Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Seventy-Three

Daniels bok - nummer etthundrasjuttiotre

The Papal Shadows: Unveiling the Influence and Intentions Behind “Hitler’s Pope”

De påvliga skuggorna: Avslöjandet av inflytandet och avsikterna bakom ”Hitlers påve”

Author

Jeff Pippenger

Published

April 3, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

In the book titled, Hitler’s Pope, the author John Cornwell starts the story of the future pope who reigned when Hitler ruled Germany, with his grandfather and Pope Pius IX, who were driven out of the City of Rome. When Pius IX fled from the city of Rome, disguised as a nun, the only man he took with him was the future pope’s grandfather. Cornwall addresses the close relationship of the two men, and thereafter identifies how the future pope’s father also was connected with the power center of the Catholic Church. In doing so he identifies the social, political and religious environment of the history from the time of Pius IX, through World War II. The overview of history is tremendously informative.

I boken med titeln *Hitler’s Pope* inleder författaren John Cornwell berättelsen om den blivande påven, som regerade när Hitler härskade i Tyskland, med dennes farfar och påven Pius IX, vilka drevs ut ur staden Rom. När Pius IX flydde från staden Rom, förklädd till nunna, var den ende man han tog med sig den blivande påvens farfar. Cornwell behandlar de båda männens nära relation och visar därefter hur den blivande påvens far också var förbunden med den katolska kyrkans maktcentrum. Därigenom skildrar han den sociala, politiska och religiösa miljön i historien från Pius IX:s tid fram till andra världskriget. Den historiska översikten är oerhört informativ.

> “Another step in papal assumption was taken, when, in the eleventh century, Pope Gregory VII proclaimed the perfection of the Roman Church. Among the propositions which he put forth was one declaring that the church had never erred, nor would it ever err, according to the Scriptures. But the Scripture proofs did not accompany the assertion. The proud pontiff also claimed the power to depose emperors, and declared that no sentence which he pronounced could be reversed by anyone, but that it was his prerogative to reverse the decisions of all others.

> Ytterligare ett steg i det påvliga övermodet togs, när påven Gregorius VII på elvahundratalet förkunnade den romerska kyrkans fullkomlighet. Bland de satser som han framlade fanns en som förklarade att kyrkan aldrig hade felat och inte heller någonsin skulle fela, enligt Skrifterna. Men några skriftbevis åtföljde inte påståendet. Den stolte pontifexen gjorde också anspråk på makten att avsätta kejsare och förklarade att ingen dom som han avkunnade kunde upphävas av någon, men att det var hans prerogativ att upphäva alla andras beslut.

> “A striking illustration of the tyrannical character of this advocate of infallibility was given in his treatment of the German emperor, Henry IV. For presuming to disregard the pope’s authority, this monarch was declared to be excommunicated and dethroned. Terrified by the desertion and threats of his own princes, who were encouraged in rebellion against him by the papal mandate, Henry felt the necessity of making his peace with Rome. In company with his wife and a faithful servant he crossed the Alps in midwinter, that he might humble himself before the pope. Upon reaching the castle whither Gregory had withdrawn, he was conducted, without his guards, into an outer court, and there, in the severe cold of winter, with uncovered head and naked feet, and in a miserable dress, he awaited the pope’s permission to come into his presence. Not until he had continued three days fasting and making confession, did the pontiff condescend to grant him pardon. Even then it was only upon condition that the emperor should await the sanction of the pope before resuming the insignia or exercising the power of royalty. And Gregory, elated with his triumph, boasted that it was his duty to pull down the pride of kings.” The Great Controversy, 57.

> ”En slående illustration av den tyranniska karaktären hos denne förespråkare för ofelbarheten gavs i hans behandling av den tyske kejsaren Henrik IV. Därför att denne monark dristade sig att åsidosätta påvens myndighet, förklarades han vara exkommunicerad och avsatt från tronen. Förskräckt över att ha övergivits av sina egna furstar och över deras hotelser, vilka uppmuntrades till uppror mot honom genom det påvliga påbudet, insåg Henrik nödvändigheten av att försona sig med Rom. Tillsammans med sin hustru och en trogen tjänare korsade han Alperna mitt i vintern, för att kunna ödmjuka sig inför påven. När han nådde det slott dit Gregorius hade dragit sig tillbaka, fördes han, utan sina livvakter, in på en yttre borggård, och där, i vinterns stränga köld, med obetäckt huvud och bara fötter samt klädd i usla kläder, väntade han på påvens tillåtelse att få träda fram inför honom. Först sedan han i tre dagar hade fortsatt att fasta och avlägga bekännelse, nedlät sig påven att bevilja honom förlåtelse. Och även då skedde det endast på villkor att kejsaren skulle invänta påvens godkännande innan han återtog de kungliga insignierna eller utövade kungamakten. Och Gregorius, uppfylld av triumf, skröt med att det var hans plikt att bryta kungars högmod.” Den stora striden, 57.

