Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Twelve

Daniels bok – nummer etthundratolv

Unveiling the Prophetic Symbolism of Ishmael: From Archer to Sealer of the 144,000

Avslöjandet av Ismaels profetiska symbolik: från bågskytt till den som förseglar de 144 000

Author

Jeff Pippenger

Published

March 2, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

> And God was with the lad; and he grew, and dwelt in the wilderness, and became an archer. Genesis 21:20.

> Och Gud var med gossen; och han växte upp och bodde i öknen och blev en bågskytt. 1 Moseboken 21:20.

Ishmael became an archer, which is a symbol of warfare, and a symbol of the executive judgment which is brought against Rome.

Ismael blev en bågskytt, vilket är en symbol för krigföring och en symbol för den verkställande dom som riktas mot Rom.

> The voice of them that flee and escape out of the land of Babylon, to declare in Zion the vengeance of the Lord our God, the vengeance of his temple. Call together the archers against Babylon: all ye that bend the bow, camp against it round about; let none thereof escape: recompense her according to her work; according to all that she hath done, do unto her: for she hath been proud against the Lord, against the Holy One of Israel. Jeremiah 50:28, 29.

> Rösten av dem som flyr och undkommer ut ur Babels land, för att i Sion förkunna hämnden från Herren, vår Gud, hämnden för hans tempel. Kalla samman bågskyttarna mot Babel: alla ni som spänner bågen, lägra er runt omkring det; låt ingen därifrån undkomma. Vedergäll henne efter hennes gärning; gör mot henne efter allt vad hon har gjort. Ty hon har varit övermodig mot Herren, mot Israels Helige. Jeremia 50:28, 29.

The archers recompense Babylon according to her work, and that recompense begins at the soon-coming Sunday law, with the second voice of Revelation chapter eighteen, when the progressive executive judgment of Babylon begins.

Bågskyttarna vedergäller Babylon efter hennes gärning, och den vedergällningen börjar med den snart kommande söndagslagen, med den andra rösten i Uppenbarelseboken kapitel arton, när den progressiva verkställande domen över Babylon börjar.

> And I heard another voice from heaven, saying, Come out of her, my people, that ye be not partakers of her sins, and that ye receive not of her plagues. For her sins have reached unto heaven, and God hath remembered her iniquities. Reward her even as she rewarded you, and double unto her double according to her works: in the cup which she hath filled fill to her double. How much she hath glorified herself, and lived deliciously, so much torment and sorrow give her: for she saith in her heart, I sit a queen, and am no widow, and shall see no sorrow. Revelation 18:4–7.

> Och jag hörde en annan röst från himmelen, som sade: Gån ut från henne, mitt folk, så att I icke bliven delaktiga i hennes synder och så att I icke fån av hennes plågor. Ty hennes synder hava nått upp till himmelen, och Gud har kommit ihåg hennes missgärningar. Vedergällen henne såsom hon har vedergällt eder, och given henne dubbelt igen efter hennes gärningar; i den kalk som hon har fyllt skolen I fylla åt henne dubbelt. Så mycket som hon har förhärligat sig själv och levat i vällust, så mycket pina och sorg given henne. Ty hon säger i sitt hjärta: Jag sitter såsom drottning och är icke änka och skall aldrig se någon sorg. Uppenbarelseboken 18:4–7.

Ishmael and his mother Hagar had been restrained from inheriting the right of the first born, and were cast out. Thus, jealousy became the prophetic motivation of Islam, and warfare their prophetic occupation. The first mention includes the restraint imposed upon Ishmael and his mother by Sarah, and their “restraint” became a primary prophetic characteristic of Islam throughout God’s Word, and history. Ishmael’s descendants were to be wild men, whose hand was against every man, and their wild attribute is represented by the wild Arabian ass, of the horse family. Thus, the Islamic warfare of the first and second woes, is represented as warriors riding upon angry horses.

