Article

# The Book of Joel and The Laodicean Seventh-day Adventist Church - Number Four

Joels bok och den laodiceiska sjundedagsadventistkyrkan – nummer fyra

Number Four

Nummer fyra

Author

Jeff Pippenger

Published

December 7, 2025

Formats

PDF
Word
Song MP3

In Isaiah twenty-eight the “scornful men which rule” “Jerusalem” are represented as the “drunkards of Ephraim,” and as the “crown of pride.” “Crown” represents leadership and “pride” represents a satanic character.

I Jesaja tjugoåtta framställs de ”hånfulla män som härskar” över ”Jerusalem” som ”Efraims drinkare” och som ”högmodets krona”. ”Krona” betecknar ledarskap och ”högmod” betecknar en satanisk karaktär.

The drunkards are contrasted with the remnant (“residue”) who become God’s “crown” of glory, for during the latter rain the Lord sets up His “kingdom of glory” as typified by Him setting up the “kingdom of grace” at the cross. The kingdom of grace at the cross typifies the kingdom of glory at the Sunday law. The latter rain began on 9/11 when the sealing of the one hundred and forty-four thousand and the judgment of the living began.

De berusade ställs i kontrast till kvarlevan (”återstoden”), som blir Guds ”härlighetens” krona, ty under det sena regnet upprättar Herren sitt ”härlighetens rike”, så som detta förebildades genom att Han upprättade ”nådens rike” vid korset. Nådens rike vid korset är en förebild för härlighetens rike vid söndagslagen. Det sena regnet började den 11 september, då beseglingen av de etthundrafyrtiofyra tusen och domen över de levande började.

> “I saw that all things are intensely looking and stretching their thoughts on the impending crisis before them. The sins of Israel must go to judgment beforehand. Every sin must be confessed at the sanctuary, then the work will move. It must be done now. The remnant in the time of trouble will cry, My God, My God, why hast Thou forsaken me?

> ”Jag såg att allting med intensiv förväntan ser fram emot och riktar sina tankar mot den förestående krisen framför dem. Israels synder måste dessförinnan föras till dom. Varje synd måste bekännas i helgedomen; sedan skall verket gå vidare. Det måste ske nu. Kvarlevan i nödens tid kommer att ropa: Min Gud, min Gud, varför har Du övergivit mig?

> “The latter rain is coming on those that are pure—all then will receive it as formerly.

> ”Det sena regnet kommer över dem som är rena — då kommer alla att ta emot det såsom förr.

> “When the four angels let go, Christ will set up His kingdom. None receive the latter rain but those who are doing all they can. Christ would help us. All could be overcomers by the grace of God, through the blood of Jesus. All heaven is interested in the work. Angels are interested.” Spalding and Magan, 3.

> ”När de fyra änglarna släpper taget, kommer Kristus att upprätta sitt rike. Ingen får det sena regnet utom de som gör allt de kan. Kristus skulle hjälpa oss. Alla skulle kunna bli segervinnare genom Guds nåd, genom Jesu blod. Hela himlen är intresserad av verket. Änglar är intresserade.” Spalding and Magan, 3.

The four winds of Revelation are also represented by Isaiah as a rough wind that had been stayed during the day of the east wind, as are Revelation’s four winds of strife held in check by the four angels. The four winds are identified as an “angry horse seeking to break loose” bringing “death and destruction” by Sister White. The four winds are progressively released, beginning at 9/11 then greatly amplified at the Sunday law, and then fully loosed when human probation closes.

Uppenbarelsebokens fyra vindar framställs också av Jesaja som en hård vind som hade hållits tillbaka under östanvindens dag, liksom Uppenbarelsebokens fyra stridens vindar hålls tillbaka av de fyra änglarna. De fyra vindarna identifieras av syster White som en ”vredgad häst som söker bryta sig lös” och som för med sig ”död och förstörelse”. De fyra vindarna släpps successivt lösa, med början vid 11 september, sedan kraftigt förstärkta vid söndagslagen, och därefter helt lössläppta när människans prövotid avslutas.

## Released and Restrained

Frigiven och återhållen

The seventh trumpet, which is also the third woe, which announces the finishing of the mystery of God was prophetically sounded at 9/11 when Islam was released and then prophetically restrained by George W. Bush post-911. The mother of Islam, Hagar, Ishmael’s mother is a symbol of restraint and release. She was released by Sarah to procreate with Abraham by Sarah, then because of jealousy she was restrained by Sarah, causing Hagar to run away, until the angel restrained Hagar from running and told her to return. After the birth of Isaac, the strife of Hagar and Sarah continued until Abraham cast out the bondwoman, thus placing another restraint upon her.

Den sjunde basunen, som också är det tredje veropet, vilken förkunnar fullbordandet av Guds hemlighet, ljöd profetiskt den 11 september, då islam släpptes lös och därefter profetiskt hölls tillbaka av George W. Bush efter 11 september. Islams moder, Hagar, Ismaels mor, är en symbol för återhållande och frigörelse. Hon frigavs av Sara för att avla med Abraham på Saras initiativ, men på grund av avund hölls hon tillbaka av Sara, vilket fick Hagar att fly, tills ängeln hindrade Hagar från att fly vidare och sade åt henne att återvända. Efter Isaks födelse fortsatte striden mellan Hagar och Sara, tills Abraham drev ut slavinnan och därmed lade ännu en återhållande begränsning på henne.

The four angels of Islam were released at the beginning of the three hundred and ninety-one year and fifteen-day prophecy of Revelation chapter nine verse fifteen and they were then restrained on August 11, 1840.

Islams fyra änglar släpptes lös vid början av den tre hundra nittioettåriga och femton dagar långa profetian i Uppenbarelseboken 9:15, och de bands därefter den 11 augusti 1840.

> And the sixth angel sounded, and I heard a voice from the four horns of the golden altar which is before God, Saying to the sixth angel which had the trumpet, Loose the four angels which are bound in the great river Euphrates. And the four angels were loosed, which were prepared for an hour, and a day, and a month, and a year, for to slay the third part of men. Revelation 9:13–15.

> Och den sjätte ängeln blåste i sin basun, och jag hörde en röst från de fyra hornen på det gyllene altaret som står inför Gud, som sade till den sjätte ängeln, den som hade basunen: Lös de fyra änglar som är bundna vid den stora floden Eufrat. Och de fyra änglarna blev lösta, de som var beredda för en timme och en dag och en månad och ett år, för att döda en tredjedel av människorna. Uppenbarelseboken 9:13–15.

After Islam of the third woe was released to attack at 9/11, George W. Bush initiated his worldwide war on terrorism and put a restraint on Islam. The first mention of Ishmael, the symbol of Islam identifies that Ishmael descendants would be against every man and every man would be against them.

Sedan islam, det tredje veet, hade släppts lös för att angripa vid 11 september, inledde George W. Bush sitt världsomspännande krig mot terrorismen och lade en tygel på islam. Det första omnämnandet av Ismael, islams symbol, anger att Ismaels ättlingar skulle vara emot varje man och att varje man skulle vara emot dem.

> And the angel of the Lord said unto her, Behold, thou art with child, and shalt bear a son, and shalt call his name Ishmael; because the Lord hath heard thy affliction. And he will be a wild man; his hand will be against every man, and every man’s hand against him; and he shall dwell in the presence of all his brethren. Genesis 16:11, 12.

> Och Herrens ängel sade till henne: Se, du är havande och skall föda en son, och du skall ge honom namnet Ismael, ty Herren har hört ditt lidande. Han skall vara som en vildåsna bland människor; hans hand skall vara mot var och en, och vars och ens hand mot honom; och mitt emot alla sina bröder skall han bo. 1 Moseboken 16:11, 12.

Islam is the power at the end of the world that “every man’s hand” will be against, and Islam will be against every man, just as it is being perfectly fulfilled today. The particular work of Islam as a symbol of prophecy is to bring about a world war. This subject is confirmed by the story of Elijah, John the Baptist and is represented as “the angering of the nations” in the book of Revelation.

Islam är den makt vid världens slut mot vilken ”var mans hand” skall vara, och Islam skall vara mot var man, alldeles såsom detta fullkomligt uppfylls i dag. Islams särskilda uppgift som en profetisk symbol är att åstadkomma ett världskrig. Detta ämne bekräftas av berättelsen om Elia, Johannes Döparen och framställs som ”hednafolkens vrede” i Uppenbarelseboken.

> “‘The commencement of that time of trouble,’ here mentioned does not refer to the time when the plagues shall begin to be poured out, but to a short period just before they are poured out, while Christ is in the sanctuary. At that time, while the work of salvation is closing, trouble will be coming on the earth, and the nations will be angry, yet held in check so as not to prevent the work of the third angel. At that time the ‘latter rain,’ or refreshing from the presence of the Lord, will come, to give power to the loud voice of the third angel, and prepare the saints to stand in the period when the seven last plagues shall be poured out.” Early Writings, 85.

> ”’Begynnelsen av den nödens tid’ som här omtalas syftar inte på den tid då plågorna skall börja utgjutas, utan på en kort tid strax innan de utgjuts, medan Kristus är i helgedomen. Vid den tiden, medan frälsningens verk går mot sitt slut, kommer nöd att drabba jorden, och folken skall vredgas, men hållas tillbaka så att de inte hindrar den tredje ängelns verk. Vid den tiden skall ’det sena regnet’, eller vederkvickelsen från Herrens ansikte, komma för att ge kraft åt den tredje ängelns höga rop och bereda de heliga att bestå under den tid då de sju sista plågorna skall utgjutas.” Early Writings, 85.

In the “days” when the latter rain is falling, Christ sets up His kingdom of glory as represented in the book of Daniel.

