp den; och i min mun var den söt som honung, men så snart jag hade ätit den blev min buk bitter. Uppenbarelseboken 10:10.

In verse ten of chapter ten of Revelation, John represented the bitter disappointment of October 22, 1844, and he was immediately told to measure both the sanctuary and the host. The subject of the question of Daniel eight and verse thirteen, is the trampling down of both the sanctuary and the host. John informs us that “the Gentiles” were to “tread under foot” the “holy city” for “forty and two months.” The forty-two months was Elijah’s three and a half years. It was the Dark Ages from 538 through 1798. Prophetically standing in October 22, 1844, John was told to leave off the court and “measure it not, for it was given to the Gentiles, and the holy city shall they tread under foot forty and two months.”

I den tionde versen i Uppenbarelsebokens tionde kapitel framställde Johannes den bittra besvikelsen den 22 oktober 1844, och han fick omedelbart befallning att mäta både helgedomen och härskarorna. Ämnet för frågan i Daniel åtta och vers tretton är nedtrampandet av både helgedomen och härskarorna. Johannes underrättar oss om att ”hedningarna” skulle ”trampa” den ”heliga staden” ”under sina fötter” i ”fyrtiotvå månader”. De fyrtiotvå månaderna var Elias tre och ett halvt år. Det var den mörka medeltiden från 538 till och med 1798. Med profetisk ståndpunkt på den 22 oktober 1844 fick Johannes befallning att lämna förgården och ”inte mäta den, ty den blev given åt hedningarna, och den heliga staden skola de trampa under sina fötter i fyrtiotvå månader.”

When John was told to measure the “temple, and the altar, and them that worship therein;” in the words of Daniel eight and verse thirteen, he was told to measure the sanctuary and the host. If John was told ‘not’ to count the twelve hundred and sixty years, then he was to measure from 1798 to where he was standing in 1844. 1798 to 1844, when measured, represents forty-six years. The beginning of the forty-six years was in 1798, when Moses’ “seven times” against the northern house of Israel was fulfilled. The ending of the forty-six years was in 1844, when Moses’ “seven times” against the southern house of Israel was fulfilled. John’s measurement equates to forty-six years. The number forty-six symbolizes the temple. Jesus said destroy this temple, and in three days I will raise it up, but the quibbling Jews argued the temple had been erected in forty-six years.

När Johannes fick befallningen att mäta ”templet och altaret och dem som tillber därinne”, fick han, med orden i Daniel 8 och vers 13, befallningen att mäta helgedomen och härskarorna. Om Johannes fick befallningen att ”inte” räkna de ett tusen två hundra sextio åren, då skulle han mäta från 1798 till den punkt där han stod år 1844. 1798 till 1844 utgör, när det mäts, fyrtiosex år. Början på de fyrtiosex åren var år 1798, då Moses ”sju tider” över Israels norra hus fullbordades. Slutet på de fyrtiosex åren var år 1844, då Moses ”sju tider” över Israels södra hus fullbordades. Johannes mätning motsvarar fyrtiosex år. Talet fyrtiosex symboliserar templet. Jesus sade: Riv ned detta tempel, så skall jag resa upp det på tre dagar, men de ordtvistande judarna invände att templet hade uppförts på fyrtiosex år.

> Jesus answered and said unto them, Destroy this temple, and in three days I will raise it up. Then said the Jews, Forty and six years was this temple in building, and wilt thou rear it up in three days? But he spake of the temple of his body. John 2:19–21.

> Jesus svarade och sade till dem: Riv ned detta tempel, så skall jag resa upp det på tre dagar. Då sade judarna: I fyrtiosex år har man byggt på detta tempel, och du skall resa upp det på tre dagar? Men han talade om sin kropps tempel. Joh. 2:19–21.

Jesus took the flesh of Adam after Adam fell, with all of its inherited degenerations, in order to set an example that we might overcome as He overcame. Upon two witnesses, to teach that Christ’s flesh did not contain the inherited degeneracies of four thousand years of sin, is to promote the wine of Babylon, for to teach that Christ did not accept those inherited weaknesses is a primary doctrine of Catholicism.

Jesus antog Adams kött efter att Adam hade fallit, med alla dess ärftliga degenerationer, för att ge ett exempel på att vi skulle kunna övervinna såsom Han övervann. På två vittnens utsaga är det så, att att lära att Kristi kött inte innehöll de ärftliga degenerationerna av fyratusen års synd är att främja Babylons vin; ty att lära att Kristus inte antog dessa ärftliga svagheter är en huvudlära inom katolicismen.