Ismael och hans mor Hagar hade hindrats från att ärva förstfödslorätten och blev utdrivna. Så blev avundsjukan islams profetiska drivkraft och krigföringen dess profetiska sysselsättning. Det första omnämnandet innefattar den återhållsamhet som av Sara pålades Ismael och hans mor, och denna ”återhållsamhet” blev ett främsta profetiskt kännetecken för islam genom hela Guds ord och historien. Ismaels efterkommande skulle vara vildmän, vilkas hand var emot var man, och deras vilda egenskap framställs genom den vilda arabiska vildåsnan, av hästsläktet. Så framställs den islamiska krigföringen i det första och det andra ve-ropet såsom krigare ridande på vredgade hästar.

Islam is the message of the latter rain, and it is only fitting that the three woes represent three specific prophetic lines, for the methodology of the latter rain is “line upon line.” When the prophetic characteristics of the first two lines are brought together, they establish the line of the third woe. All three prophetic lines illustrate the period of the sealing of the one hundred and forty-four thousand. Those three lines represent the period of the pouring out of the latter rain, for the latter rain began to sprinkle when the third Woe arrived on September 11, 2001.

Islam är budskapet i det sena regnet, och det är endast passande att de tre veropen representerar tre särskilda profetiska linjer, ty det sena regnets metodik är ”rad på rad”. När de profetiska kännetecknen i de två första linjerna förs samman, upprättar de den tredje veropets linje. Alla tre profetiska linjerna åskådliggör perioden för de etthundrafyrtiofyratusens besegling. Dessa tre linjer representerar perioden för det sena regnets utgjutande, ty det sena regnet började stänka när det tredje veropet anlände den 11 september 2001.

> “The latter rain is to fall upon the people of God. A mighty angel is to come down from heaven, and the whole earth is to be lighted with his glory.” Review and Herald, April 21, 1891.

> ”Det sena regnet skall falla över Guds folk. En mäktig ängel skall komma ned från himlen, och hela jorden skall upplysas av hans härlighet.” Review and Herald, 21 april 1891.

The period of the sealing was also represented by the period that began on August 11, 1840 and ended with the arrival of the third angel on October 22, 1844. That period of time was also represented in Habakkuk chapter two. The Millerite history fulfilled Habakkuk chapter two, and in so doing it began when the angel descended on August 11, 1840, and it ended when the third angel arrived on October 22, 1844.

Beseglingens tidsperiod framställdes också genom den period som började den 11 augusti 1840 och slutade med den tredje ängelns ankomst den 22 oktober 1844. Den tidsperioden framställdes också i Habackuks andra kapitel. Milleritrörelsens historia uppfyllde Habackuks andra kapitel, och därigenom började den när ängeln steg ned den 11 augusti 1840, och den slutade när den tredje ängeln anlände den 22 oktober 1844.

Habakkuk chapter two identifies that at the end of the vision, the vision would “speak.” In verse three of Revelation chapter ten, the angel cried (spoke) with a loud voice, and on October 22, 1844 the same angel swore (spoke) that “time should be no longer.” Habakkuk’s watchman in verse one of chapter two, is located at August 11, 1840, for it is then that the watchmen lift up their voices.

Habackuks andra kapitel anger att vid slutet av synen skulle synen ”tala”. I den tredje versen i Uppenbarelsebokens tionde kapitel ropade ängeln (talade) med hög röst, och den 22 oktober 1844 svor (talade) samme ängel att ”någon tid icke mer skall vara”. Habackuks väktare i den första versen av det andra kapitlet är förlagd till den 11 augusti 1840, ty det är då väktarna upphöjer sina röster.

In the rebellion of 1888, which Sister White identifies as representing the angel of Revelation eighteen that was to lighten the earth with His glory, the watchmen (Jones and Waggoner) lifted up their “voices” as a trumpet, to show God’s people their transgressions, for their message was the message to Laodicea. On September 11, 2001, which was typified by the history of 1888, the Lord led His last day people back to Jeremiah’s old paths, where the watchmen were not hearkened to. The descent of the angel marks the prophetic arrival of the watchmen.

I upproret år 1888, vilket syster White identifierar som representerande ängeln i Uppenbarelseboken arton, som skulle upplysa jorden med sin härlighet, höjde väktarna (Jones och Waggoner) sina ”röster” såsom en basun för att visa Guds folk deras överträdelser, ty deras budskap var budskapet till Laodicea. Den 11 september 2001, vilket förebildades genom historien om 1888, ledde Herren sitt folk i den sista tiden tillbaka till Jeremias gamla stigar, där man inte lyssnade till väktarna. Ängelns nedstigande markerar väktarnas profetiska ankomst.