Gregory VII was an “advocate of infallibility,” but the ridiculous claim was not made an official doctrine (dogma), until Pius IX, who made the foolish claim an established doctrine at the first Vatican Council. The doctrine was passed July 18, 1870, one hundred and fifty years to the day before the first disappointment of the one hundred and forty-four thousand.

Gregorius VII var en ”förespråkare för ofelbarheten”, men det löjeväckande påståendet gjordes inte till officiell lära (dogm) förrän av Pius IX, som gjorde detta dåraktiga påstående till fastställd lära vid Första Vatikankonciliet. Läran antogs den 18 juli 1870, på dagen etthundrafemtio år före den första besvikelsen för de etthundrafyrtiofyra tusen.

What is informative about the history is that when Pius IX organized the first Vatican Council, and implemented his doctrine of infallibility, his motivation was brought about by his hatred of what was called “modernism.” It was not rooted in the idea that a pope could make no errors when defining biblical doctrines, it was a defense of the papal opposition to the influence that had been produced by the French Revolution. It was directed against what would ultimately be known as Communism.

Det som är upplysande i historien är att när Pius IX sammankallade Första Vatikankonciliet och genomförde sin lära om ofelbarhet, föranleddes hans motiv av hans hat mot det som kallades ”modernism”. Det hade inte sin grund i föreställningen att en påve inte kunde begå några fel när han definierade bibliska läror; det var ett försvar för det påvliga motståndet mot det inflytande som den franska revolutionen hade frambringat. Det var riktat mot det som slutligen skulle bli känt som kommunismen.

The French Revolution brought about an upheaval in the ruling structure of European nations, with a particular hatred for the monarchy that is the papacy. It was an Italian Republican revolt that had temporarily driven Pius IX, and his right-hand man out of Rome. The “modernism,” that was represented by the various philosophies that were produced by the French Revolution was Pius IX’s, arch enemy, and his doctrine of infallibility was designed to sustain every claim that the pope made against the modernists ideas that were produced by the French Revolution.

Franska revolutionen medförde en omvälvning i de europeiska nationernas härskande struktur, med ett särskilt hat mot den monarki som påvedömet utgör. Det var ett italienskt republikanskt uppror som tillfälligt hade drivit Pius IX och hans högra hand ut ur Rom. Den ”modernism” som representerades av de olika filosofier som frambringades av Franska revolutionen var Pius IX:s ärkefiende, och hans lära om ofelbarhet var avsedd att upprätthålla varje anspråk som påven framställde mot de modernistiska idéer som frambringades av Franska revolutionen.

Daniel chapter eleven, verse forty identifies that in 1798, the king of the south (atheistic France), delivered the deadly wound to the king of the north (the papacy).

Daniel kapitel elva, vers fyrtio, identifierar att år 1798 tillfogade kungen i söder (det ateistiska Frankrike) det dödliga såret åt kungen i norr (påvedömet).

Pius IX’s doctrine of infallibility was connected with the war represented by verse forty of Daniel eleven, and from the latter part of 1869 to the following year Pius IX called together the first Vatican Council, known as Vatican 1, for the purpose of confirming that the pope was the head of Catholicism, and that Catholicism was the head of all the churches, as had been proclaimed by Justinian’s decree in the year 533.

Pius IX:s lära om ofelbarhet stod i samband med det krig som återges i vers fyrtio i Daniel elva, och från senare delen av år 1869 till det följande året sammankallade Pius IX det första Vatikankonciliet, känt som Vatikanen I, i syfte att bekräfta att påven var katolicismens överhuvud och att katolicismen var överhuvud för alla kyrkorna, såsom hade förkunnats genom Justinians dekret år 533.