> And every spirit that confesseth not that Jesus Christ is come in the flesh is not of God: and this is that spirit of antichrist, whereof ye have heard that it should come; and even now already is it in the world. 1 John 4:3.

> Och varje ande som inte bekänner att Jesus Kristus har kommit i köttet är inte av Gud; och detta är antikrists ande, om vilken ni har hört att den skulle komma, och redan nu är den i världen. 1 Joh. 4:3.

> For many deceivers are entered into the world, who confess not that Jesus Christ is come in the flesh. This is a deceiver and an antichrist. 2 John 1:7.

> Ty många bedragare har gått ut i världen, sådana som inte bekänner att Jesus Kristus har kommit i köttet. Denne är bedragaren och antikrist. 2 Johannesbrevet 1:7.

The temple of Christ’s body was the temple of every human being’s body.

Templet, som var Kristi kropp, var varje människas kropps tempel.

> “Christ was not in as favorable a position in the desolate wilderness to endure the temptations of Satan as was Adam when he was tempted in Eden. The Son of God humbled Himself and took man’s nature after the race had wandered four thousand years from Eden, and from their original state of purity and uprightness. Sin had been making its terrible marks upon the race for ages; and physical, mental, and moral degeneracy prevailed throughout the human family.

> ”Kristus befann sig inte i en lika gynnsam ställning i den öde vildmarken att uthärda Satans frestelser som Adam gjorde när han frestades i Eden. Guds Son ödmjukade sig själv och antog människans natur sedan människosläktet i fyra tusen år hade vandrat bort från Eden och från sitt ursprungliga tillstånd av renhet och rättfärdighet. Synden hade i tidsåldrar satt sina fruktansvärda märken på människosläktet; och fysisk, mental och moralisk degeneration rådde genom hela den mänskliga familjen.

> “When Adam was assailed by the tempter in Eden he was without the taint of sin. He stood in the strength of his perfection before God. All the organs and faculties of his being were equally developed, and harmoniously balanced.

> ”När Adam angreps av frestaren i Eden var han utan syndens fläck. Han stod i kraften av sin fullkomlighet inför Gud. Alla hans varelses organ och förmögenheter var lika utvecklade och harmoniskt avvägda.

> “Christ, in the wilderness of temptation, stood in Adam’s place to bear the test he failed to endure. Here Christ overcame in the sinner’s behalf, four thousand years after Adam turned his back upon the light of his home. Separated from the presence of God, the human family had been departing, every successive generation, farther from the original purity, wisdom, and knowledge which Adam possessed in Eden. Christ bore the sins and infirmities of the race as they existed when He came to the earth to help man. In behalf of the race, with the weaknesses of fallen man upon Him, He was to stand the temptations of Satan upon all points wherewith man would be assailed.” Selected Messages, book 1, 267, 268.

> ”Kristus stod i Adams ställe i frestelsens öken för att uthärda det prov som han inte förmådde bestå. Här segrade Kristus till syndarens gagn, fyra tusen år efter det att Adam vände ljuset från sitt hem ryggen. Skild från Guds närvaro hade människosläktet, generation efter generation, alltmer avlägsnat sig från den ursprungliga renhet, vishet och kunskap som Adam ägde i Eden. Kristus bar släktets synder och svagheter sådana de var när Han kom till jorden för att hjälpa människan. För släktets skull, med den fallna människans svagheter över sig, skulle Han möta Satans frestelser på alla de punkter där människan skulle bli angripen.” Selected Messages, bok 1, 267, 268.

In John chapter two Christ was speaking of His body as a temple, and His body-temple was that of a human being with the degeneracies of four thousand years of compounded weakness. The human temple that Christ referred to is made up of forty-six chromosomes. When Moses went upon Sinai to receive the law and instruction for erecting the temple, he was on the mount forty-six days. Ezekiel refers to Christ placing His temple in the “midst” of the two sticks. The period of time from the conclusion of the seven times of the northern kingdom and the southern kingdom that John was told to measure was forty-six years, and it represented the “midst” or period of time between 1798 and 1844. In those forty-six years, Jesus erected the spiritual temple that he would suddenly cleanse when He came as the messenger of the covenant. As the messenger of the covenant, He would write his law upon his people’s hearts. That law is represented by two tables. The first table has four commandments, the second table has six. Together they represent the number forty-six.

