Article

# Future for America and July 18, 2020 - Number One

Framtiden för Amerika och 18 juli 2020 – Nummer ett

Cavemen of Covenant: Moses & Elijah at the End of the World

Förbundets grottmänniskor: Mose och Elia vid världens ände

Author

Jeff Pippenger

Published

August 23, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

Moses and Elijah are prophetic symbols that can each be understood by context as a singular symbol, or they can also be understood as a symbol that contains both prophets. Upon the testimony of two a thing is established and in Revelation eleven Moses and Elijah represent the two witnesses of the Old and New Testaments. At the Mount of Transfiguration, representing the Second Coming of Christ, the dual symbol represents both the one hundred and forty-four thousand (Elijah) and the martyrs (Moses) of the Sunday law crisis. Together as a symbol, in the cave of Horeb, they represent God’s people at the end of the world who “hear,” “read” and “keep” the message that is a Revelation of God’s character which contains the power to transform a Laodicean unto a Philadelphian. There will soon, (very soon) come a point where it will no longer be possible for the foolish Laodicean Adventists to avail themselves of the “oil” needed to correctly respond to the cry, “Behold the Bridegroom cometh.”

Mose och Elia är profetiska symboler som var och en, beroende på sammanhanget, kan förstås som en enskild symbol, eller också kan de förstås som en symbol som innesluter båda profeterna. På två vittnens vittnesbörd blir en sak fastställd, och i Uppenbarelseboken elva representerar Mose och Elia de två vittnena för Gamla och Nya testamentet. På Förklaringsberget, som representerar Kristi andra ankomst, representerar den dubbla symbolen både de etthundrafyrtiofyra tusen (Elia) och martyrerna (Mose) i söndagslagens kris. Tillsammans som symbol representerar de, i grottan på Horeb, Guds folk vid världens slut, vilka ”hör”, ”läser” och ”bevarar” det budskap som är en uppenbarelse av Guds karaktär och som innehåller kraften att förvandla en laodicé från en Laodicea till en Filadelfia. Snart kommer, (mycket snart), en punkt då det inte längre kommer att vara möjligt för de dåraktiga laodiceiska adventisterna att tillgodogöra sig den ”olja” som behövs för att rätt kunna besvara ropet: ”Se, brudgummen kommer.”

> And Moses said unto the Lord, See, thou sayest unto me, Bring up this people: and thou hast not let me know whom thou wilt send with me. Yet thou hast said, I know thee by name, and thou hast also found grace in my sight. Now therefore, I pray thee, if I have found grace in thy sight, shew me now thy way, that I may know thee, that I may find grace in thy sight: and consider that this nation is thy people. And he said, My presence shall go with thee, and I will give thee rest. And he said unto him, If thy presence go not with me, carry us not up hence. For wherein shall it be known here that I and thy people have found grace in thy sight? is it not in that thou goest with us? so shall we be separated, I and thy people, from all the people that are upon the face of the earth. And the Lord said unto Moses, I will do this thing also that thou hast spoken: for thou hast found grace in my sight, and I know thee by name. And he said, I beseech thee, shew me thy glory. And he said, I will make all my goodness pass before thee, and I will proclaim the name of the Lord before thee; and will be gracious to whom I will be gracious, and will shew mercy on whom I will shew mercy. And he said, Thou canst not see my face: for there shall no man see me, and live. And the Lord said, Behold, there is a place by me, and thou shalt stand upon a rock: And it shall come to pass, while my glory passeth by, that I will put thee in a clift of the rock, and will cover thee with my hand while I pass by: And I will take away mine hand, and thou shalt see my back parts: but my face shall not be seen. And the Lord said unto Moses, Hew thee two tables of stone like unto the first: and I will write upon these tables the words that were in the first tables, which thou brakest. And be ready in the morning, and come up in the morning unto mount Sinai, and present thyself there to me in the top of the mount. And no man shall come up with thee, neither let any man be seen throughout all the mount; neither let the flocks nor herds feed before that mount. And he hewed two tables of stone like unto the first; and Moses rose up early in the morning, and went up unto mount Sinai, as the Lord had commanded him, and took in his hand the two tables of stone. And the Lord descended in the cloud, and stood with him there, and proclaimed the name of the Lord. And the Lord passed by before him, and proclaimed, The Lord, The Lord God, merciful and gracious, longsuffering, and abundant in goodness and truth, Keeping mercy for thousands, forgiving iniquity and transgression and sin, and that will by no means clear the guilty; visiting the iniquity of the fathers upon the children, and upon the children’s children, unto the third and to the fourth generation. And Moses made haste, and bowed his head toward the earth, and worshipped. And he said, If now I have found grace in thy sight, O Lord, let my Lord, I pray thee, go among us; for it is a stiffnecked people; and pardon our iniquity and our sin, and take us for thine inheritance. And he said, Behold, I make a covenant: before all thy people I will do marvels, such as have not been done in all the earth, nor in any nation: and all the people among which thou art shall see the work of the Lord: for it is a terrible thing that I will do with thee. Exodus 33:12–34:10.