Under de ”dagar” då det sena regnet faller upprättar Kristus sitt härlighetsrike, såsom det framställs i Daniels bok.

> And in the days of these kings shall the God of heaven set up a kingdom, which shall never be destroyed: and the kingdom shall not be left to other people, but it shall break in pieces and consume all these kingdoms, and it shall stand for ever. Daniel 2:44.

> Och i dessa kungars dagar skall himlens Gud upprätta ett rike, som aldrig i evighet skall förstöras; och riket skall inte överlämnas åt något annat folk, utan det skall krossa och göra slut på alla dessa riken, och självt skall det bestå för evigt. Daniel 2:44.

In the “days” when Christ sets up His kingdom of glory, those who are Christ’s “crown” of glory are contrasted with the drunkards who wear the “crown” of pride. Habakkuk’s “vision” that was to be written and made plain upon “tables” graphically illustrates the historical witness of the foundational truths of Adventism. In Habakkuk’s testimony Joel’s two classes of either “pride” or “glory” are represented as a class who are—justified by faith or who are—lifted up in pride. Verse four of chapter two addresses the two classes and they parallel the classic illustration of the Pharisee and the Publican. The Publican went home justified and the Pharisee’s “soul” is “not upright” for it is “lifted up.”

I de ”dagar” då Kristus upprättar sitt härlighetsrike ställs de som tillhör Kristus, vilka är hans härlighets ”krona”, i kontrast till drinkarna som bär högmodets ”krona”. Habackuks ”syn”, som skulle skrivas ned och göras tydlig på ”tavlor”, illustrerar på ett åskådligt sätt det historiska vittnesbördet om adventismens grundläggande sanningar. I Habackuks vittnesbörd framställs Joels två klasser av antingen ”högmod” eller ”härlighet” som en klass som antingen är — rättfärdiggjord genom tro eller som är — uppblåst i högmod. Den fjärde versen i det andra kapitlet riktar sig till de två klasserna, och de motsvarar den klassiska framställningen av farisén och publikanen. Publikanen gick hem rättfärdiggjord, och fariséns ”själ” är ”inte rättsinnad”, ty den är ”uppblåst”.

> Behold, his soul which is lifted up is not upright in him: but the just shall live by his faith. Habakkuk 2:4.

> Se, hans själ, som är uppblåst, är inte rättsinnig i honom; men den rättfärdige skall leva genom sin tro. Habackuk 2:4.

In the next verse Habakkuk identifies the class whose hearts are lifted up in pride as drunk, thus connecting Isaiah’s and Habakkuk’s drunks with “pride.”

I nästa vers identifierar Habackuk den grupp vars hjärtan är upplyfta i högmod som druckna och knyter därmed samman Jesajas och Habackuks druckna med ”högmod”.

> Yea also, because he transgresseth by wine, he is a proud man, neither keepeth at home, who enlargeth his desire as hell, and is as death, and cannot be satisfied, but gathereth unto him all nations, and heapeth unto him all people. Habakkuk 2:5.

> Ja, eftersom han överträder genom vinet, är han en högmodig man, som inte stannar hemma, som vidgar sitt begär såsom dödsriket, och är såsom döden och kan inte mättas, utan samlar till sig alla hednafolk och hopar till sig alla folk. Habackuk 2:5.

It is worth remembering that these verses in Habakkuk were not only fulfilled in Millerite history, but their fulfillment was a common subject of both Ellen White and the early pioneers of Adventism. Those who were justified by the faith represented in verse four of Millerite history were those who endured the crisis of the first disappointment, which marked both the tarrying time and the arrival of the second angel’s message announcing the fall of Babylon. The Millerites understood within that testing history that the former covenant people, who had been historically Protestants had become the daughters of Babylon. Those Protestants were Protestants represented by the church of Sardis, representing a covenant people, for they had a “name”, symbol of both character and covenant relationship, but they were dead.

Det är värt att minnas att dessa verser i Habackuk inte bara uppfylldes i den milleritiska historien, utan att deras uppfyllelse också var ett återkommande ämne hos både Ellen White och adventismens tidiga pionjärer. De som rättfärdiggjordes genom den tro som representeras i vers fyra av den milleritiska historien var de som uthärdade krisen vid den första besvikelsen, vilken markerade både väntetiden och ankomsten av den andra ängelns budskap som förkunnade Babylons fall. Milleriterna förstod inom denna prövande historia att det tidigare förbundsfolket, som historiskt hade varit protestanter, hade blivit Babylons döttrar. Dessa protestanter var protestanter som representerades av församlingen i Sardes, vilken representerar ett förbundsfolk, ty de hade ett ”namn”, en symbol för både karaktär och förbundsrelation, men de var döda.

> And unto the angel of the church in Sardis write; These things saith he that hath the seven Spirits of God, and the seven stars; I know thy works, that thou hast a name that thou livest, and art dead. Revelation 3:1.

> Och skriv till ängeln för församlingen i Sardes: Så säger han som har Guds sju andar och de sju stjärnorna: Jag känner dina gärningar; du har namn om dig att du lever, men du är död. Uppenbarelseboken 3:1.

In the testing process of 1844 that began on April 19 and thereafter ended on October 22—those who failed the testing process were lifted up in pride, and if we would but read the verses that follow verse five, the characteristic of human pride is there exemplified with an illustration of papal arrogance and self-exaltation. It ends in verse twenty where it is pronounced that the Lord is in His holy temple, let all the earth keep silent.

I den prövningsprocess år 1844 som började den 19 april och därefter avslutades den 22 oktober—de som inte bestod prövningen blev uppfyllda av högmod, och om vi bara ville läsa de verser som följer efter vers fem, blir där det mänskliga högmodets kännetecken exemplifierat genom en illustration av påvlig arrogans och självupphöjelse. Det avslutas i vers tjugo, där det förkunnas att Herren är i sitt heliga tempel; må hela jorden tiga inför honom.

> But the Lord is in his holy temple: let all the earth keep silence before him. Habakkuk 2:20.

> Men Herren är i sitt heliga tempel; må hela jorden tiga inför honom. Habackuk 2:20.

Verse two of Habakkuk chapter two identifies the first disappointment of April 19, 1844 and the chapter ends in verse twenty, which clearly marks October 22, 1844 when the Lord came suddenly to His temple.

Den andra versen i Habackuk kapitel två identifierar den första besvikelsen den 19 april 1844, och kapitlet avslutas i vers tjugo, vilken tydligt markerar den 22 oktober 1844, då Herren plötsligt kom till sitt tempel.

## Four Comings on October 22, 1844 (line upon line)

Fyra ankomster den 22 oktober 1844 (rad på rad)

> “The coming of Christ as our high priest to the most holy place, for the cleansing of the sanctuary, brought to view in Daniel 8:14; the coming of the Son of man to the Ancient of Days, as presented in Daniel 7:13; and the coming of the Lord to His temple, foretold by Malachi, are descriptions of the same event; and this is also represented by the coming of the bridegroom to the marriage, described by Christ in the parable of the ten virgins, of Matthew 25.” The Great Controversy, 426.

> ”Kristi ankomst som vår överstepräst till det allra heligaste för att rena helgedomen, sådan den framställs i Daniel 8:14; Människosonens ankomst till Den Gamle av dagar, såsom den framställs i Daniel 7:13; och Herrens ankomst till sitt tempel, förutsagd av Malaki, är beskrivningar av samma händelse; och denna framställs också genom brudgummens ankomst till bröllopet, sådan den beskrivs av Kristus i liknelsen om de tio jungfrurna i Matteus 25.” The Great Controversy, 426.

Verses three and four identify the two classes which are produced in the testing process of verse two through to verse twenty, the testing process of April 19, 1844 unto October 22, 1844. Verse four through nineteen are addressing the papal power with the exception of verse fourteen which addresses the history that follows the descent of the angel of Revelation chapter eighteen at 9/11.

Vers tre och fyra identifierar de två klasser som frambringas i den prövningsprocess som beskrivs från vers två till och med vers tjugo, prövningsprocessen från den 19 april 1844 till den 22 oktober 1844. Vers fyra till nitton riktar sig till påvemakten, med undantag för vers fjorton, som behandlar den historia som följer efter ängelns nedstigande i Uppenbarelseboken kapitel arton vid 9/11.

> For the earth shall be filled with the knowledge of the glory of the Lord, as the waters cover the sea. Habakkuk 2:14.

> Ty jorden skall uppfyllas av kunskapen om Herrens härlighet, såsom vattnen övertäcker havet. Habackuk 2:14.

In the testing process of the second angel in Millerite history two classes of worshippers were developed and thereafter manifested at the crisis of October 22, 1844. The character of the wicked in the passage is the character of the papacy, and in that testing period the faithful Millerites came to proclaim in agreement with the message of the second angel that the Protestant church had become the daughters of Rome through their rejection of the Millerite message. The controversy that unfolded between the starting at April 19 and the ending on October 22 is where character either as a proud drinker of Babylon’s wine as was Belshazzar or as someone who like Daniel before Belshazzar was justified by his faith. That controversy is where the drama unfolds that awakens the world to the eternal realities associated with the third angel’s message. The backdrop of the drunk verses the justified is placed within the context of the argument being how the world is enlightened to the issues, “For the earth shall be filled with the knowledge of the glory of the Lord, as the waters cover the sea.” That enlightening began at 9/11.