The “voice” that arrived on August 11, 1840, was delivered through the watchmen, and Jeremiah was told that if he would return to his faith and trust in God after his disappointment that he would become God’s mouth. When the vision that had tarried finally arrived on October 22, 1844, it “spoke.” The period of Habakkuk chapter two, which was fulfilled in Millerite history, illustrates the period of the sealing of the one hundred and forty-four thousand.

Den ”röst” som ankom den 11 augusti 1840 förmedlades genom väktarna, och Jeremia fick höra att om han efter sin besvikelse ville återvända till sin tro och förtröstan på Gud, skulle han bli Guds mun. När den syn som hade dröjt till sist anlände den 22 oktober 1844, ”talade” den. Den period i Habackuks andra kapitel, som uppfylldes i milleriternas historia, illustrerar perioden för de etthundrafyrtiofyra tusens besegling.

It is essential, to recognize that August 11, 1840 through to October 22, 1844, illustrates the sealing of the one hundred and forty-four thousand, which is the period where the latter rain is poured out. It is essential for the latter rain message is to be identified by the methodology of “line upon line.” The special period which is the sealing of the one hundred and forty-four thousand is repeatedly represented in the prophetic lines, and this is so in Habakkuk two, which Sister White directly identifies as being fulfilled in Millerite history. She also repeatedly teaches that Millerite history is repeated in the history of the one hundred and forty-four thousand.

Det är väsentligt att inse att tiden från den 11 augusti 1840 till den 22 oktober 1844 åskådliggör beseglingen av de etthundrafyrtiofyra tusen, vilket är den period då det sena regnet utgjuts. Detta är väsentligt, ty budskapet om det sena regnet måste identifieras genom metodiken ”rad på rad”. Den särskilda period som utgör beseglingen av de etthundrafyrtiofyra tusen framställs upprepade gånger i de profetiska linjerna, och så är även fallet i Habackuk 2, vilket syster White direkt identifierar som uppfyllt i milleriternas historia. Hon lär också upprepade gånger att milleriternas historia upprepas i de etthundrafyrtiofyra tusens historia.

> “Interwoven with prophecies which they had regarded as applying to the time of the second advent was instruction specially adapted to their state of uncertainty and suspense, and encouraging them to wait patiently in the faith that what was now dark to their understanding would in due time be made plain.

> ”Invävd i de profetior som de hade betraktat som tillämpliga på tiden för den andra återkomsten fanns undervisning särskilt anpassad till deras tillstånd av ovisshet och spänd förväntan, och som uppmuntrade dem att tålmodigt vänta i tron på att det som nu var dunkelt för deras förstånd i sinom tid skulle göras klart.

> “Among these prophecies was that of Habakkuk 2:1–4: ‘I will stand upon my watch, and set me upon the tower, and will watch to see what He will say unto me, and what I shall answer when I am reproved. And the Lord answered me, and said, Write the vision, and make it plain upon tables, that he may run that readeth it. For the vision is yet for an appointed time, but at the end it shall speak, and not lie: though it tarry, wait for it; because it will surely come, it will not tarry. Behold, his soul which is lifted up is not upright in him: but the just shall live by his faith.’

> ”Bland dessa profetior fanns den i Habackuk 2:1–4: ’Jag vill stå på min vaktpost och ställa mig på tornet, och jag vill speja för att se vad Han skall säga till mig, och vad jag skall svara när jag blir tillrättavisad. Och Herren svarade mig och sade: Skriv synen och gör den tydlig på tavlor, så att den som läser den må kunna löpa. Ty synen gäller ännu för den bestämda tiden, men till slutet skall den tala och inte ljuga; om den dröjer, så vänta på den, ty den skall förvisso komma, den skall inte utebli. Se, hans själ som är uppblåst är inte rättskaffens i honom; men den rättfärdige skall leva genom sin tro.’