> Och Mose sade till Herren: Se, du säger till mig: För upp detta folk; men du har inte låtit mig veta vem du vill sända med mig. Ändå har du sagt: Jag känner dig vid namn, och du har också funnit nåd i mina ögon. Om jag alltså har funnit nåd i dina ögon, ber jag dig: låt mig nu få lära känna din väg, så att jag må känna dig och finna nåd i dina ögon; och besinna att detta folk är ditt folk. Och han sade: Min närvaro skall gå med dig, och jag skall ge dig ro. Och han sade till honom: Om din närvaro inte går med mig, så för oss inte upp härifrån. Ty varigenom skall det här bli känt att jag och ditt folk har funnit nåd i dina ögon? Är det inte därigenom att du går med oss? Så skall vi vara avskilda, jag och ditt folk, från alla andra folk som finns på jordens yta. Och Herren sade till Mose: Också detta som du har talat skall jag göra; ty du har funnit nåd i mina ögon, och jag känner dig vid namn. Och han sade: Jag ber dig, låt mig få se din härlighet. Och han sade: Jag skall låta all min godhet gå förbi dig, och jag skall utropa Herrens namn inför dig; och jag skall vara nådig mot den jag vill vara nådig mot och förbarma mig över den jag vill förbarma mig över. Och han sade: Du kan inte få se mitt ansikte, ty ingen människa kan se mig och leva. Och Herren sade: Se, här finns en plats hos mig, och du skall stå på klippan. Och när min härlighet går förbi, skall jag sätta dig i en klippskreva och skyla dig med min hand till dess jag har gått förbi. Sedan skall jag ta bort min hand, och du skall få se min rygg; men mitt ansikte kan inte ses. Och Herren sade till Mose: Hugg ut åt dig två stentavlor lika de första; och jag skall skriva på dessa tavlor de ord som stod på de första tavlorna, som du slog sönder. Och var redo i morgon; stig tidigt på morgonen upp på Sinai berg och träd där fram inför mig på bergstoppen. Och ingen får stiga upp med dig, och ingen får heller visa sig någonstans på hela berget; inte heller får får och nötboskap beta framför det berget. Och han högg ut två stentavlor lika de första; och Mose steg tidigt upp på morgonen och gick upp på Sinai berg, såsom Herren hade befallt honom, och han tog de två stentavlorna i sin hand. Och Herren steg ner i molnet och stod där hos honom och utropade Herrens namn. Och Herren gick förbi framför honom och utropade: Herren, Herren Gud, barmhärtig och nådig, sen till vrede och stor i godhet och sanning, som bevarar nåd mot tusenden, som förlåter missgärning och överträdelse och synd, men som ingalunda låter den skyldige bli ostraffad, utan hemsöker fädernas missgärning på barnen och på barnbarnen, intill tredje och fjärde ledet. Och Mose skyndade sig och böjde sitt huvud mot jorden och tillbad. Och han sade: Om jag nu har funnit nåd i dina ögon, o Herre, så låt Herren, ber jag dig, gå mitt ibland oss; ty det är ett hårdnackat folk; och förlåt vår missgärning och vår synd, och tag oss till din arvedel. Och han sade: Se, jag sluter ett förbund: inför hela ditt folk skall jag göra under, sådana som inte har blivit gjorda på hela jorden eller hos något folk; och allt det folk som du är ibland skall se Herrens verk; ty det är en fruktansvärd gärning som jag skall göra med dig. 2 Moseboken 33:12–34:10.