I prövningsprocessen under den andre ängelns budskap i milleriternas historia utvecklades två klasser av tillbedjare, vilka därefter blev uppenbara i krisen den 22 oktober 1844. De ogudaktigas karaktär i avsnittet är påvedömets karaktär, och under den prövningstiden kom de trogna milleriterna att förkunna, i överensstämmelse med den andre ängelns budskap, att den protestantiska kyrkan genom sitt förkastande av milleritbudskapet hade blivit Roms döttrar. Den strid som utspelade sig mellan början den 19 april och avslutningen den 22 oktober är den arena där karaktären framträder antingen som en högmodig drickare av Babylons vin, sådan Belsassar var, eller som någon som, likt Daniel inför Belsassar, blev rättfärdiggjord genom sin tro. Denna strid är den plats där dramat utvecklar sig och väcker världen till de eviga verkligheter som är förbundna med den tredje ängelns budskap. Bakgrunden med den druckne i motsats till den rättfärdiggjorde är insatt i sammanhanget av argumentet om hur världen upplyses om dessa frågor: ”Ty jorden skall vara full av kunskapen om Herrens härlighet, såsom vattnen övertäcka havet.” Denna upplysning började vid 9/11.

At the conclusion of the history represented in Habakkuk chapter two the Lord suddenly came to His temple on October 22, 1844. He did so in fulfillment of the prophecy that He set forth as Palmoni in verse fourteen of Daniel eight.

Vid slutet av den historia som framställs i Habackuks andra kapitel kom Herren plötsligt till sitt tempel den 22 oktober 1844. Detta gjorde han i uppfyllelse av den profetia som han, såsom Palmoni, framlade i Daniel 8:14.

## Palmoni

Palmoni

On the tenth day of the seventh month of the biblical calendar, which in 1844 fell upon the twenty-second day of the tenth month, Habakkuk 2:20 was fulfilled, and the symbolical number “220” can be seen in the ‘chapter and verse’ which identifies a dispensational change in the work of Christ in the heavenly sanctuary. A prophetic characteristic of the one hundred and forty-four thousand is that they are those who follow the Lamb whithersoever He goeth. To follow Christ means to follow Him in His Word.

På den tionde dagen i den sjunde månaden i den bibliska kalendern, vilken år 1844 inföll på den tjugoandra dagen i den tionde månaden, uppfylldes Habackuk 2:20, och det symboliska talet ”220” kan ses i det ”kapitel och den vers” som anger en frälsningshistorisk förändring i Kristi verk i den himmelska helgedomen. Ett profetiskt kännetecken för de etthundrafyrtiofyra tusen är att de är dem som följer Lammet varthelst det går. Att följa Kristus innebär att följa honom i hans Ord.

In His Word, the number “220” symbolically represents the combination of divinity and humanity, and the very work Christ began on that date was the work of combining His divinity with humanity. In 1844 on the twenty-second day of the tenth month, or symbolically twenty-two times ten equaling “220” (22 X 10 = 220) or you might say, on the very date that equates symbolically to “220,” Habakkuk “2:20” was fulfilled as Christ moved from the holy place to the Most Holy Place to begin the investigative judgment.

I sitt Ord representerar talet ”220” symboliskt föreningen av gudomlighet och mänsklighet, och just det verk Kristus började på detta datum var verket att förena sin gudomlighet med mänsklighet. År 1844, på den tjugoandra dagen i den tionde månaden, eller symboliskt tjugotvå gånger tio lika med ”220” (22 x 10 = 220), eller man skulle kunna säga, på själva det datum som symboliskt motsvarar ”220”, uppfylldes Habackuk ”2:20”, då Kristus gick från det heliga till det allra heligaste för att påbörja den undersökande domen.

Palmoni, the Wonderful Number stands within the ‘question and answer’ that is the central pillar of Adventism and most Adventists are fully unaware of that truth.

Palmoni, det underbara talet, står inom den ”fråga och det svar” som är adventismens centrala pelare, och de flesta adventister är helt omedvetna om denna sanning.

> “The scripture which above all others had been both the foundation and central pillar of the Advent faith was the declaration, ‘Unto two thousand and three hundred days; then shall the sanctuary be cleansed.’ [Daniel 8:14.]” The Great Controversy, 409.

> ”Det bibelord som framför alla andra hade varit både grunden och den centrala pelaren i adventstron var förklaringen: ’Ända till två tusen tre hundra dagar; sedan skall helgedomen renas.’ [Daniel 8:14.]” The Great Controversy, 409.

Daniel chapter eight verses thirteen and fourteen represent a question in verse thirteen that is followed by an answer in verse fourteen. The Hebrew word Palmoni is translated as “that certain saint” in verse thirteen, and that particular name of Christ means the Wonderful Numberer or the Numberer of Secrets.

Daniel kapitel åtta, verserna tretton och fjorton, återger i vers tretton en fråga som följs av ett svar i vers fjorton. Det hebreiska ordet Palmoni översätts i vers tretton med ”denne helige”, och detta särskilda namn på Kristus betyder den Underbare Talräknaren eller Hemligheternas Talräknare.

When Ellen White identifies that verse fourteen is the central pillar and foundation of Adventism, she places the divine emphasis upon the question and answer of these two verses which demands that Christ as the Wonderful Numberer must be the primary point of reference. Sister White repeatedly emphasized the importance of viewing Christ as the central truth of any passage, and in verses thirteen and fourteen there is a direct appearance of Christ—“that certain saint,”—who is Palmoni.

När Ellen White anger att vers fjorton är adventismens centrala pelare och grundval, lägger hon den gudomliga betoningen på frågan och svaret i dessa två verser, vilket kräver att Kristus såsom den underbare Talräknaren måste vara den främsta referenspunkten. Syster White betonade upprepade gånger vikten av att betrakta Kristus som den centrala sanningen i varje skriftställe, och i verserna tretton och fjorton framträder Kristus direkt—”en viss helig,”—som är Palmoni.

When Adventism rejected the “seven times” of Leviticus twenty-six in 1863, they closed their eyes to Palmoni, for the prophetic structure of the question and answer is based upon the relationship of Moses’ “seven times” and Daniel’s “twenty-three hundred days.” Moses’ “seven times” or twenty-five hundred and twenty years and Daniel’s “twenty-three hundred evenings and mornings” or twenty-three hundred years prophetic relationship is established by time, which is represented by numbers, and the Wonderful Numberer is right in the center of the question and answer that are the central pillar of Adventism. Those who may have read the writings of Josephus might remember his logical arguments identifying two special things created by God. One was the Hebrew language and the other was measurable time, which in turns requires mathematics.

När adventismen förkastade de ”sju tiderna” i Tredje Moseboken tjugosex år 1863, slöt de sina ögon för Palmoni, ty den profetiska strukturen i frågan och svaret bygger på förhållandet mellan Mose ”sju tider” och Daniels ”tvåtusen trehundra dagar”. Mose ”sju tider”, eller tvåtusen femhundra tjugo år, och Daniels ”tvåtusen trehundra aftnar och morgnar”, eller tvåtusen trehundra år, står i ett profetiskt förhållande till varandra som fastställs genom tiden, vilken representeras av tal, och den Underbare Talräknaren står mitt i centrum av frågan och svaret, vilka utgör adventismens centrala pelare. De som kan ha läst Josefus’ skrifter må erinra sig hans logiska argument som identifierar två särskilda ting skapade av Gud. Det ena var det hebreiska språket och det andra den mätbara tiden, vilken i sin tur förutsätter matematik.

Verse thirteen asks “How long?” The verse does not ask “when,” it asks “how long?” If the question is about duration (how long?) or if the question is about a point in time (when?) is essential to correctly understand. The answer to the question in verse fourteen is either identifying a point in time, or a period of time and possibly both, but whatever the answer may be it must be set within the context of the question of verse thirteen. To rightly divide the word, or that is to say to rightly understand the answer of verse fourteen requires a correct understanding of the context of the question. Is it “when” or “then?”

Den trettonde versen ställer frågan: ”Hur länge?” Versen frågar inte ”när”, den frågar ”hur länge?” Huruvida frågan gäller varaktighet (hur länge?) eller om frågan gäller en tidpunkt (när?) är avgörande för att den ska förstås rätt. Svaret på frågan i vers fjorton identifierar antingen en tidpunkt eller en tidsperiod, och möjligen båda, men vilket svaret än må vara måste det sättas in i sammanhanget av frågan i vers tretton. För att rätt dela ordet, eller med andra ord rätt förstå svaret i vers fjorton, krävs en korrekt förståelse av frågans sammanhang. Är det ”när” eller ”då”?

The drunkards of Ephraim vaguely teach that verse fourteen is identifying a point in time, which they identify as October 22, 1844, and when they do so they may very well refer to the passage we just cited from The Great Controversy, but God’s Word never changes and it never fails. The question of “how long” is identifying duration, not a point in time. October 22, 1844 began the period of the investigative judgment and the truths associated with that work represent the everlasting gospel and are much more important than simply the date it started.

Efraims drinkare lär på ett dunkelt sätt att vers fjorton anger en tidpunkt, vilken de identifierar som den 22 oktober 1844, och när de gör det hänvisar de mycket väl till det avsnitt vi just citerade ur The Great Controversy, men Guds ord förändras aldrig och sviker aldrig. Frågan ”hur länge” anger en varaktighet, inte en tidpunkt. Den 22 oktober 1844 inledde perioden för den undersökande domen, och de sanningar som är förbundna med detta verk utgör det eviga evangeliet och är långt viktigare än enbart det datum då det började.

The Hebrew grammar is clear, and that identical meaning was translated into the King James Version. Not only is the grammar clearly placing the question in the context of duration, but the question “how long” is a symbol of biblical prophecy. It can be demonstrated upon several witnesses that the question “how long” as a symbol represents the history of 9/11 unto the Sunday law. We will first consider the symbol of “how long” before we return to Palmoni and Joel.