The Second Vatican Council, also known as Vatican II, was held from 1962 to 1965. It was a landmark event in the history of the Catholic Church, and one of the most significant ecumenical councils in modern times. The council convened under the leadership of Pope John XXIII and continued during the pontificate of Pope Paul VI after John XXIII’s death in 1963. It is important to recognize the distinct difference between these two councils.

Andra Vatikankonciliet, även känt som Vaticanum II, hölls från 1962 till 1965. Det var en milstolpe i den katolska kyrkans historia och ett av de mest betydelsefulla ekumeniska koncilierna i modern tid. Konciliet sammankallades under ledning av påve Johannes XXIII och fortsatte under påve Paulus VI:s pontifikat efter Johannes XXIII:s död 1963. Det är viktigt att erkänna den tydliga skillnaden mellan dessa två koncilier.

The first council was to establish what is called the “primacy,” of the pope, meaning that the pope is the supreme ruler, teacher and shepherd of the Church, responsible for preserving and interpreting the doctrines of faith. His authority consisted in defining dogmas, issuing doctrinal decrees, and making authoritative pronouncements on matters of faith and morals, known as papal infallibility. It includes the pope’s jurisdictional authority over the universal church, including the power to appoint bishops, regulate the sacraments, and govern the church’s administration.

Det första konciliet skulle fastställa det som kallas påvens ”primat”, vilket innebär att påven är Kyrkans högste härskare, lärare och herde, ansvarig för att bevara och tolka trons läror. Hans auktoritet bestod i att definiera dogmer, utfärda läromässiga dekret och avge auktoritativa uttalanden i frågor som rör tro och moral, känt som påvlig ofelbarhet. Det inbegriper påvens jurisdiktionella myndighet över den universella kyrkan, däribland makten att utnämna biskopar, reglera sakramenten och styra kyrkans administration.

The second council was to redirect the church into an ecumenical entity. The councils were directly opposite propositions. The conservative first council was contradicted by the liberal second council. Those two factions were as different as night and day, and the prophecy that is attributed to the three secrets of Fatima identify an internal war fitly represented by these two councils.

Det andra konciliet skulle omdirigera kyrkan till en ekumenisk enhet. Koncilierna var direkt motsatta ståndpunkter. Det konservativa första konciliet motsades av det liberala andra konciliet. Dessa två fraktioner var så olika som natt och dag, och den profetia som tillskrivs Fatimas tre hemligheter identifierar ett inre krig, träffande representerat av dessa två koncilier.

The prophecy identifies a class who uphold the primacy represented by Pius IX as being represented by what is either called the “white pope,” the “good pope,” or the “good bishop”, and the other class, associated with Vatican II, are represented by the “black pope,” or the “bad pope,” or the “bad bishop.” The controversy of the two political concepts is represented when you visit the shrine of the miracle of Fatima, in Fatima, Portugal. When entering, the walkway is set between a statue of a black pope on one side, and a white pope on the other side.

Profetian identifierar en grupp som upprätthåller det företräde som representeras av Pius IX såsom representerad av det som antingen kallas den ”vite påven”, den ”gode påven” eller den ”gode biskopen”, och den andra gruppen, förknippad med Andra Vatikankonciliet, representeras av den ”svarte påven”, eller den ”onde påven”, eller den ”onde biskopen”. Kontroversen mellan de två politiska begreppen framställs när man besöker helgedomen för miraklet i Fatima, i Fatima, Portugal. Vid inträdet är gångvägen placerad mellan en staty av en svart påve på ena sidan och en vit påve på den andra sidan.

It therefore becomes part of the heritage of the man that would ultimately become what the book identifies as Hitler’s pope, that his roots are entwined in the struggle between modernism (the king of the south), and papal primacy (the king of the north).

Det blir därför en del av arvet hos den man som till sist skulle bli vad boken identifierar som Hitlers påve, att hans rötter är sammanflätade med kampen mellan modernismen (kungen i söder) och den påvliga primaten (kungen i norr).

It is to be understood that the author of the book we are considering was a Catholic of good standing, and his stated purpose for writing the book was to shed light upon the claim that the pope that reigned during World War 2 had supported Hitler, the Nazi’s or had any culpability in the holocaust against the Jews, and others. When Cornwell addresses Pius XII’s grandfather, who was the right-hand man that ordained the Vatican 1 council, the history of the struggle between the kings of the south and north is being acted out in that very history. When the “Republicanism” revolution reached Italy, for about a year, the Italians drove Pius IX out of the city of Rome, and from then on, even after he returned, all the papacy has ever owned was the one hundred and ten acres, known as Vatican City.