I Johannesevangeliets andra kapitel talade Kristus om sin kropp som ett tempel, och hans kroppstempel var en människas med fyra tusen års fördärvade svagheters samlade degenerering. Det mänskliga tempel som Kristus hänvisade till består av fyrtiosex kromosomer. När Mose gick upp på Sinai för att ta emot lagen och anvisningarna för uppförandet av templet, var han på berget i fyrtiosex dagar. Hesekiel hänvisar till att Kristus placerar sitt tempel i ”mitten” av de två stavarna. Tidsperioden från avslutningen av de sju tiderna för det norra riket och det södra riket, som Johannes fick befallning att mäta, var fyrtiosex år, och den representerade ”mitten”, eller tidsperioden mellan 1798 och 1844. Under dessa fyrtiosex år uppförde Jesus det andliga tempel som han plötsligt skulle rena när han kom som förbundets budbärare. Som förbundets budbärare skulle han skriva sin lag i sitt folks hjärtan. Den lagen representeras av två tavlor. Den första tavlan har fyra bud, den andra tavlan har sex. Tillsammans representerar de talet fyrtiosex.

The gathering of spiritual Israel from 1798 through 1844, represents the gathering of spiritual Israel, but it also represents the establishment of a temple.

Insamlingen av det andliga Israel från 1798 till 1844 representerar insamlingen av det andliga Israel, men den representerar också upprättandet av ett tempel.

> To whom coming, as unto a living stone, disallowed indeed of men, but chosen of God, and precious, Ye also, as lively stones, are built up a spiritual house, an holy priesthood, to offer up spiritual sacrifices, acceptable to God by Jesus Christ.

> Till honom kommen, den levande stenen, som visserligen förkastad av människor men utvald av Gud och dyrbar, blir också ni, såsom levande stenar, uppbyggda till ett andligt hus, ett heligt prästerskap, för att frambära andliga offer som genom Jesus Kristus är välbehagliga för Gud.

> Wherefore also it is contained in the scripture, Behold, I lay in Sion a chief corner stone, elect, precious: and he that believeth on him shall not be confounded.

> Därför heter det också i Skriften: Se, jag lägger i Sion en utvald, dyrbar hörnsten; och den som tror på honom skall inte komma på skam.

> Unto you therefore which believe he is precious: but unto them which be disobedient, the stone which the builders disallowed, the same is made the head of the corner, And a stone of stumbling, and a rock of offence, even to them which stumble at the word, being disobedient: whereunto also they were appointed.

> För er som tror är han alltså dyrbar; men för dem som är olydiga har den sten som byggnadsarbetarna förkastade blivit till hörnstenen, och en stötesten och en klippa till fall, för dem som stöter sig på ordet och är olydiga; till detta blev de också bestämda.

> But ye are a chosen generation, a royal priesthood, an holy nation, a peculiar people; that ye should show forth the praises of him who hath called you out of darkness into his marvellous light: Which in time past were not a people, but are now the people of God: which had not obtained mercy, but now have obtained mercy. 1 Peter 2:4–10.

> Men ni är ett utvalt släkte, ett kungligt prästerskap, ett heligt folk, ett egendomsfolk, för att ni skall förkunna hans härliga gärningar, han som har kallat er ut ur mörkret till sitt underbara ljus. Ni som förr inte var ett folk, men nu är Guds folk; ni som inte hade fått barmhärtighet, men nu har fått barmhärtighet. 1 Petrus 2:4–10.

The temple that was erected from 1798 to 1844 includes a class that were “appointed” to disobedience. Their disobedience was manifested in their rejection of the “seven times,” “the corner stone,” “the stone which the builders disallowed” which is the “rock of offence” and the “stone of stumbling.”

Det tempel som uppfördes från 1798 till 1844 innefattar en grupp som var ”bestämda” till olydnad. Deras olydnad kom till uttryck i deras förkastande av ”de sju tiderna”, ”hörnstenen”, ”den sten som byggnadsarbetarna förkastade”, vilken är ”anstötens klippa” och ”snubblestenen”.

The class that was “chosen of God,” recognized the “stone” that had been “disallowed of men” as the “living stone,” and as the “stone” that had been “chosen of God, and” was “precious.” The “chosen of God,” the “chosen generation” were in “times past” “not a people, but were” then to be “the people of God.” When God gathered the two sticks, He brought them out from the “heathen.” They were to become His people when he brought the two nations together as one during the forty-six years from 1798 until 1844.

Den skara som var ”utvald av Gud” kände igen den ”sten” som hade blivit ”förkastad av människor” såsom den ”levande stenen”, och såsom den ”sten” som hade blivit ”utvald av Gud” och var ”dyrbar”. De ”utvalda av Gud”, det ”utvalda släktet”, hade ”forna tider” varit ”icke ett folk”, men skulle då bli ”Guds folk”. När Gud samlade de två stavarna, förde han dem ut från ”hedningarna”. De skulle bli hans folk när han förde de två nationerna samman till ett under de fyrtiosex åren från 1798 till 1844.