Den hebreiska grammatiken är tydlig, och samma innebörd översattes i King James Version. Inte nog med att grammatiken tydligt placerar frågan i varaktighetens sammanhang, utan frågan ”hur länge” är också en symbol i den bibliska profetian. Det kan påvisas utifrån flera vittnen att frågan ”hur länge” såsom symbol representerar historien från 11 september fram till söndagslagen. Vi ska först betrakta symbolen ”hur länge” innan vi återvänder till Palmoni och Joel.

## How Long? Isaiah Six

Hur länge? Jesaja sex I det år då kung Ussia dog, såg jag också Herren sitta på en hög och upphöjd tron, och släpet på hans mantel uppfyllde templet. Ovanför honom stod serafer; var och en hade sex vingar: med två övertäckte han sitt ansikte, med två övertäckte han sina fötter, och med två flög han. Och den ene ropade till den andre och sade: ”Helig, helig, helig är HERREN Sebaot; hela jorden är full av hans härlighet.” Och dörrposternas grundvalar skakade av rösten från den som ropade, och huset fylldes av rök. Då sade jag: ”Ve mig! Ty jag är förlorad; ty jag är en man med orena läppar, och jag bor mitt ibland ett folk med orena läppar; ty mina ögon har sett Konungen, HERREN Sebaot.” Då flög en av seraferna till mig, och i hans hand hade han ett glödande kol, som han hade tagit med tång från altaret; och han rörde vid min mun med det och sade: ”Se, detta har rört vid dina läppar; din missgärning är borttagen och din synd försonad.” Och jag hörde Herrens röst säga: ”Vem skall jag sända, och vem vill gå för oss?” Då sade jag: ”Här är jag; sänd mig.” Och han sade: ”Gå och säg till detta folk: ’Hör om och om igen, men förstå inte; se om och om igen, men inse inte.’ Förhärda detta folks hjärta, och gör deras öron tunga, och tillslut deras ögon, så att de inte ser med sina ögon, och inte hör med sina öron, och inte förstår med sitt hjärta, och omvänder sig och blir helade.” Då sade jag: ”Hur länge, Herre?” Och han svarade: ”Tills städerna ligger öde utan invånare, och husen utan människor, och landet är fullständigt ödelagt, och HERREN har fört människorna långt bort, och övergivenheten är stor mitt i landet. Men om ännu en tiondel blir kvar i det, skall också den åter bli uppäten. Som en terebint eller en ek, vars stubbe står kvar när de fälls, så skall den heliga säden vara dess stubbe.”

In Isaiah chapter six verse three the angels identify that the earth is full of God’s glory.

I Jesaja kapitel sex, vers tre, förklarar änglarna att hela jorden är full av Guds härlighet.

> And one cried unto another, and said, Holy, holy, holy, is the Lord of hosts: the whole earth is full of his glory. Isaiah 6:3.

> Och den ene ropade till den andre och sade: Helig, helig, helig är HERREN Sebaot; hela jorden är full av hans härlighet. Jesaja 6:3.

Sister White connects the descent of the angel of Revelation eighteen with the angels if verse three.

Syster White sammanbinder ängelns nedstigande i Uppenbarelseboken arton med änglarna i vers tre.

> “As they [the angels] see the future, when the whole earth shall be filled with His glory, the triumphant song of praise is echoed from one to another in melodious chant, ‘Holy, holy, holy, is the Lord of Hosts.’” Review and Herald, December 22, 1896.

> ”När de [änglarna] skådar framtiden, då hela jorden skall vara uppfylld av Hans härlighet, ljuder den triumferande lovsången i ekon från den ene till den andre i melodisk sång: ’Helig, helig, helig, är Herren Sebaot.’” Review and Herald, December 22, 1896.

Isaiah is at 9/11 and he asks “how long” he must present the message of 9/11 to a Laodicean people who do not wish to see or hear. He is told he must persevere until the cities are broken down, and the destruction of the cities, which begins at the Sunday law when national apostasy is followed by national ruin.

Jesaja befinner sig vid 9/11, och han frågar ”hur länge” han måste frambära budskapet om 9/11 till ett laodiceiskt folk som inte vill se eller höra. Han får höra att han måste hålla ut till dess att städerna bryts ner, och städernas ödeläggelse, som börjar vid söndagslagen när nationellt avfall följs av nationell undergång.

> Then said I, Lord, how long? And he answered, Until the cities be wasted without inhabitant, and the houses without man, and the land be utterly desolate, And the Lord have removed men far away, and there be a great forsaking in the midst of the land. But yet in it shall be a tenth, and it shall return, and shall be eaten: as a teil tree, and as an oak, whose substance is in them, when they cast their leaves: so the holy seed shall be the substance thereof. Isaiah 6:11–13.

> Då sade jag: Herre, hur länge? Och han svarade: Till dess att städerna bliva öde och utan invånare, och husen utan människor, och landet blir fullkomligt förött, och Herren har fört människorna långt bort, och förödelsen är stor mitt i landet. Men ännu skall där finnas en tiondel kvar, och den skall vända tillbaka och bliva ödelagd; likt en terebint och likt en ek, vilkas stam blir kvar, när de fälla sina löv: så skall den heliga säden vara dess stam. Jesaja 6:11–13.

At 9/11, when the earth was lightened with God’s glory Isaiah is anointed to present the latter rain message and he asks “how long” does he need to present the message of 9/11 to people whose hearts are fat? The answer is “until” the Sunday law, when there will be “a great forsaking in the midst of the land.” The “great forsaking” is accomplished by Laodicean Adventism who Isaiah in chapter twenty-two, represents as Shebna.

Vid 9/11, när jorden upplystes av Guds härlighet, smörjs Jesaja till att frambära budskapet om det sena regnet, och han frågar: ”Hur länge” behöver han frambära budskapet om 9/11 för människor vilkas hjärtan är förstockade? Svaret är: ”Till” söndagslagen, då det skall bli ”en stor övergivenhet mitt i landet.” Den ”stora övergivenheten” åstadkoms av laodiceisk adventism, vilken Jesaja i kapitel tjugotvå framställer som Sebna.

> Behold, the Lord will carry thee away with a mighty captivity, and will surely cover thee. He will surely violently turn and toss thee like a ball into a large country: there shalt thou die, and there the chariots of thy glory shall be the shame of thy lord’s house. And I will drive thee from thy station, and from thy state shall he pull thee down. Isaiah 22:17–19.

> Se, Herren skall föra dig bort i en mäktig fångenskap och sannerligen hölja dig. Han skall sannerligen med våld rulla och kasta dig som en boll in i ett vidsträckt land; där skall du dö, och där skall dina härlighets vagnar bli en skam för din herres hus. Och jag skall driva dig bort från din plats, och från din ställning skall han störta dig ned. Jesaja 22:17–19.

Laodicean Adventism forsake the truth at the Sunday law and are there “overthrown” as represented in Daniel chapter eleven verse forty-one.

Laodiceisk adventism överger sanningen vid söndagslagen och blir där ”omkullkastad”, såsom framställt i Daniel 11:41.

> He shall enter also into the glorious land, and many countries shall be overthrown: but these shall escape out of his hand, even Edom, and Moab, and the chief of the children of Ammon. Daniel 11:41.

> Han skall också tränga in i det härliga landet, och många länder skall omstörtas; men dessa skall undkomma ur hans hand: Edom och Moab och de främsta av Ammons barn. Daniel 11:41.

When Isaiah asks “how long,” he is told to present the message to Adventism right up to the Sunday law when the “many” of Daniel eleven verse forty-one will be “overthrown,” when they forsake the Sabbath and God. They will then be spewed out of the mouth of the Lord as represented in the book of Revelation, where all the books of the Bible meet and end, and where Isaiah twenty-two Shebna being “violently” tossed “like a ball into a large country” as they are “removed” “far away.”

När Jesaja frågar ”hur länge”, får han besked att framföra budskapet till adventismen ända fram till söndagslagen, då de ”många” i Daniel elva vers fyrtioett skall bli ”omstörtade”, när de överger sabbaten och Gud. De skall då utspys ur Herrens mun, såsom framställs i Uppenbarelseboken, där Bibelns alla böcker möts och slutar, och där Jesaja tjugotvå Shebna blir ”våldsamt” bortkastad ”som en boll till ett vidsträckt land”, då de blir ”bortförda” ”långt borta”.

In that time period the remnant, represented as a “tenth” (which is a tithe) “return”; who in the passage are compared to trees which have “substance” that remains when the leaves are cast off. “Leaves” represent profession in prophetic symbolism. When Adventism comes to the Sunday law and accepts the first day of the week in place of God’s Sabbath, they will cast off their leaves of “profession” and no longer claim to uphold God’s seventh-day Sabbath.

Under den tidsperioden ”vänder åter” kvarlevan, framställd såsom en ”tiondel” (vilket är ett tionde); vilka i stycket jämförs med träd som har ”substans” kvar när löven faller av. ”Löv” representerar bekännelse i den profetiska symboliken. När adventismen kommer till söndagslagen och antar veckans första dag i stället för Guds sabbat, kommer den att kasta av sina ”bekännelsens” löv och inte längre göra anspråk på att upprätthålla Guds sjundedagssabbat.

> “The cursing of the fig tree was an acted parable. That barren tree, flaunting its pretentious foliage in the very face of Christ, was a symbol of the Jewish nation. The Saviour desired to make plain to His disciples the cause and the certainty of Israel’s doom. For this purpose He invested the tree with moral qualities, and made it the expositor of divine truth. The Jews stood forth distinct from all other nations, professing allegiance to God. They had been specially favored by Him, and they laid claim to righteousness above every other people. But they were corrupted by the love of the world and the greed of gain. They boasted of their knowledge, but they were ignorant of the requirements of God, and were full of hypocrisy. Like the barren tree, they spread their pretentious branches aloft, luxuriant in appearance, and beautiful to the eye, but they yielded “nothing but leaves.” The Jewish religion, with its magnificent temple, its sacred altars, its mitered priests and impressive ceremonies, was indeed fair in outward appearance, but humility, love, and benevolence were lacking.