> “As early as 1842 the direction given in this prophecy to ‘write the vision, and make it plain upon tables, that he may run that readeth it,’ had suggested to Charles Fitch the preparation of a prophetic chart to illustrate the visions of Daniel and the Revelation. The publication of this chart was regarded as a fulfillment of the command given by Habakkuk. No one, however, then noticed that an apparent delay in the accomplishment of the vision—a tarrying time—is presented in the same prophecy. After the disappointment, this scripture appeared very significant: ‘The vision is yet for an appointed time, but at the end it shall speak, and not lie: though it tarry, wait for it; because it will surely come, it will not tarry. . . . The just shall live by his faith.’

> Redan år 1842 hade den anvisning som gavs i denna profetia, att ”skriva synen och göra den tydlig på tavlor, så att den som läser den må kunna löpa”, föranlett Charles Fitch att utarbeta en profetisk karta för att åskådliggöra synerna i Daniel och Uppenbarelseboken. Utgivningen av denna karta betraktades som en uppfyllelse av den befallning som gavs genom Habackuk. Ingen lade emellertid då märke till att ett skenbart dröjsmål i synens fullbordan — en väntetid — framställs i samma profetia. Efter besvikelsen framstod detta skriftställe som mycket betydelsefullt: ”Synen gäller ännu för den bestämda tiden, men till slutet skall den tala och inte ljuga; om den dröjer, så vänta på den, ty den skall förvisso komma, den skall inte utebli.... Den rättfärdige skall leva genom sin tro.”

> “A portion of Ezekiel’s prophecy also was a source of strength and comfort to believers: ‘The word of the Lord came unto me, saying, Son of man, what is that proverb that ye have in the land of Israel, saying, The days are prolonged, and every vision faileth? Tell them therefore, Thus saith the Lord God. . . . The days are at hand, and the effect of every vision. . . . I will speak, and the word that I shall speak shall come to pass; it shall be no more prolonged.’ ‘They of the house of Israel say, The vision that he seeth is for many days to come, and he prophesieth of the times that are far off. Therefore say unto them, Thus saith the Lord God; There shall none of My words be prolonged any more, but the word which I have spoken shall be done.’ Ezekiel 12:21–25, 27, 28.” The Great Controversy, 391–393.

> En del av Hesekiels profetia var också en källa till styrka och tröst för de troende: ”Herrens ord kom till mig; han sade: Du människobarn, vad är det för talesätt som ni har i Israels land, när ni säger: Tiden går, och av alla synerna blir det intet? Säg därför till dem: Så säger Herren Gud.... Tiden är nära, då varje syn skall fullbordas.... Ty jag skall tala, och det ord som jag talar skall gå i fullbordan; det skall inte längre fördröjas.” ”De av Israels hus säger: Den syn han ser gäller dagar långt fram i tiden, och det är om avlägsna tider han profeterar. Säg därför till dem: Så säger Herren Gud: Inget av mina ord skall längre fördröjas, utan det ord som jag har talat skall ske.” Hesekiel 12:21–25, 27, 28.” Den stora striden, 391–393.

The Millerites not only saw themselves fulfilling the parable of the ten virgins, and Habakkuk chapter two, but they were also led to see that the history where they were fulfilling these prophecies, was also Ezekiel’s identification of that very same history, where “the effect of every vision,” was to be fulfilled. The line of history that represents the sealing of the one hundred and forty-four thousand is where the effect of every vision is fulfilled!

Milleriterna såg inte bara sig själva som uppfyllelsen av liknelsen om de tio jungfrurna och Habackuk kapitel två, utan de leddes också till insikten att den historiska tid då de uppfyllde dessa profetior också var Hesekiels identifiering av just denna samma historia, där ”varje syns verkan” skulle fullbordas. Den historiska linje som representerar beseglingen av de etthundrafyrtiofyra tusen är den där varje syns verkan fullbordas!

The lines which represent the period of the latter rain and the sealing of the one hundred and forty-four thousand are brought together to establish that prophetic history invariably possess the signature of Alpha and Omega.

De linjer som representerar tiden för det sena regnet och förseglingen av de etthundrafyrtiofyra tusen förs samman för att fastslå att den profetiska historien ofrånkomligen bär Alfas och Omegas signatur.

Millerite history begins with the voice of the angel of Revelation ten, and ends with the same voice. September 11, 2001 begins with the first voice of Revelation chapter eighteen, and ends with the second voice of Revelation chapter eighteen. Habakkuk chapter two, begins with the voice of the watchmen, and ends with the voice of Jeremiah’s watchman. The first woe begins with Mohammed, and ends with Mohammed II. The second woe begins with the release of the four angels of Islam and ends with the restraint of Islam.