There is only one foundation, and that foundation is Jesus Christ, but the “stone of stumbling” that was the foundation of the history that was rejected by the disobedient, was Moses’ seven times. When the “seven times” was rejected in 1863, it was a rejection of Jesus Christ.

Det finns endast en grund, och denna grund är Jesus Kristus; men den ”stötesten” som var grunden för den historia som förkastades av de olydiga, var Moses’ sju tider. När de ”sju tiderna” förkastades år 1863, var det ett förkastande av Jesus Kristus.

The dish of fables that infers that the cleansing of the sanctuary that began on October 22, 1844 was a fulfillment of the twenty-three hundred year prophecy alone, identifies an empty sanctuary, a sanctuary without a host, a kingdom without citizens. There is no purpose for the sanctuary provided by inspiration, that is of higher priority, than what God said the purpose of the sanctuary is.

Den hopkok av fabler som drar slutsatsen att helgedomens rening, vilken började den 22 oktober 1844, enbart var en uppfyllelse av de två tusen tre hundra årens profetia, utpekar en tom helgedom, en helgedom utan härskara, ett rike utan medborgare. Det finns inget syfte med helgedomen, givet genom inspirationen, som har högre prioritet än det som Gud sade är helgedomens syfte.

> And let them make me a sanctuary; that I may dwell among them. Exodus 25:8.

> Och de skall göra mig en helgedom, så att jag kan bo mitt ibland dem. 2 Moseboken 25:8.

In the Scriptures, God’s sanctuary is always associated with His people, who are the host. Ezekiel’s two sticks, that are identified as two nations, were to become one nation and God’s sanctuary would be in their midst. To misrepresent the question of verse thirteen of Daniel eight, in order to hide what is actually asked by the question, is simultaneously also rejecting the “certain saint” in verse thirteen, who was asked to answer the question.

I Skrifterna är Guds helgedom alltid förknippad med Hans folk, som utgör härskaran. Hesekiels två trästycken, som identifieras som två nationer, skulle bli en nation, och Guds helgedom skulle vara i deras mitt. Att förvränga frågan i vers tretton i Daniel åtta för att dölja vad som faktiskt efterfrågas i frågan, är samtidigt också att förkasta den ”visse helige” i vers tretton, som ombads att besvara frågan.

> Then I heard one saint speaking, and another saint said unto that certain saint which spake, How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot? And he said unto me, Unto two thousand and three hundred days; then shall the sanctuary be cleansed. Daniel 8:13, 14.

> Sedan hörde jag en helig tala, och en annan helig sade till den som talade: Hur lång tid gäller synen om det dagliga offret och om förödelsens överträdelse, så att både helgedomen och hären blir givna till att förtrampas? Och han sade till mig: Intill två tusen tre hundra dagar; sedan skall helgedomen renas. Daniel 8:13, 14.

The heavenly being who was asked the question is called “that certain saint,” and the expression is translated from the Hebrew word “Palmoni”, which means the wonderful numberer, the numberer of secrets. In the passage, which is the central pillar and foundation of Adventism, Christ represents himself as the wonderful numberer. He does so right where He identifies the relationship between the longest time prophecy in the Bible and also the time prophecy of the twenty-three hundred days. The longest time prophecy is Moses’ oath, which is the seven times of Leviticus twenty-six. It is the prophecy that identifies the scattering and enslavement of both houses of Israel, who are identified as the “host” that will be trampled down in verse thirteen, whereas, verse fourteen identifies the prophecy of trampling down of the sanctuary. Both prophecies were fulfilled on October 22, 1844, after the widow of Zarephath gathered the two sticks for the fire of the messenger of the covenant.

Den himmelska varelse som tillfrågades kallas ”denne särskilde helige”, och uttrycket är översatt från det hebreiska ordet ”Palmoni”, som betyder den underbare räknaren, hemligheternas räknare. I det avsnitt, som är adventismens centrala pelare och grundval, framställer Kristus sig själv som den underbare räknaren. Detta gör han just där han identifierar förhållandet mellan den längsta tidsprofetian i Bibeln och även tidsprofetian om de tjugutrehundra dagarna. Den längsta tidsprofetian är Moses ed, vilken är de sju tiderna i Tredje Moseboken tjugosex. Det är den profetia som identifierar båda Israels hus’ förskingring och förslavning, vilka identifieras som ”hären” som skall nedtrampas i vers tretton, medan vers fjorton identifierar profetian om helgedomens nedtrampande. Båda profetiorna uppfylldes den 22 oktober 1844, efter att änkan i Sarefat hade samlat de två vedträna till elden åt förbundets budbärare.