Det bör förstås att författaren till den bok vi behandlar var en katolik i gott anseende, och hans uttalade syfte med att skriva boken var att kasta ljus över påståendet att den påve som regerade under andra världskriget hade stött Hitler, nazisterna eller på något sätt burit skuld i Förintelsen mot judarna och andra. När Cornwell behandlar Pius XII:s farfar, som var den högra hand som genomdrev Första Vatikankonciliet, utspelas historien om kampen mellan söderns och nordens kungar i just denna historia. När den ”republikanska” revolutionen nådde Italien, drev italienarna under omkring ett år Pius IX ut ur staden Rom, och därefter, även sedan han återvänt, var allt som påvedömet någonsin ägde de etthundratio tunnland som är kända som Vatikanstaten.

The only way he was even able to return to the Vatican is with the help of French troops, and a loan from the Rothschilds, the infamous Jewish bankers. To intelligently understand the papal complicity in the holocaust during World War II, requires some basic understanding of Europe’s attitude towards the Jews since the crucifixion of Christ. The book suggests that antisemitism and racism are two different attitudes, claiming Hitler’s hatred of the Jews was racist, for Hitler viewed the Jews as a lesser category of human beings, whereas antisemitism was the hatred of the Jews because they killed God. Whether they are one and the same, or there is actually a distinction between the two, the reality of the plight of the Jews is worth understanding.

Det enda sätt på vilket han över huvud taget kunde återvända till Vatikanen var med hjälp av franska trupper och ett lån från Rothschilds, de ökända judiska bankirerna. För att på ett insiktsfullt sätt förstå påvens medskyldighet till Förintelsen under andra världskriget krävs en grundläggande förståelse av Europas hållning till judarna sedan Kristi korsfästelse. Boken antyder att antisemitism och rasism är två skilda attityder och hävdar att Hitlers hat mot judarna var rasistiskt, eftersom Hitler betraktade judarna som en lägre kategori av människor, medan antisemitism var hatet mot judarna därför att de dödade Gud. Huruvida dessa är ett och samma, eller om det faktiskt finns en åtskillnad mellan de två, är verkligheten i judarnas öde värd att förstå.

For instance, in America today if the word “ghetto,” is used most think it is the definition of the poor, run down side of town. But the term “ghetto,” originally referred to a section of a city, especially in Venice, Italy, where Jews were compelled to live during the Middle Ages. The first ghetto was established in Venice in 1516, when the Venetian Republic confined Jews to a designated area of the city known as the “geto nuovo” (new foundry), which eventually became known as the ghetto.

Till exempel tänker de flesta i Amerika i dag, om ordet ”ghetto” används, att det betecknar den fattiga, nedgångna delen av staden. Men termen ”ghetto” avsåg ursprungligen en del av en stad, särskilt i Venedig i Italien, där judar under medeltiden tvingades bo. Det första ghettot upprättades i Venedig år 1516, när den venetianska republiken begränsade judarna till ett avgränsat område i staden, känt som ”geto nuovo” (det nya gjuteriet), vilket så småningom kom att bli känt som ghettot.

In Europe through the Middle Ages, Jews were restricted as to where they could live, and also the professions they were allowed to practice. The restrictions were based upon the old definition of antisemitism, which referred to the belief that the Jews had killed God, and that all of their subsequent problems had been brought upon themselves through their own actions.

I Europa under medeltiden var judar begränsade beträffande var de fick bo och även vilka yrken de tilläts utöva. Begränsningarna grundade sig på den äldre definitionen av antisemitism, som syftade på föreställningen att judarna hade dödat Gud och att alla deras efterföljande problem hade dragits över dem genom deras egna handlingar.

In the Middle Ages, it was an established tradition that Christians could not lend money or accept interest for a loan. The Jews were exempt from that restriction, and lending money became one of the professions that Jews were allowed to perform. The Jewish bankers, such as the Rothschild family, were the money changers in response to legal restrictions against what professions they were allowed to perform. When Pius IX needed funds to return to the Vatican, the frustration of no longer ruling the city of Rome was magnified by his need to reach out to the Jews for money.