Milleriternas historia börjar med rösten från ängeln i Uppenbarelseboken tio och slutar med samma röst. Den 11 september 2001 börjar med den första rösten i Uppenbarelseboken arton och slutar med den andra rösten i Uppenbarelseboken arton. Habackuk kapitel två börjar med väktarnas röst och slutar med Jeremias väktares röst. Det första veropet börjar med Muhammed och slutar med Muhammed II. Det andra veropet börjar med de fyra islamska änglarnas frigivande och slutar med islams återhållande.

The methodology that is the latter rain is Isaiah’s “line upon line” methodology, and the lines that are brought together to identify and establish the message of the latter rain invariably contain the signature of Alpha and Omega. The first woe of Revelation chapter nine, begins with Mohammed and ends with Mohammed II. The period is divided into two types of warfare, the first being disorganized attacks upon Rome that began in earnest with Abubakar, and then a period of one hundred and fifty years where the first organized warfare of Islam was accomplished.

Den metodik som utgör det sena regnet är Jesajas metodik ”rad på rad”, och de rader som sammanförs för att identifiera och fastställa det sena regnets budskap bär ofrånkomligen Alfa och Omegans signatur. Det första ve-ropet i Uppenbarelseboken kapitel nio börjar med Muhammed och slutar med Muhammed II. Perioden är indelad i två slags krigföring, där det första utgörs av oorganiserade angrepp mot Rom som på allvar började med Abubakr, och därefter en period om etthundrafemtio år då islams första organiserade krigföring genomfördes.

The one hundred and fifty years is represented by the time prophecy of “five months”. The second woe also possesses a time prophecy which is three hundred and ninety-one years and fifteen days. Therefore, since the prophetic structure of the first and second woes identify the ending with the beginning, it contains a division between the sealing, and a specific period of time, The sealing process is represented at the beginning of the history of the first woe, and it is represented at the ending of the second woe.

De etthundrafemtio åren representeras av tidsprofetian om ”fem månader”. Det andra ve har också en tidsprofetia, vilken omfattar trehundranittioen år och femton dagar. Eftersom den profetiska strukturen i det första och det andra veet således identifierar slutet med början, innefattar den en åtskillnad mellan beseglingen och en bestämd tidsperiod. Beseglingsprocessen representeras i början av det första veets historia, och den representeras vid slutet av det andra veet.

What follows the sealing of verse four, in the first woe, is the “five months” (one hundred and fifty years). The five months is identified twice, once in verse five and again in verse ten. What precedes the sealing process of August 11, 1840 to October 22, 1844 in the second woe is the prophecy of the “hour, day, month, and year” (three hundred and ninety-one years and fifteen days), of verse fifteen. Together in one continuous line the fifth and sixth trumpets begin and end with an illustration of the sealing process.

Det som följer på beseglingen i vers fyra, i det första veet, är de ”fem månaderna” (ett hundra femtio år). De fem månaderna identifieras två gånger, en gång i vers fem och åter i vers tio. Det som föregår beseglingsprocessen från den 11 augusti 1840 till den 22 oktober 1844 i det andra veet är profetian om ”stunden, dagen, månaden och året” (tre hundra nittioett år och femton dagar), i vers femton. Tillsammans, i en enda sammanhängande linje, börjar och slutar den femte och sjätte basunen med en illustration av beseglingsprocessen.

As two lines, applied “line upon line” they identify a beginning and ending marked by Mohammed the first and Mohammed the second. “Line upon line,” they identify two distinct periods in each line, that is produced by each line possessing a time prophecy. In the history of the first woe, Islam was to “hurt” Rome, and in the second woe, it was to “kill” Rome. The first woe was a warfare of spears, swords and arrows, and the second woe introduced gunpowder as the weaponry.

Som två linjer, tillämpade ”rad på rad”, identifierar de en början och ett slut markerade av Muhammed den förste och Muhammed den andre. ”Rad på rad” identifierar de två åtskilda perioder i varje linje, vilket framgår av att varje linje innefattar en tidsprofetia. I den första veets historia skulle islam ”skada” Rom, och i det andra veet skulle det ”döda” Rom. Det första veet var ett krig med spjut, svärd och pilar, och det andra veet införde krut som beväpning.