> ”Fikonträdets förbannelse var en gestaltad liknelse. Detta ofruktbara träd, som skröt med sitt pråliga lövverk mitt inför Kristi ansikte, var en symbol för den judiska nationen. Frälsaren önskade göra klart för sina lärjungar orsaken till och vissheten om Israels undergång. För detta ändamål utrustade Han trädet med moraliska egenskaper och gjorde det till uttolkare av den gudomliga sanningen. Judarna framträdde tydligt skilda från alla andra nationer och bekände trohet mot Gud. De hade blivit särskilt gynnade av Honom, och de gjorde anspråk på rättfärdighet över varje annat folk. Men de var fördärvade av kärleken till världen och vinningslystnaden. De skröt över sin kunskap, men de var okunniga om Guds krav och fulla av hyckleri. Liksom det ofruktbara trädet sträckte de sina skrytsamma grenar högt i vädret, yppiga till det yttre och vackra för ögat, men de bar ”ingenting annat än löv”. Den judiska religionen, med sitt magnifika tempel, sina heliga altaren, sina mitraklädda präster och sina imponerande ceremonier, var verkligen skön till det yttre, men ödmjukhet, kärlek och välvilja saknades.”

> “All the trees in the fig orchard were destitute of fruit; but the leafless trees raised no expectation, and caused no disappointment. By these trees the Gentiles were represented. They were as destitute as were the Jews of godliness; but they had not professed to serve God. They made no boastful pretensions to goodness. They were blind to the works and ways of God. With them the time of figs was not yet. They were still waiting for a day which would bring them light and hope. The Jews, who had received greater blessings from God, were held accountable for their abuse of these gifts. The privileges of which they boasted only increased their guilt.” The Desire of Ages. 582, 583.

> ”Alla träden i fikonlunden saknade frukt; men de bladlösa träden väckte ingen förväntan och orsakade ingen besvikelse. Genom dessa träd framställdes hedningarna. De var lika fattiga på gudsfruktan som judarna; men de hade inte bekänt sig tjäna Gud. De gjorde inga skrytsamma anspråk på godhet. De var blinda för Guds verk och vägar. För dem hade fikonens tid ännu inte kommit. De väntade fortfarande på en dag som skulle bringa dem ljus och hopp. Judarna, som hade mottagit större välsignelser från Gud, hölls ansvariga för sitt missbruk av dessa gåvor. De privilegier som de berömde sig av ökade endast deras skuld.” Messias. 582, 583.

At the Sunday law Laodicean Adventism’s profession of being God’s covenant people is gone as they accept the mark of the covenant of death and reject the seal of the covenant of life. They then cast off their leaves of profession and what is brought to view is a remnant represented by Isaiah, who at 9/11 “returned” to the old paths, were then humbled into the dust when they (Isaiah) realized his corrupted experience, and was thereafter purified with a coal from off the altar. Sister White informs us the coal from the altar represents purification, but purification is simply what is accomplished by the coal touching Isaiah’s lips.

Vid söndagslagen upphör Laodiceiskt adventisms bekännelse att vara Guds förbundsfolk, när de tar emot dödsförbundets märke och förkastar livsförbundets sigill. De kastar då av sig sina löv av bekännelse, och det som förs fram i dagen är en kvarleva representerad av Jesaja, som vid 9/11 ”återvände” till de gamla stigarna, därefter ödmjukades ned i stoftet när de (Jesaja) insåg hans fördärvade erfarenhet, och sedan renades med ett glödande kol från altaret. Syster White upplyser oss om att kolet från altaret representerar rening, men rening är helt enkelt det som åstadkoms genom att kolet rör vid Jesajas läppar.

> “The live coal is symbolical of purification. If it touches the lips, no impure word will fall from them. The live coal also symbolizes the potency of the efforts of the servants of the Lord.” Review and Herald, October 16, 1888.

> ”Det levande kolet är en symbol för rening. Om det vidrör läpparna, skall inget orent ord komma från dem. Det levande kolet symboliserar också kraften i Herrens tjänares ansträngningar.” Review and Herald, 16 oktober 1888.

The “coal” from the altar that are cast to earth in the last days are the coals cast to earth when the seventh and final seal is opened in the first five verses of Revelation chapter eight. Isaiah, and therefore the one hundred and forty-four thousand are purified by the coal touching their lips, but the “coal” is a message. It touches their lips when they take the book out of the angel’s hand and eat.

De ”kol” från altaret som kastas ned på jorden i de sista dagarna är de kol som kastas ned på jorden när det sjunde och sista inseglet öppnas i de fem första verserna i Uppenbarelseboken kapitel åtta. Jesaja, och därför de ett hundra fyrtiofyra tusen, renas genom att kolet vidrör deras läppar, men ”kolet” är ett budskap. Det vidrör deras läppar när de tar boken ur ängelns hand och äter den.

> Sanctify them through thy truth: thy word is truth. John 17:17.

> Helga dem genom din sanning; ditt ord är sanning. Johannes 17:17.

Those who “return” and become the remnant (residue) are represented as being the oak and teal trees, and just as Christ had “invested the tree with moral qualities, and made it the expositor of divine truth” Isaiah’s trees have the “moral quality” within them as represented by the “substance.” The substance remains with the trees, even when those who were only leaves of profession are cast off. The “holy seed” is the “substance” and Christ is the “holy seed” of prophecy. Those trees who are represented as the remnant and by Isaiah himself in chapter six represents men and therefore humanity and the holy seed represent divinity. Thus, Isaiah six identifies the purification of Adventism from 9/11 unto the Sunday law, and the details which Isaiah contributes to that prophetic history are all represented by his question of “how long”. For Isaiah the answer to “how long” was from 9/11 unto the Sunday law.

De som ”återvänder” och blir kvarlevan (återstoden) framställs som ekarna och terebinterna, och liksom Kristus hade ”gett trädet moraliska egenskaper och gjort det till uttolkare av den gudomliga sanningen”, har Jesajas träd den ”moraliska egenskapen” inom sig, såsom den representeras av ”substansen”. Substansen förblir hos träden, även när de som endast var bekännelsens löv kastas bort. Den ”heliga säden” är ”substansen”, och Kristus är profetians ”heliga säd”. Dessa träd, som framställs som kvarlevan och genom Jesaja själv i kapitel sex, representerar människor och därmed mänskligheten, och den heliga säden representerar gudomligheten. Således identifierar Jesaja sex adventismens rening från 9/11 till söndagslagen, och de detaljer som Jesaja bidrar med till den profetiska historien representeras alla av hans fråga: ”hur länge?” För Jesaja var svaret på ”hur länge?” från 9/11 till söndagslagen.

## How Long? 1840–1844

Hur länge? 1840–1844

August 11, 1840 typified 9/11 and with the prophetic history of August 11, 1840 unto October 22, 1844 the battle of Mount Carmel between Elijah and Jezebel’s prophets took place. Ultimately the prophets of Baal were demonstrated to be false prophets and executed by Elijah, but at the very outset of the confrontation Elijah asked the question, “how long” halt you between two opinions.

Den 11 augusti 1840 var en förebild till 11 september, och genom den profetiska historien från den 11 augusti 1840 till den 22 oktober 1844 utspelade sig striden på berget Karmel mellan Elia och Isebels profeter. Till slut visade det sig att Baals profeter var falska profeter och de avrättades av Elia, men redan vid konfrontationens början ställde Elia frågan: ”Hur länge” vill ni halta på båda sidor?

> And Elijah came unto all the people, and said, How long halt ye between two opinions? if the Lord be God, follow him: but if Baal, then follow him. And the people answered him not a word. Then said Elijah unto the people, I, even I only, remain a prophet of the Lord; but Baal’s prophets are four hundred and fifty men. 1 Kings 18:21, 22.

> Och Elia trädde fram inför allt folket och sade: Hur länge skall ni halta mellan två meningar? Om Herren är Gud, så följ honom; men om Baal, så följ honom. Och folket svarade honom inte ett ord. Då sade Elia till folket: Jag, jag allena, är kvar som Herrens profet; men Baals profeter är fyrahundrafemtio man. 1 Kung. 18:21, 22.

Elijah is at August 11, 1840; asking that generation whether the Millerite message is true or is it false? It is another message to Laodicea, as was Isaiah six.

Elia befinner sig vid den 11 augusti 1840 och frågar den generationen om Milleritbudskapet är sant eller om det är falskt. Det är ännu ett budskap till Laodicea, liksom Jesaja 6.

> “Thousands were led to embrace the truth preached by William Miller, and servants of God were raised up in the spirit and power of Elijah to proclaim the message. Like John, the forerunner of Jesus, those who preached this solemn message felt compelled to lay the ax at the root of the tree, and call upon men to bring forth fruits meet for repentance. Their testimony was calculated to arouse and powerfully affect the churches and manifest their real character. And as the solemn warning to flee from the wrath to come was sounded, many who were united with the churches received the healing message; they saw their backslidings, and with bitter tears of repentance and deep agony of soul, humbled themselves before God. And as the Spirit of God rested upon them, they helped to sound the cry, ‘Fear God, and give glory to Him; for the hour of His judgment is come.’” Early Writings, 233.