Under medeltiden var det en etablerad tradition att kristna inte fick låna ut pengar eller ta ut ränta på ett lån. Judarna var undantagna från denna inskränkning, och utlåning av pengar blev ett av de yrken som judar tilläts utöva. De judiska bankirerna, såsom familjen Rothschild, var penningväxlarna till följd av de rättsliga begränsningarna av vilka yrken de tilläts utöva. När Pius IX behövde medel för att återvända till Vatikanen, förstärktes frustrationen över att inte längre härska över staden Rom av hans behov av att vända sig till judarna för pengar.

Prior to his being driven out of Rome Pius IX had appeared to be in one of two camps concerning the Jews and the church’s relation to the Jews. The two camps consisted of those who believed the Jews, no matter what happens to them, are simply getting what they deserve, and the other tended to show a little mercy towards the Jews. When Pius IX returned to the Vatican, after being driven out, the mercy he had sometimes manifested prior to his exile was never manifested again. Before his exile he had shut down the ghetto in the city of Rome, and after his return he re-established the ghetto, and began a taxation upon the Jews in order to regroup his financial losses.

Innan Pius IX drevs ut ur Rom tycktes han tillhöra det ena av två läger i fråga om judarna och kyrkans förhållande till dem. De två lägren bestod av dem som ansåg att judarna, vad som än händer dem, helt enkelt får vad de förtjänar, och det andra var benäget att visa judarna en smula barmhärtighet. När Pius IX återvände till Vatikanen efter att ha drivits bort, visade sig den barmhärtighet han stundom hade visat före sin landsflykt aldrig mer. Före sin landsflykt hade han avskaffat ghettot i staden Rom, och efter sin återkomst återupprättade han ghettot och började beskatta judarna för att återvinna sina ekonomiska förluster.

Pope Pius IX’s right-hand man was Marcantonio Pacelli, the grandfather of Hitler’s pope. He was an attorney that belonged to a special class of attorneys that supported the papacy. His son became part of that same elite class of attorneys, as did his grandson, who would ultimately become Hitler’s pope. After the book runs through the history of Eugenio Pacelli’s grandfather, his father, and his youth and education, it addresses the position that Pacelli took up as he began his work for the papacy. As an attorney, descending from the elite papal attorneys, he was picked to head up a department that specialized in contracts, which are called concords. In 1901 Pacelli was brought into the office of the Papal Secretariat of State.

Påve Pius IX:s högra hand var Marcantonio Pacelli, farfadern till Hitlers påve. Han var jurist och tillhörde en särskild krets av jurister som understödde påvedömet. Hans son blev en del av samma elitkrets av jurister, liksom hans sonson, som slutligen skulle bli Hitlers påve. Efter att boken har gått igenom historien om Eugenio Pacellis farfar, hans far samt hans ungdom och utbildning, behandlar den den ställning som Pacelli intog när han började sitt arbete för påvedömet. Som jurist, härstammande från de elitjurister som tjänade påven, utsågs han att leda en avdelning som var specialiserad på avtal, vilka kallas konkordat. År 1901 knöts Pacelli till Påvliga statssekretariatets kansli.

Pacelli became the envoy to the nations. Prophetically Pacelli became the legal point of contact that consummated the fornication of the kings of the earth with the papacy. In 1903, Pius X was coronated as pope. Immediately he began to attack the “intellectual poison” that produced “relativism and skepticism.” The man who ran Pius X’s effort to eradicate “modernism” was Umberto Benigni, who worked in the same office as Pacelli. Benigni once stated of a group of world-class historians, that they were men for whom, “history is nothing but a continual desperate attempt to vomit. For this sort of human being there is only one remedy: the inquisition!” To Benigni, a historian that expressed any sympathy with the ideas that came from the French Revolution were to be executed.

Pacelli blev sändebudet till nationerna. Profetiskt blev Pacelli den juridiska kontaktpunkt som fullbordade jordens kungars otukt med påvedömet. År 1903 kröntes Pius X till påve. Omedelbart började han angripa det ”intellektuella gift” som gav upphov till ”relativism och skepticism”. Den man som ledde Pius X:s ansträngningar att utrota ”modernismen” var Umberto Benigni, som arbetade på samma kontor som Pacelli. Benigni sade en gång om en grupp historiker av världsklass att de var män för vilka ”historien inte är något annat än ett ständigt desperat försök att kräkas. För denna sorts människor finns det bara ett botemedel: inkvisitionen!” För Benigni skulle en historiker som uttryckte någon som helst sympati för de idéer som kom från den franska revolutionen avrättas.