> “VERSE 10. And they had tails like unto scorpions, and there were stings in their tails: and their power was to hurt men five months. 11. And they had a king over them, which is the angel of the bottomless pit, whose name in the Hebrew tongue is Abaddon, but in the Greek tongue hath his name Apollyon.

> ”VERS 10. Och de hade stjärtar lika skorpioners, och det fanns gaddar i deras stjärtar; och deras makt var att skada människorna i fem månader. 11. Och de hade en kung över sig, ängeln över avgrunden, vars namn på hebreiska är Abaddon, men på grekiska har han namnet Apollyon.

> “Thus far, Keith has furnished us with illustrations of the sounding of the first five trumpets. But we must now take leave of him, and proceed to the application of the new feature of the prophecy here introduced; namely, the prophetic periods.

> ”Hittills har Keith försett oss med illustrationer av de fem första trumpeterna, sådana de ljuda. Men vi måste nu ta avsked av honom och gå vidare till tillämpningen av det nya inslag i profetian som här introduceras, nämligen de profetiska tidsperioderna.

> “Their Power Was to Hurt Men Five Months.—1. The question arises, What men were they to hurt five months?—Undoubtedly the same they were afterward to slay (see verse 15); ‘The third part of men,’ or third of the Roman empire,—the Greek division of it.

> ”Deras makt var att skada människorna i fem månader.—1. Frågan uppstår: Vilka människor var det de skulle skada i fem månader?—Utan tvivel samma människor som de därefter skulle döda (se vers 15): ”den tredje delen av människorna”, eller den tredje delen av det romerska riket — dess grekiska del.

> “2. When were they to begin their work of torment? The 11th verse answers the question.

> ”2. När skulle de börja sitt plågoverk? Den elfte versen besvarar frågan.

> “(1) ‘They had a king over them.’ From the death of Mohammed until near the close of the thirteenth century, the Mohammedans were divided into various factions under several leaders, with no general civil government extending over them all. Near the close of the thirteenth century, Othman founded a government which has since been known as the Ottoman government, or empire, which grew until it extended over all the principal Mohammedan tribes, consolidating them into one grand monarchy.

> ”(1) ’De hade en konung över sig.’ Från Muhammeds död och till nära slutet av det trettonde århundradet var muhammedanerna uppdelade i olika fraktioner under flera ledare, utan någon allmän civil regering som sträckte sig över dem alla. Nära slutet av det trettonde århundradet grundade Othman en regering som sedan dess har varit känd som den osmanska regeringen, eller det osmanska riket, vilket växte tills det sträckte sig över alla de främsta muhammedanska stammarna och förenade dem till en enda stor monarki.

> “(2) The character of the king. ‘Which is the angel of the bottomless pit.’ An angel signifies a messenger, a minister, either good or bad, and not always a spiritual being. ‘The angel of the bottomless pit,’ or chief minister of the religion which came from thence when it was opened. That religion is Mohammedanism, and the sultan is its chief minister. ‘The Sultan, or grand Seignior, as he is indifferently called, is also Supreme Caliph, or high priest, uniting in his person the highest spiritual dignity with the supreme secular authority.’—World As It Is, p.361.

> ”(2) Kungens karaktär. ’Som är avgrundens ängel.’ En ängel betecknar en budbärare, en tjänare, antingen god eller ond, och inte alltid en andlig varelse. ’Avgrundens ängel’, eller främste tjänare för den religion som kom därifrån när den öppnades. Den religionen är muhammedanismen, och sultanen är dess främste tjänare. ’Sultanen, eller den store seignioren, som han utan åtskillnad kallas, är också högste kalif, eller överstepräst, och förenar i sin person den högsta andliga värdigheten med den högsta världsliga auktoriteten.’—World As It Is, s. 361.

> “(3) His name. In Hebrew, ‘Abaddon,’ the destroyer; in Greek, ‘Apollyon,’ one that exterminates, or destroys. Having two different names in two languages, it is evident that the character, rather than the name of the power, is intended to be represented. If so, as expressed in both languages, he is a destroyer. Such has always been the character of the Ottoman government.