When Adventism rejected the very first truth of prophetic time which the angels led William Miller to understand, they blinded themselves. In 1856, with the eight articles of Hiram Edson, Palmoni attempted to increase the light of the seven times, but to no avail. They rejected the message to Laodicea, and accepted the five malignant manifestations of Laodicea, thus identifying themselves as the five foolish virgins.

När adventismen förkastade den allra första sanningen om profetisk tid, vilken änglarna ledde William Miller att förstå, förblindade de sig själva. År 1856 försökte Palmoni, genom Hiram Edsons åtta artiklar, att öka ljuset över de sju tiderna, men förgäves. De förkastade budskapet till Laodicea och godtog Laodiceas fem illasinnade yttringar och identifierade därmed sig själva som de fem fåvitska jungfrurna.

The sixty-five years of Isaiah seven, that identifies 742BC, 723BC and 677BC in its beginning, was repeated in the ending history of 1798, 1844 and 1863. That ending history is represented by the gathering of the two sticks in Ezekiel chapter thirty-seven, and the widow of Sarepta (as she is called in the Greek of the New Testament), is the history of God establishing a covenant relationship with spiritual Israel in spiritual Judah (the glorious land) during the history of the sixth kingdom of Bible prophecy. That history being the end of the prophecy of sixty-five years, also represents the beginning of the earth beast of Revelation thirteen. At the beginning of the sixth kingdom of Bible prophecy, the joining of two sticks illustrates the ending of the sixth kingdom of Bible prophecy. That history contains a parallel history of the horn of Protestantism and the horn of Republicanism.

De sextiofem åren i Jesaja sju, som i sin början identifierar 742 f.Kr., 723 f.Kr. och 677 f.Kr., upprepades i den avslutande historien 1798, 1844 och 1863. Denna avslutande historia framställs genom sammanförandet av de två stavarna i Hesekiel kapitel trettiosju, och änkan i Sarefat (så som hon kallas i Nya testamentets grekiska text) är historien om att Gud upprättar ett förbundsförhållande med det andliga Israel i det andliga Juda (det härliga landet) under historien om det sjätte riket i Bibelns profetia. Då denna historia utgör slutet på profetian om sextiofem år, representerar den också början på jorddjuret i Uppenbarelseboken tretton. Vid början av det sjätte riket i Bibelns profetia åskådliggör sammanfogandet av två stavar slutet på det sjätte riket i Bibelns profetia. Denna historia innehåller en parallell historia om protestantismens horn och republikanismens horn.

Prophetically a power, or a horn, or a nation, or a kingdom, or a king or a head are interchangeable symbols, depending upon the context where they are used. All these symbols also refer to the two sticks which Ezekiel identifies as two nations. In the beginning of the earth beast’s prophetic history, the Protestant horn was gathered into one nation, or one horn. At the end of that very same history the Republican horn will come together with the horn of apostate Protestantism to make one nation. That nation will be an image to the sea beast of Revelation thirteen. Logically, if we refuse to see the testimony of the curse of the seven times (that was carried out against both houses of literal Israel), we certainly will not be able to see how those two literal houses of ancient Israel became the nation of spiritual Israel in 1844. If we cannot see that history, we are absolutely “clueless” about how that history at the beginning of the United States identifies the history at the end, when the Republican horn repeats the gathering process and the joining together that was illustrated in the beginning with the Protestant horn.

Profetiskt sett är en makt, eller ett horn, eller en nation, eller ett rike, eller en kung eller ett huvud utbytbara symboler, beroende på det sammanhang där de används. Alla dessa symboler hänvisar också till de två stavarna som Hesekiel identifierar som två nationer. I början av jorddjurets profetiska historia samlades det protestantiska hornet till en nation, eller ett horn. Vid slutet av just denna samma historia kommer det republikanska hornet att förena sig med den avfälliga protestantismens horn för att bilda en nation. Den nationen kommer att vara en avbild av havsdjuret i Uppenbarelseboken tretton. Logiskt sett gäller att om vi vägrar att se vittnesbördet om förbannelsen av de sju tiderna (som verkställdes mot det bokstavliga Israels båda hus), kommer vi sannerligen inte att kunna se hur dessa två bokstavliga hus av det forntida Israel blev det andliga Israels nation år 1844. Om vi inte kan se den historien, är vi fullständigt ”utan en aning” om hur den historien vid Förenta staternas början identifierar historien vid slutet, när det republikanska hornet upprepar samlingsprocessen och sammanfogandet som illustrerades i början med det protestantiska hornet.

We will continue to consider these truths in the next article.

Vi kommer att fortsätta att behandla dessa sanningar i nästa artikel.

Back to Articles