Officially, Benigni ran the propaganda ministry for the papacy, but unofficially he also ran a clandestine spy network, designed to identify any Catholics that had any sympathy for the “modernism,” that had originated with the king of the south. Ultimately in 1910, his work produced a directive that obliged employees of the papacy to swear an oath, called the Antimodernist Oath. It is still in force. To be employed by the Vatican you must swear to a hatred of modernist ideas, which today we would call communistic ideas.

Officiellt ledde Benigni påvedömets propagandaministerium, men inofficiellt ledde han också ett hemligt spionnätverk, avsett att identifiera alla katoliker som hyste någon sympati för den ”modernism” som hade sitt ursprung hos kungen i södern. Slutligen frambringade hans arbete år 1910 ett direktiv som ålade påvedömets anställda att avlägga en ed, kallad den antimodernistiska eden. Den är fortfarande i kraft. För att vara anställd av Vatikanen måste man svära på att hysa hat mot modernistiska idéer, vilka vi i dag skulle kalla kommunistiska idéer.

In the summary of Cronwell’s book, on the flyleaf it states, “In the first decade of the century, as a brilliant young Vatican lawyer, Pacelli helped shape an ideology of unprecedented papal power; during the 1920’s he employed cunning and blackmail to impose power in Germany. In 1933, Hitler became his perfect negotiating partner and a concordant was established that granted religious and educational advantages to the Catholic Church in exchange for Catholic withdrawal from social and political action. This ‘voluntary’ abdication of political Catholicism imposed from Rome facilitated the rise of Nazism.

I sammanfattningen av Cronwells bok står det på skyddsomslagets flik: ”Under seklets första årtionde bidrog Pacelli, som en briljant ung vatikanjurist, till att forma en ideologi om en aldrig tidigare skådad påvlig makt; under 1920-talet använde han list och utpressning för att genomdriva makt i Tyskland. År 1933 blev Hitler hans perfekte förhandlingspartner, och ett konkordat upprättades som gav den katolska kyrkan religiösa och utbildningsmässiga fördelar i utbyte mot katolikernas tillbakadragande från socialt och politiskt handlande. Denna från Rom påtvingade ’frivilliga’ abdikation av den politiska katolicismen underlättade nazismens uppgång.”

At a cabinet meeting on July 14, 1933, Adolph Hitler expressed his opinion that very month that the concordance manufactured by Pacelli with the Nazi’s gave Germany created “an area of trust…. In the developing struggle against international Jewry.”

Vid ett regeringssammanträde den 14 juli 1933 uttryckte Adolf Hitler den uppfattningen att det konkordat som Pacelli just den månaden hade ingått med nazisterna gav Tyskland och skapade ”ett område av förtroende … i den tilltagande kampen mot den internationella judendomen.”

Cornwell’s book was not well received by Catholics who refused to accept the evidence that Pacelli was the primary reason that Hitler was able to rise to power, for Germany was a majority of Catholics. Pacelli had struck an agreement that prevented the Catholic publishing house, Catholic news agencies and Catholic schools from saying anything about the direction of Hitler from 1933 onward. The book traces the obvious anti-Semitic bent of Pacelli, who thereafter became the pope during World War II. At least three items can be established on very reliable historical sources from the book.

Cornwells bok mottogs inte väl av katoliker som vägrade att godta bevisen för att Pacelli var den främsta orsaken till att Hitler kunde stiga till makten, eftersom Tyskland hade en katolsk majoritetsbefolkning. Pacelli hade ingått en överenskommelse som från och med 1933 hindrade det katolska förlaget, katolska nyhetsbyråer och katolska skolor från att säga något om den riktning Hitler tog. Boken följer Pacellis uppenbart antisemitiska hållning; han blev därefter påve under andra världskriget. Minst tre förhållanden kan fastställas på grundval av mycket tillförlitliga historiska källor i boken.

The first is the warfare of the king of the north and the king of the south, as represented in Daniel chapter eleven. In that warfare the enemies are Catholicism against atheism, the pope against Communism. The other point is that the pope employed Nazism as his proxy army against atheism during World War II, just as the pope employed apostate Protestantism in 1989, as its proxy army against the atheism of the USSR. The book also identifies the internal and external prophetic structure represented by the satanic messages that came forth from the miracle at Fatima.