> ”(3) Hans namn. På hebreiska ”Abaddon”, fördärvaren; på grekiska ”Apollyon”, en som utrotar eller förgör. Genom att ha två olika namn på två språk är det uppenbart att det är maktens karaktär, snarare än dess namn, som avses att framställas. Om så är fallet, är han, såsom det uttrycks på båda språken, en fördärvare. Sådan har alltid den osmanska regeringens karaktär varit.

> “But when did Othman make his first assault on the Greek empire?—According to Gibbon, Decline and Fall, etc., ‘Othman first entered the territory of Nicomedia on the 27th day of July, 1299.’

> ”Men när företog Othman sitt första angrepp mot det grekiska riket?—Enligt Gibbon, Decline and Fall, etc., ’Othman inträdde först på Nikomedias område den 27 juli 1299.’”

> “The calculations of some writers have gone upon the supposition that the period should begin with the foundation of the Ottoman empire; but this is evidently an error; for they were not only to have a king over them, but were to torment men five months. But the period of torment could not begin before the first attack of the tormentors, which was, as above stated, July 27, 1299.

> ”Beräkningarna hos somliga författare har utgått från antagandet att perioden skulle börja med grundandet av det osmanska riket; men detta är uppenbarligen ett misstag; ty de skulle inte bara ha en kung över sig, utan också plåga människorna i fem månader. Men plågoperioden kunde inte börja före plågoandarnas första angrepp, vilket, såsom ovan anförts, var den 27 juli 1299.

> “The calculation which follows, founded on this starting-point, was made and published in a work entitled, Christ’s Second Coming, etc., by J. Litch, in 1838.

> ”Den beräkning som följer, grundad på denna utgångspunkt, gjordes och publicerades i ett verk med titeln Kristi andra ankomst, etc., av J. Litch, år 1838.

> “‘And their power was to hurt men five months.’ Thus far their commission extended, to torment by constant depredations, but not politically to kill them. ‘Five months,’ thirty days to a month, give us one hundred and fifty days; and these days, being symbolic, signify one hundred and fifty years. Commencing July 27, 1299, the one hundred and fifty years reach to 1449. During that whole period the Turks were engaged in an almost perpetual warfare with the Greek empire, but yet without conquering it. They seized upon and held several of the Greek provinces, but still Greek independence was maintained in Constantinople. But in 1449, the termination of the one hundred and fifty years, a change came, the history of which will be found under the succeeding trumpet.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 505–507.

> ”Och deras makt var att skada människorna i fem månader.” Så långt sträckte sig deras uppdrag: att plåga genom ständiga härjningar, men inte att politiskt döda dem. ”Fem månader”, trettio dagar på en månad, ger oss ett hundra femtio dagar; och dessa dagar, eftersom de är symboliska, betecknar ett hundra femtio år. Med början den 27 juli 1299 når de ett hundra femtio åren fram till 1449. Under hela denna period var turkarna engagerade i nästan oavbruten krigföring mot det grekiska riket, men utan att ändå erövra det. De lade beslag på och behöll flera av de grekiska provinserna, men ändå upprätthölls grekiskt oberoende i Konstantinopel. Men år 1449, vid slutet av de ett hundra femtio åren, inträdde en förändring, vars historia återfinns under den efterföljande basunen.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 505–507.

Uriah Smith is citing Josiah Litch’s calculation of the one hundred and fifty years, which when concluded, represents a starting point for the three hundred and ninety-one year and fifteen-day prophecy in the next Trumpet. Commenting on Litch’s prediction concerning these two connected time prophecies Sister White recorded:

Uriah Smith citerar Josiah Litchs beräkning av de etthundrafemtio åren, vilka, när de avslutas, utgör en utgångspunkt för profetian om trehundranittioett år och femton dagar i nästa basun. Med hänvisning till Litchs förutsägelse beträffande dessa två sammanhängande tidsprofetior nedtecknade syster White:

> “In the year 1840 another remarkable fulfillment of prophecy excited widespread interest. two years before, Josiah Litch, one of the leading ministers preaching the second advent, published an exposition of Revelation 9, predicting the fall of the Ottoman Empire. According to his calculations, this power was to be overthrown . . . on the 11th of August, 1840, when the Ottoman power in Constantinople may be expected to be broken. And this, I believe, will be found to be the case.’