> ”Tusentals leddes till att omfatta den sanning som predikades av William Miller, och Guds tjänare uppväcktes i Elias ande och kraft för att förkunna budskapet. Liksom Johannes, Jesu förelöpare, kände de som predikade detta allvarliga budskap sig manade att sätta yxan till trädets rot och uppmana människor att bära sådan frukt som hör omvändelsen till. Deras vittnesbörd var ägnat att väcka och mäktigt påverka församlingarna samt uppenbara deras verkliga karaktär. Och när den allvarliga varningen att fly undan den kommande vreden ljöd, tog många som var förenade med församlingarna emot det helande budskapet; de såg sina avfall, och med bittra ångertårar och djup själsångest ödmjukade de sig inför Gud. Och när Guds Ande vilade över dem, hjälpte de till att låta ropet ljuda: ’Frukta Gud och ge honom ära, ty stunden för hans dom har kommit.’” Early Writings, 233.

In the testing history of 1840 to 1844 the Protestants who rejected the message of Elijah became the daughters of Rome and surrendered the mantle of Protestantism unto Millerite Adventism. With Isaiah and Elijah, we have two witnesses which testify to the fact that the question “how long” is a symbol of the history that begins at 9/11 and ends at the Sunday law. In the Millerite history August 11, 1840 aligns with 9/11, and October 22, 1844 aligns with the Sunday law. When fire came down out of heaven and consumed Elijah’s offering the twelve stones were all illuminated with the offering, thus marking the one hundred and forty-four thousand as an ensign represented as illuminated stones. The false prophets were then slain by Elijah just as the United States, the false prophet is slain as the sixth kingdom at the Sunday law.

I den prövande historien från 1840 till 1844 blev de protestanter som förkastade Elias budskap Roms döttrar och överlämnade protestantismens mantel åt milleritisk adventism. Med Jesaja och Elia har vi två vittnen som betygar det faktum att frågan ”hur länge” är en symbol för den historia som börjar vid 11 september och slutar vid söndagslagen. I den milleritiska historien motsvarar den 11 augusti 1840 den 11 september, och den 22 oktober 1844 motsvarar söndagslagen. När eld föll ner från himlen och förtärde Elias offer, blev de tolv stenarna alla upplysta tillsammans med offret och utmärkte därmed de etthundrafyrtiofyra tusen såsom ett baner framställt som upplysta stenar. De falska profeterna dödades därefter av Elia, på samma sätt som Förenta staterna, den falske profeten, dödas såsom det sjätte riket vid söndagslagen.

Isaiah six is emphasizing a testing, purging and purification process among God’s people from 9/11 unto the Sunday law. Elijah is addressing the Laodicean attitude of God’s people, but also providing evidence between a true and false prophet and in turn a true or false message. Thus, beginning from August 11, 1840 and ending on October 22, 1844 a prophetic test was brought upon the Protestants of the period of Sardis, and just as the fire at Mount Carmel produced a division into two classes, two classes were manifested in 1844. One class in the testing process was the soon-to-be “former” covenant people, and the other class was Millerite Adventism that God would enter into covenant with on October 22, 1844. The period of testing and division is the story of the vineyard as Millerite Adventism was shown to be the true prophet at the same point that Sardian Protestantism began to fulfill its role as apostate Protestantism. Just as the prophets of Baal were exposed as false, so to was the former covenant people exposed and then identified by the Millerites as a daughter of Rome. The story of Mount Carmel and also the fulfillment of that history in the time of the Millerites provides a second witness to Isaiah six’s that the question, “how long” is a symbol of the period of time from 9/11 unto the Sunday law.

Jesaja sex betonar en prövnings-, rensnings- och reningsprocess bland Guds folk från 11/9 fram till söndagslagen. Elia bemöter den laodiceiska hållningen hos Guds folk, men framlägger också bevisning för skillnaden mellan en sann och en falsk profet och därmed mellan ett sant och ett falskt budskap. Således fördes ett profetiskt prov över protestanterna under Sardes-perioden, med början den 11 augusti 1840 och avslutning den 22 oktober 1844, och liksom elden på berget Karmel frambringade en uppdelning i två klasser, blev två klasser uppenbarade år 1844. Den ena klassen i prövningsprocessen var det folk som snart skulle bli det ”förra” förbundsfolket, och den andra klassen var milleritisk adventism, med vilken Gud skulle ingå förbund den 22 oktober 1844. Prövningens och uppdelningens period är vingårdens berättelse, eftersom milleritisk adventism visades vara den sanne profeten vid samma tidpunkt som den sardiska protestantismen började uppfylla sin roll som avfallen protestantism. Liksom Baals profeter avslöjades som falska, så avslöjades även det förra förbundsfolket och identifierades därefter av milleriterna som en dotter till Rom. Berättelsen om berget Karmel, liksom uppfyllelsen av den historien på milleriternas tid, utgör ett andra vittne till Jesaja sex om att frågan ”hur länge” är en symbol för tidsperioden från 11/9 fram till söndagslagen.

> “‘Lord God of Abraham, Isaac, and of Israel,’ the prophet pleads, ‘let it be known this day that Thou art God in Israel, and that I am Thy servant, and that I have done all these things at Thy word. Hear me, O Lord, hear me, that this people may know that Thou art the Lord God, and that Thou hast turned their heart back again.’

> ”Herre, Abrahams, Isaks och Israels Gud”, bönfaller profeten, ”låt det i dag bli känt att du är Gud i Israel och att jag är din tjänare och att jag har gjort allt detta på ditt ord. Svara mig, Herre, svara mig, så att detta folk må veta att du är Herren Gud och att du har vänt deras hjärta tillbaka igen.”

> “A silence, oppressive in its solemnity, rests upon all. The priests of Baal tremble with terror. Conscious of their guilt, they look for swift retribution.

> En tystnad, betungande i sin högtidlighet, vilar över alla. Baals präster darrar av skräck. Medvetna om sin skuld väntar de sig ett snabbt straff.

> “No sooner is the prayer of Elijah ended than flames of fire, like brilliant flashes of lightning, descend from heaven upon the upreared altar, consuming the sacrifice, licking up the water in the trench, and consuming even the stones of the altar. The brilliancy of the blaze illumines the mountain and dazzles the eyes of the multitude. In the valleys below, where many are watching in anxious suspense the movements of those above, the descent of fire is clearly seen, and all are amazed at the sight. It resembles the pillar of fire which at the Red Sea separated the children of Israel from the Egyptian host.

> ”Knappt har Elias bön avslutats förrän eldslågor, likt lysande blixtar, far ned från himlen över det uppresta altaret och förtär offret, slickar upp vattnet i diket och förtär till och med altarets stenar. Lågornas glans upplyser berget och bländar folkmassans ögon. I dalarna nedanför, där många i ängslig, spänd väntan iakttar rörelserna hos dem som är där uppe, syns eldens nedfall tydligt, och alla häpnar vid åsynen. Det liknar eldstoden som vid Röda havet skilde Israels barn från den egyptiska härskarans.”

> “The people on the mount prostrate themselves in awe before the unseen God. They dare not continue to look upon the Heaven-sent fire. They fear that they themselves will be consumed; and, convicted of their duty to acknowledge the God of Elijah as the God of their fathers, to whom they owe allegiance, they cry out together as with one voice, ‘The Lord, He is the God; the Lord, He is the God.’ With startling distinctness the cry resounds over the mountain and echoes in the plain below. At last Israel is aroused, undeceived, penitent. At last the people see how greatly they have dishonored God. The character of Baal worship, in contrast with the reasonable service required by the true God, stands fully revealed. The people recognize God’s justice and mercy in withholding the dew and the rain until they have been brought to confess His name. They are ready now to admit that the God of Elijah is above every idol.” Prophets and Kings, 153.

> ”Folket på berget faller ned i vördnad inför den osynlige Guden. De vågar inte längre se på den eld som sänts från himlen. De fruktar att de själva skall bli förtärda; och, överbevisade om sin plikt att erkänna Elias Gud som sina fäders Gud, honom de är skyldiga trohet, ropar de tillsammans som med en enda röst: ’Herren, han är Gud; Herren, han är Gud.’ Med häpnadsväckande tydlighet ljuder ropet över berget och ekar på slätten nedanför. Till sist väcks Israel upp, befriat från villfarelse och ångerfullt. Till sist ser folket hur djupt de har vanärat Gud. Baalsdyrkans karaktär, i kontrast till den förnuftiga gudstjänst som den sanne Guden kräver, står fullt uppenbarad. Folket erkänner Guds rättvisa och barmhärtighet i att han har hållit daggen och regnet tillbaka till dess att de har förts till att bekänna hans namn. De är nu redo att medge att Elias Gud står över varje avgud.” Prophets and Kings, 153.

## How Long? Moses

Hur länge? Mose

The first time the symbolic question, “how long” is raised in the prophetic Word is in the eighth plague upon the Egyptians in the time of Moses. The eighth plague is “locusts” (a symbol of Islam) that are brought by an “east wind” (a symbol of Islam).

Första gången den symboliska frågan ”hur länge” väcks i det profetiska Ordet är i den åttonde plågan över egyptierna på Moses tid. Den åttonde plågan är ”gräshoppor” (en symbol för islam), som förs in av en ”östvind” (en symbol för islam).

> And Moses and Aaron came in unto Pharaoh, and said unto him, Thus saith the Lord God of the Hebrews, How long wilt thou refuse to humble thyself before me? let my people go, that they may serve me. Else, if thou refuse to let my people go, behold, tomorrow will I bring the locusts into thy coast: And they shall cover the face of the earth, that one cannot be able to see the earth: and they shall eat the residue of that which is escaped, which remaineth unto you from the hail, and shall eat every tree which groweth for you out of the field: And they shall fill thy houses, and the houses of all thy servants, and the houses of all the Egyptians; which neither thy fathers, nor thy fathers’ fathers have seen, since the day that they were upon the earth unto this day. And he turned himself, and went out from Pharaoh.