Det första är krigföringen mellan kungen i norr och kungen i söder, såsom den framställs i Daniel kapitel elva. I den krigföringen är fienderna katolicism mot ateism, påven mot kommunismen. Den andra punkten är att påven använde nazismen som sin ställföreträdande armé mot ateismen under andra världskriget, alldeles som påven använde avfällig protestantism år 1989 som sin ställföreträdande armé mot Sovjetunionens ateism. Boken identifierar också den inre och yttre profetiska struktur som representeras av de sataniska budskap som utgick från miraklet i Fatima.

The borderline war of Raphia, represented in verses eleven and twelve of Daniel eleven, represent the war of the borderline currently playing out in the Ukraine. The ancient war was a hot war, the second is the second proxy war, with the proxy armies involved in mortal interaction. Raphia identifies the borderline war as being between the king of the north and the king of the south, but prophecy teaches that until the soon coming Sunday law, the whore of Tyre is forgotten, Jezebel is in Samaria, and Herodias skipped Herod’s birthday party. Those three witnesses of the role of the king of the north in this current history, is that she is behind the scenes pulling the strings. The hot wars, proxy wars and cold wars that happen while she is forgotten are accomplished by her proxy armies.

Gränskriget vid Rafia, som återges i verserna elva och tolv i Daniel elva, motsvarar det gränskrig som nu utspelas i Ukraina. Det forntida kriget var ett hett krig; det andra är det andra proxikriget, där proxyarméerna är involverade i dödlig konfrontation. Rafia identifierar gränskriget som ett krig mellan kungen i norr och kungen i söder, men profetian lär att ända fram till den snart kommande söndagslagen är skökan i Tyrus bortglömd, Isebel är i Samarien, och Herodias uteblev från Herodes födelsedagsfest. Dessa tre vittnen om kungen i norrs roll i denna nuvarande historia visar att hon bakom kulisserna drar i trådarna. De heta krigen, proxikrigen och de kalla krigen som äger rum medan hon är bortglömd, genomförs av hennes proxyarméer.

Russia is the king of the south, and it is now involved in a borderline war that is being financed by the globalists of the Western world, primarily the progressive Democrats and RINO (Republican In Name Only) Republicans in the United States. When the United States is represented as the king of the north’s proxy army in verse forty of Daniel eleven, its two prophetic characteristics are military might and financial power. The United States is accomplishing the same work in Ukraine that it did in 1989, helping the Pope against Russia, and the proxy army on the ground, defending Ukraine, is so full of Nazi supporters that even the mainstream media cannot deny it. Rome is now using the same proxy armies that she used in the hot war that was World War II, and in 1989, to war against Russia. Read the book: Hitler’s Pope, the Secret History of Pius XII.

Ryssland är kungen i söder, och landet är nu inblandat i ett gränskrig som finansieras av den västliga världens globalister, främst de progressiva demokraterna och RINO-republikanerna (Republican In Name Only) i Förenta staterna. När Förenta staterna i Daniel elva, vers fyrtio, framställs som kungen i norrs proxéarmé, är dess två profetiska kännetecken militär makt och finansiell styrka. Förenta staterna utför i Ukraina samma verk som det gjorde 1989, då det bistod påven mot Ryssland, och proxéarmén på marken, som försvarar Ukraina, är så full av nazistsympatisörer att inte ens de etablerade medierna kan förneka det. Rom använder nu samma proxéarméer som hon använde i det heta krig som var andra världskriget, och 1989, för att föra krig mot Ryssland. Läs boken: Hitler’s Pope, the Secret History of Pius XII.

We will continue this study in the next article.

Vi kommer att fortsätta denna studie i nästa artikel.

> “In like manner, when God was about to open to the beloved John the history of the church for future ages, He gave him an assurance of the Saviour’s interest and care for His people by revealing to him ‘One like unto the Son of man,’ walking among the candlesticks, which symbolized the seven churches. While John was shown the last great struggles of the church with earthly powers, he was also permitted to behold the final victory and deliverance of the faithful. He saw the church brought into deadly conflict with the beast and his image, and the worship of that beast enforced on pain of death. But looking beyond the smoke and din of the battle, he beheld a company upon Mount Zion with the Lamb, having, instead of the mark of the beast, the ‘Father’s name written in their foreheads.’ And again he saw ‘them that had gotten the victory over the beast, and over his image, and over his mark, and over the number of his name, stand on the sea of glass, having the harps of God’ and singing the song of Moses and the Lamb.