> ”År 1840 väckte ännu ett märkligt uppfyllande av profetian vidsträckt intresse. Två år tidigare hade Josiah Litch, en av de ledande förkunnarna av den andra ankomsten, publicerat en utläggning av Uppenbarelseboken 9, där han förutsade det osmanska rikets fall. Enligt hans beräkningar skulle denna makt störtas ... den 11 augusti 1840, då den osmanska makten i Konstantinopel kan förväntas bli bruten. Och detta, tror jag, skall visa sig vara fallet.’

> “At the very time specified, Turkey, through her ambassadors, accepted the protection of the allied powers of Europe, and thus placed herself under the control of Christian nations. The event exactly fulfilled the prediction. When it became known, multitudes were convinced of the correctness of the principles of prophetic interpretation adopted by Miller and his associates, and a wonderful impetus was given to the advent movement. Men of learning and position united with Miller, both in preaching and in publishing his views, and from 1840 to 1844 the work rapidly extended.” The Great Controversy, 334, 335.

> ”Vid den exakt angivna tiden godtog Turkiet, genom sina ambassadörer, de allierade europeiska makternas beskydd och ställde sig därigenom under de kristna nationernas kontroll. Händelsen uppfyllde förutsägelsen exakt. När detta blev känt, blev skaror övertygade om riktigheten i de principer för profetisk uttolkning som antagits av Miller och hans medarbetare, och adventrörelsen fick en underbar drivkraft. Lärda och inflytelserika män förenade sig med Miller, både i att predika och i att offentliggöra hans uppfattningar, och från 1840 till 1844 utbredde sig verket hastigt.” Den stora striden, 334, 335.

The first and second woes are connected by two interconnected time prophecies. The first woe, begins with an illustration of the sealing and the second woe, ends with the history of August 11, 1840 until the sounding of the seventh trumpet on October 22, 1844, which is also an illustration of the sealing. The beginning and ending bear the signature of Alpha and Omega, because, as with the history in which Christ confirmed the covenant for a week, the period is divided into two parts. The first period begins with the first Mohammed, and ends with the second Mohammed. The second period begins with “a voice from the four horns of the golden altar which is before God,” and it ends with the “voice” of Christ, swearing “by him that liveth for ever and ever, who created heaven, and the things that therein are, and the earth, and the things that therein are, and the sea, and the things which are therein, that there should be time no longer.”

Det första och andra veropet är förbundna genom två sammanlänkade tidsprofetior. Det första veropet börjar med en illustration av beseglingen, och det andra veropet avslutas med historien från den 11 augusti 1840 fram till ljudandet av den sjunde basunen den 22 oktober 1844, vilket också är en illustration av beseglingen. Början och slutet bär Alfas och Omegas signatur, därför att perioden, liksom i den historia där Kristus stadfäste förbundet under en vecka, är indelad i två delar. Den första perioden börjar med den förste Mohammed och slutar med den andre Mohammed. Den andra perioden börjar med ”en röst från de fyra hornen på det gyllene altaret som är inför Gud”, och den slutar med Kristi ”röst”, svärjande ”vid honom som lever i evigheters evighet, som skapade himmelen och det som är däri, och jorden och det som är därpå, och havet och det som är däri, att tiden icke mer skall vara.”

We will continue this study in the next article.

Vi kommer att fortsätta denna studie i nästa artikel.

> “Any question that Satan can arouse in the mind to create doubt in regard to the grand history of the past travels of the people of God will please his satanic majesty and is an offense to God. The tidings of the Lord’s soon coming in power and great glory to our world is truth, and in 1840 many voices were raised in its proclamation.” Manuscript Releases, volume 9, 134.

> ”Varje fråga som Satan kan väcka i sinnet för att skapa tvivel beträffande den storslagna historien om Guds folks färdväg i det förflutna behagar hans sataniska majestät och är en förolämpning mot Gud. Budskapet om Herrens snara ankomst i makt och stor härlighet till vår värld är sanning, och år 1840 höjdes många röster för att förkunna det.” Manuscript Releases, volym 9, 134.

Back to Articles