> Och Mose och Aron gick in till Farao och sade till honom: Så säger HERREN, hebreernas Gud: Hur länge skall du vägra att ödmjuka dig inför mig? Släpp mitt folk, så att de kan tjäna mig. Men om du vägrar att släppa mitt folk, se, i morgon skall jag låta gräshoppor komma in över ditt land. Och de skall täcka jordens yta, så att man inte kan se marken; och de skall äta upp återstoden av det som räddades undan haglet, det som finns kvar åt er, och de skall äta vartenda träd som växer för er på marken. Och de skall fylla dina hus och alla dina tjänares hus och alla egyptiernas hus, sådant som varken dina fäder eller dina fäders fäder har sett från den dag de kom till jorden ända till denna dag. Och han vände sig om och gick ut från Farao.

> And Pharaoh’s servants said unto him, How long shall this man be a snare unto us? let the men go, that they may serve the Lord their God: knowest thou not yet that Egypt is destroyed?

> Och faraos tjänare sade till honom: Hur länge skall denne man vara oss till en snara? Låt männen gå, så att de får tjäna Herren, sin Gud. Inser du ännu inte att Egypten är fördärvat?

> And Moses and Aaron were brought again unto Pharaoh: and he said unto them, Go, serve the Lord your God: but who are they that shall go?

> Och Mose och Aron fördes åter till farao, och han sade till dem: Gå, tjäna Herren er Gud. Men vilka är det som skall gå?

> And Moses said, We will go with our young and with our old, with our sons and with our daughters, with our flocks and with our herds will we go; for we must hold a feast unto the Lord.

> Och Mose sade: Vi skall gå med våra unga och våra gamla, med våra söner och våra döttrar; med vår småboskap och vår nötboskap skall vi gå, ty vi måste hålla högtid åt Herren.

> And he said unto them, Let the Lord be so with you, as I will let you go, and your little ones: look to it; for evil is before you. Not so: go now ye that are men, and serve the Lord; for that ye did desire. And they were driven out from Pharaoh’s presence.

> Och han sade till dem: Må Herren vara med er, när jag låter er och era små barn fara! Se till, ty ont har ni i sinnet. Så skall det inte ske. Gå nu, ni män, och tjäna Herren, ty det var ju detta ni begärde. Och de drevs ut från faraos ansikte.

> And the Lord said unto Moses, Stretch out thine hand over the land of Egypt for the locusts, that they may come up upon the land of Egypt, and eat every herb of the land, even all that the hail hath left. And Moses stretched forth his rod over the land of Egypt, and the Lord brought an east wind upon the land all that day, and all that night; and when it was morning, the east wind brought the locusts. And the locusts went up over all the land of Egypt, and rested in all the coasts of Egypt: very grievous were they; before them there were no such locusts as they, neither after them shall be such. For they covered the face of the whole earth, so that the land was darkened; and they did eat every herb of the land, and all the fruit of the trees which the hail had left: and there remained not any green thing in the trees, or in the herbs of the field, through all the land of Egypt.

> Och Herren sade till Mose: Räck ut din hand över Egyptens land, så att gräshopporna må komma över Egyptens land och äta upp alla örter i landet, allt som haglet har lämnat kvar. Och Mose räckte ut sin stav över Egyptens land, och Herren lät en östanvind komma över landet hela den dagen och hela den natten; och när det blev morgon, förde östanvinden gräshopporna med sig. Och gräshopporna kom upp över hela Egyptens land och slog sig ned inom alla Egyptens gränser; de voro ytterst talrika. Varken före dem hade det funnits sådana gräshoppor som de, eller efter dem skall det finnas sådana. Ty de täckte hela jordens yta, så att landet förmörkades; och de åto upp alla örter i landet och all frukt på träden som haglet hade lämnat kvar. Och det blev inte något grönt kvar på träden eller bland markens örter i hela Egyptens land.

> Then Pharaoh called for Moses and Aaron in haste; and he said, I have sinned against the Lord your God, and against you. Now therefore forgive, I pray thee, my sin only this once, and intreat the Lord your God, that he may take away from me this death only. And he went out from Pharaoh, and intreated the Lord. And the Lord turned a mighty strong west wind, which took away the locusts, and cast them into the Red sea; there remained not one locust in all the coasts of Egypt. Exodus 10:3–19.

> Då lät Farao i hast kalla på Mose och Aron, och han sade: Jag har syndat mot Herren, er Gud, och mot er. Förlåt därför, jag ber dig, min synd endast denna gång, och vädja till Herren, er Gud, att han må ta bort från mig endast denna död. Och han gick ut från Farao och vädjade till Herren. Och Herren lät en mycket stark västanvind blåsa, vilken förde bort gräshopporna och drev dem ut i Röda havet; inte en enda gräshoppa blev kvar inom hela Egyptens område. 2 Moseboken 10:3–19.

First “the Lord God of the Hebrews” asks, How long wilt thou refuse to humble thyself before me?” and then Pharaoh’s servants thereafter asked Pharaoh again, “How long shall this man be a snare unto us?” The question is asked during the eighth plague, which aligns with 9/11 for several reasons. The tenth plague is the slaying of the first born, which aligns with the cross and is followed by the disappointment by the Red Sea, which inspiration aligns with the disappointment of the disciples at the cross, which aligns with the great disappointment of the Millerites in 1844. Those three witnesses all align with the Sunday law. The tenth plague is the Sunday law and two plagues earlier the eighth plague brought the “locusts” upon an “east wind.” The “locusts” filled the entire earth, just as Islam is shaking the entire world today as it has spread its darkness through forced immigration. The “desert locust’s” Latin name is “locusta migratoria,” representing the spread of Islam through immigration that is typified in the natural world as migration.

Först frågar ”Herren, hebréernas Gud”: ”Hur länge skall du vägra att ödmjuka dig inför mig?” och därefter frågar Faraos tjänare Farao på nytt: ”Hur länge skall denne man vara en snara för oss?” Frågan ställs under den åttonde plågan, vilken överensstämmer med 9/11 av flera skäl. Den tionde plågan är dödandet av de förstfödda, vilket överensstämmer med korset och följs av besvikelsen vid Röda havet, vilken inspirationen jämställer med lärjungarnas besvikelse vid korset, vilken överensstämmer med milleriterrörelsens stora besvikelse år 1844. Dessa tre vittnen överensstämmer alla med söndagslagen. Den tionde plågan är söndagslagen, och två plågor tidigare förde den åttonde plågan ”gräshopporna” med en ”östanvind”. ”Gräshopporna” fyllde hela jorden, alldeles såsom islam i dag skakar hela världen då det har spritt sitt mörker genom påtvingad invandring. ”Ökengräshoppans” latinska namn är ”locusta migratoria”, vilket representerar islams spridning genom invandring, som i naturvärlden förebildas som migration.

The ninth plague was a darkness that could be felt.

Den nionde plågan var ett mörker som kunde kännas.

> And the Lord said unto Moses, Stretch out thine hand toward heaven, that there may be darkness over the land of Egypt, even darkness which may be felt. And Moses stretched forth his hand toward heaven; and there was a thick darkness in all the land of Egypt three days: They saw not one another, neither rose any from his place for three days: but all the children of Israel had light in their dwellings. Exodus 10:21–23.

> Och Herren sade till Mose: Räck ut din hand mot himlen, så att mörker kommer över Egyptens land, ja, ett mörker som kan kännas. Och Mose räckte ut sin hand mot himlen; och ett tjockt mörker kom över hela Egyptens land i tre dagar. De såg inte varandra, och ingen steg upp från sin plats på tre dagar. Men alla Israels barn hade ljus i sina boningar. 2 Moseboken 10:21–23.

In the symbolism of “how long” represented by Mount Carmel and Elijah there is a distinction manifested when the fire comes down out of heaven. Elijah’s God did what Baal cannot do. In Millerite history the distinction was made between fallen Sardian Protestantism and Millerite Adventism. With Moses the distinction was darkness or light. There was light in the Hebrew homes. Isaiah further informs us that those who have no light in Moses line, who are also those destroyed by Elijah, and those who lose the mantle of Protestantism in the Millerite time period are a “people” who “hear” “indeed, but understand not; and see” “indeed, but perceive not.” Then a pronouncement is made of these people which states, “Make the heart of this people fat, and make their ears heavy, and shut their eyes; lest they see with their eyes, and hear with their ears, and understand with their heart, and convert, and be healed.”

I symboliken kring ”hur länge” sådan den framställs genom Karmels berg och Elia uppenbaras en åtskillnad när elden faller ned från himlen. Elias Gud gjorde det som Baal inte kan göra. I den milleritiska historien gjordes åtskillnad mellan fallen sardisk protestantism och milleritisk adventism. Med Mose var åtskillnaden mörker eller ljus. Det fanns ljus i de hebreiska hemmen. Jesaja upplyser oss vidare om att de som inte har något ljus på Moses linje, vilka också är dem som förgörs av Elia, och dem som förlorar protestantismens mantel under den milleritiska tidsperioden, är ett ”folk” som ”hör” ”väl, men förstår inte; och ser” ”väl, men förnimmer inte.” Därefter uttalas en förkunnelse över detta folk som lyder: ”Förhärda detta folks hjärta, och tillslut deras öron, och förblinda deras ögon; så att de inte ser med sina ögon och hör med sina öron och förstår med sitt hjärta och omvänder sig och blir helade.”

Willing to do the work, but overwhelmed with the assignment to preach to those who will not listen Isaiah “then said,” “Lord, how long?”