> ”På samma sätt, när Gud stod i begrepp att för den älskade Johannes öppna kyrkans historia för kommande tidsåldrar, gav Han honom en försäkran om Frälsarens intresse för och omsorg om sitt folk genom att uppenbara för honom ’En som liknade Människosonen’, vandrande mitt ibland ljusstakarna, vilka symboliserade de sju församlingarna. Medan Johannes fick se kyrkans sista stora strider med jordiska makter, tilläts han också att skåda de trognas slutliga seger och befrielse. Han såg kyrkan försatt i dödlig konflikt med vilddjuret och dess bild, och tillbedjan av detta vilddjur påtvingad under dödshot. Men när han såg bortom stridens rök och larm, skådade han en skara på Sions berg tillsammans med Lammet, vilka i stället för vilddjurets märke hade ’Faderns namn skrivet på sina pannor’. Och åter såg han ’dem som hade vunnit seger över vilddjuret och över dess bild och över dess märke och över talet på dess namn stå på glashavet och ha Guds harpor’ och sjunga Moses’ och Lammets sång.”

> “These lessons are for our benefit. We need to stay our faith upon God, for there is just before us a time that will try men’s souls. Christ, upon the Mount of Olives, rehearsed the fearful judgments that were to precede His second coming: ‘Ye shall hear of wars and rumors of wars.’ ‘Nation shall rise against nation, and kingdom against kingdom: and there shall be famines, and pestilences, and earthquakes, in divers places. All these are the beginning of sorrows.’ While these prophecies received a partial fulfillment at the destruction of Jerusalem, they have a more direct application to the last days.

> ”Dessa lärdomar är till vår nytta. Vi behöver stödja vår tro på Gud, ty alldeles framför oss ligger en tid som skall pröva människors själar. Kristus återgav på Olivberget de fruktansvärda domar som skulle föregå hans andra ankomst: ’Ni skall få höra om krig och rykten om krig.’ ’Folk skall resa sig mot folk och rike mot rike, och det skall bli hungersnöd och farsoter och jordbävningar på många platser. Allt detta är början till födslovåndorna.’ Fastän dessa profetior fick en partiell uppfyllelse vid Jerusalems förstöring, har de en mer direkt tillämpning på de sista dagarna.

> “We are standing on the threshold of great and solemn events. Prophecy is fast fulfilling. The Lord is at the door. There is soon to open before us a period of overwhelming interest to all living. The controversies of the past are to be revived; new controversies will arise. The scenes to be enacted in our world are not yet even dreamed of. Satan is at work through human agencies. Those who are making an effort to change the Constitution and secure a law enforcing Sunday observance little realize what will be the result. A crisis is just upon us.

> ”Vi står på tröskeln till stora och högtidliga händelser. Profetian uppfylls hastigt. Herren står för dörren. Snart skall inför oss öppna sig en tid av överväldigande betydelse för alla levande. Det förgångnas strider skall återupplivas; nya strider skall uppstå. De scener som skall utspelas i vår värld är ännu inte ens anade. Satan är verksam genom mänskliga redskap. De som strävar efter att förändra konstitutionen och få till stånd en lag som påbjuder söndagsfirande inser föga vad följden skall bli. En kris står just för dörren.

> “But God’s servants are not to trust to themselves in this great emergency. In the visions given to Isaiah, to Ezekiel, and to John we see how closely heaven is connected with the events taking place upon the earth and how great is the care of God for those who are loyal to Him. The world is not without a ruler. The program of coming events is in the hands of the Lord. The Majesty of heaven has the destiny of nations, as well as the concerns of His church, in His own charge.” Testimonies, volume 5, 752, 753.

> ”Men Guds tjänare skall inte förtrösta på sig själva i denna stora kris. I de syner som gavs åt Jesaja, åt Hesekiel och åt Johannes ser vi hur nära förbunden himlen är med de händelser som äger rum på jorden och hur stor Guds omsorg är om dem som är honom trogna. Världen är inte utan en härskare. Programmet för de kommande händelserna ligger i Herrens händer. Himmelens Majestät har nationernas öde, liksom angelägenheterna i sin församling, i sin egen vård.” Testimonies, band 5, 752, 753.

Back to Articles