Villig att utföra arbetet, men överväldigad av uppdraget att predika för dem som inte vill lyssna, sade Jesaja då: ”Herre, hur länge?”

The last three of Egypt’s ten plagues provide a witness of the three steps from 9/11 unto the Sunday law. On August 11, 1840 the first angel’s message was empowered, and on April 19, 1844 the second angel arrived and was empowered at the Exeter Camp Meeting August 12–17, and the third angel arrived on October 22, 1844. The third angel aligns with the Sunday law, and therefore identifies a three-step process for you cannot have a third, without a first and a second.

De tre sista av Egyptens tio plågor utgör ett vittnesbörd om de tre stegen från 9/11 fram till söndagslagen. Den 11 augusti 1840 gavs kraft åt den första ängelns budskap, och den 19 april 1844 anlände den andra ängeln och fick kraft vid lägermötet i Exeter den 12–17 augusti, och den tredje ängeln anlände den 22 oktober 1844. Den tredje ängeln sammanfaller med söndagslagen och identifierar därför en process i tre steg, ty man kan inte ha en tredje utan en första och en andra.

> “The first and second messages were given in 1843 and 1844, and we are now under the proclamation of the third; but all three of the messages are still to be proclaimed. It is just as essential now as ever before that they shall be repeated to those who are seeking for the truth. By pen and voice we are to sound the proclamation, showing their order, and the application of the prophecies that bring us to the third angel’s message. There cannot be a third without the first and second. These messages we are to give to the world in publications, in discourses, showing in the line of prophetic history the things that have been and the things that will be.” Selected Messages, book 2, 104, 105.

> ”Det första och det andra budskapet gavs 1843 och 1844, och vi står nu under förkunnelsen av det tredje; men alla tre budskapen skall fortfarande förkunnas. Det är nu lika väsentligt som någonsin tidigare att de upprepas för dem som söker sanningen. Med penna och röst skall vi låta förkunnelsen ljuda, i det att vi visar deras ordning och tillämpningen av de profetior som för oss fram till den tredje ängelns budskap. Det kan inte finnas något tredje utan det första och det andra. Dessa budskap skall vi ge åt världen i publikationer, i föredrag, och visa i den profetiska historiens linje de ting som har varit och de ting som skall komma.” Selected Messages, bok 2, 104, 105.

The tenth plague of Egypt has been aligned by inspiration with the cross and the following disappointment associated with it. The tenth plague is therefore the third message, which of prophetic necessity must be preceded by a first and second message. At 9/11 the Lord asked Pharaoh, “how long” and immediately thereafter Pharaoh’s servants also asked, “how long.” After Moses delivered God’s question of “how long” to Pharaoh, and just before the servants repeat the question of Moses to Pharaoh, Moses marks a turning point as, “he turned himself, and went out from Pharaoh.” Exodus 10:6.

Egyptens tionde plåga har genom inspirationen satts i samband med korset och den efterföljande besvikelse som var förknippad med det. Den tionde plågan är därför det tredje budskapet, vilket av profetisk nödvändighet måste föregås av ett första och ett andra budskap. Vid 9/11 frågade Herren Farao: ”hur länge”, och omedelbart därefter frågade också Faraos tjänare: ”hur länge”. Efter att Mose hade framfört Guds fråga ”hur länge” till Farao, och strax innan tjänarna upprepar Moses fråga för Farao, markerar Mose en vändpunkt: ”han vände sig om och gick ut från Farao.” 2 Moseboken 10:6.

9/11 was a prophetic turning point, that was typified when Moses delivered the plague of locusts that came on the east wind.

11 september var en profetisk vändpunkt, förebildad när Mose lät gräshoppsplågan komma med östanvinden.

> “There are periods which are turning points in the history of nations and of the church. In the providence of God, when these different crises arrive, the light for that time is given.” Bible Echo, August 26, 1895.

> ”Det finns perioder som utgör vändpunkter i nationernas och kyrkans historia. I Guds försyn ges, när dessa olika kriser inträffar, det ljus som är avsett för den tiden.” Bible Echo, 26 augusti 1895.

The next plague produced darkness or light depending on which class you were in. 9/11 was a “turning point in the history of nations and of the church.” At that point God’s people were called to return and walk in the old paths, but they refused to walk therein and hearkened not to the sound of the trumpet. A separation between darkness and light was accomplished after Elijah, and Moses asked, “how long?” She further states in the passage:

Nästa plåga frambringade mörker eller ljus beroende på vilken klass man tillhörde. 11 september var en ”vändpunkt i nationernas och församlingens historia”. Vid den tidpunkten kallades Guds folk att återvända och vandra på de gamla stigarna, men de vägrade att vandra på dem och lyssnade inte till basunens ljud. En åtskillnad mellan mörker och ljus fullbordades efter Elia, och Mose frågade: ”hur länge?” Hon säger vidare i avsnittet:

> “There are periods which are turning points in the history of nations and of the church. In the providence of God, when these different crises arrive, the light for that time is given. If it is received, there is spiritual progress; if it is rejected, spiritual declension and shipwreck follow.” Bible Echo, August 26, 1895.

> ”Det finns tidsperioder som utgör vändpunkter i nationernas och församlingens historia. I Guds försyn, när dessa olika kriser inträffar, ges ljuset för den tiden. Om det tas emot, följer andligt framåtskridande; om det förkastas, följer andlig tillbakagång och skeppsbrott.” Bible Echo, 26 augusti 1895.

We will continue the subject of “how long” in the next article.

Vi kommer att fortsätta ämnet ”hur länge” i nästa artikel.

> “In May, 1842, a General Conference was convened in Boston, Massachutes. At the opening of this meeting, Brethren Charles Fitch and Apollos Hale, of Haverhill, presented the pictorial prophecies of Daniel and John, which they had painted on cloth, with the prophetic numbers, showing their fulfillment. Brother Fitch in explaining from his chart before the Conference, said, while examining these prophecies, he had thought if he could get out something of the kind as here presented it would simplify the subject and make it easier for him to present to an audience. Here was more light in our pathway. These brethren had been doing what the Lord had shown Habakkuk in his vision 2,468 years before, saying, ‘Write the vision and make it plain upon tables, that he may run that readeth it. For the vision is yet for an appointed time.’ Habakkuk 2:2.

> ”I maj 1842 sammankallades en generalkonferens i Boston, Massachusetts. Vid öppnandet av detta möte framlade bröderna Charles Fitch och Apollos Hale från Haverhill de bildliga profetiorna hos Daniel och Johannes, vilka de hade målat på tyg, med de profetiska talen utmärkta och med angivande av deras uppfyllelse. När broder Fitch förklarade utifrån sitt diagram inför konferensen, sade han att han, under det att han rannsakade dessa profetior, hade tänkt att om han kunde få fram något av det slag som här framlades, skulle det förenkla ämnet och göra det lättare för honom att framställa det för en åhörarskara. Här var mera ljus på vår stig. Dessa bröder hade gjort det som Herren hade visat Habackuk i hans syn 2 468 år tidigare, då han sade: ’Skriv upp synen och gör den tydlig på tavlor, så att den som läser den må skynda åstad. Ty synen gäller ännu för en bestämd tid.’ Habackuk 2:2.”

> “After some discussion on the subject, it was voted unanimously to have three hundred similar to this one lithographed, which was soon accomplished. They were called ‘the ‘43 charts.’ This was a very important Conference.” The Autobiography of Joseph Bates, 263.

> ”Efter en viss överläggning i ämnet beslutades det enhälligt att låta litografera trehundra likadana som denna, vilket snart blev verkställt. De kallades ’43-diagrammen’. Detta var en mycket viktig konferens.” Joseph Bates självbiografi, 263.

> “I have seen that the 1843 chart was directed by the hand of the Lord, and that it should not be altered; that the figures were as He wanted them; that His hand was over and hid a mistake in some of the figures, so that none could see it, until His hand was removed.” Early Writings, 74.

> ”Jag har sett att 1843 års tavla var ledd av Herrens hand och att den inte borde ändras; att siffrorna var sådana som Han ville ha dem; att Hans hand vilade över och dolde ett misstag i några av siffrorna, så att ingen kunde se det, förrän Hans hand togs bort.” Early Writings, 74.

> “It was the united testimony of Second Advent lecturers and papers, when standing on ‘the original faith,’ that the publication of the chart was a fulfillment of Habakkuk 2:2, 3. If the chart was a subject of prophecy (and those who deny it leave the original faith), then it follows that BC 457 was the year from which to date the 2300 days. It was necessary that 1843 should be the first published time in order that ‘the vision’ should ‘tarry,’ or that there should be a tarrying time, in which the virgin band was to slumber and sleep on the great subject of time, just before they were to be aroused by the Midnight Cry.” Second Advent Review and Sabbath Herald, Volume I, Number 2, James White.

> ”Det var de förenade vittnesbörden från lärare och tidskrifter inom den andra adventen, när de stod på ’den ursprungliga tron’, att utgivningen av kartan var en uppfyllelse av Habackuk 2:2, 3. Om kartan var ett föremål för profetia (och de som förnekar detta överger den ursprungliga tron), så följer därav att 457 f.Kr. var det år från vilket de 2300 dagarna skulle dateras. Det var nödvändigt att 1843 skulle vara den första offentliggjorda tiden, för att ’synen’ skulle ’dröja’, eller att det skulle finnas en dröjsmålstid, under vilken skaran av jungfrur skulle slumra och sova beträffande det stora ämnet om tiden, just innan de skulle väckas av Midnattsropet.” Second Advent Review and Sabbath Herald, Volume I, Number 2, James White.

Back to Articles