Moses represents God’s people at the end of the world. They are those who in the “last days” of the investigative judgment ask God to show them His “way, that” they might “know” God, and in response receive an answer from God that includes the promise that His “presence shall go with” them, and that God will give those people “rest.”

Mose representerar Guds folk vid världens slut. De är de som under rannsakningsdomens ”sista dagar” ber Gud att visa dem sin ”väg, så att” de kan ”lära känna” Gud, och som som svar får ett besked från Gud som innefattar löftet att hans ”närvaro skall gå med” dem och att Gud skall ge dessa människor ”vila”.

> Thus saith the Lord, Stand ye in the ways, and see, and ask for the old paths, where is the good way, and walk therein, and ye shall find rest for your souls. But they said, We will not walk therein. Also I set watchmen over you, saying, Hearken to the sound of the trumpet. But they said, We will not hearken. Jeremiah 6:16, 17.

> Så säger Herren: Stå på vägarna och se efter, och fråga efter de gamla stigarna, där den goda vägen är, och vandra på den; då skall ni finna ro för era själar. Men de sade: ”Vi vill inte vandra på den.” Jag satte också väktare över er och sade: ”Lyssna till basunens ljud.” Men de sade: ”Vi vill inte lyssna.” Jeremia 6:16, 17.

Jeremiah identifies a class that refuse to “see” and “hearken” and therefore do not receive the “rest” promised to those who seek the “good way” and “walk therein.” That rest is identified as the “refreshing” by Isaiah.

Jeremia identifierar en klass som vägrar att ”se” och ”höra” och därför inte tar emot den ”vila” som utlovas åt dem som söker den ”goda vägen” och ”vandrar på den”. Denna vila identifieras av Jesaja som ”vederkvickelse”.

> Whom shall he teach knowledge? and whom shall he make to understand doctrine? them that are weaned from the milk, and drawn from the breasts. For precept must be upon precept, precept upon precept; line upon line, line upon line; here a little, and there a little: For with stammering lips and another tongue will he speak to this people. To whom he said, This is the rest wherewith ye may cause the weary to rest; and this is the refreshing: yet they would not hear. But the word of the Lord was unto them precept upon precept, precept upon precept; line upon line, line upon line; here a little, and there a little; that they might go, and fall backward, and be broken, and snared, and taken. Isaiah 28:9–13.

> Vem skall han lära kunskap, och vem skall han få att förstå läran? Dem som är avvanda från mjölken och borttagna från brösten. Ty bud på bud måste det vara, bud på bud, bud på bud; rad på rad, rad på rad; här litet och där litet. Ja, med stammande läppar och med ett annat tungomål skall han tala till detta folk. Till dem sade han: Detta är vilan, genom vilken ni kan låta den trötte få vila; och detta är vederkvickelsen. Men de ville inte höra. Därför blev Herrens ord för dem bud på bud, bud på bud, bud på bud; rad på rad, rad på rad; här litet och där litet; för att de skulle gå och falla baklänges och krossas och snärjas och fångas. Jesaja 28:9–13.

The “rest” and the “refreshing” represent the latter rain that is poured out during the proclamation of the final warning message.

”Vilan” och ”vederkvickelsen” representerar det sena regnet som utgjuts under förkunnelsen av det slutliga varningsbudskapet.

> “I was pointed down to the time when the third angel’s message was closing. The power of God had rested upon His people; they had accomplished their work and were prepared for the trying hour before them. They had received the latter rain, or refreshing from the presence of the Lord, and the living testimony had been revived. The last great warning had sounded everywhere, and it had stirred up and enraged the inhabitants of the earth who would not receive the message.” Early Writings, 279.

> ”Jag visades ned till den tid då den tredje ängelns budskap gick mot sitt slut. Guds kraft hade vilat över Hans folk; de hade fullbordat sitt verk och var beredda för den prövande stund som låg framför dem. De hade tagit emot det sena regnet, eller vederkvickelse från Herrens ansikte, och det levande vittnesbördet hade blivit återupplivat. Den sista stora varningen hade ljudit överallt, och den hade väckt upp och förbittrat jordens invånare som inte ville ta emot budskapet.” Early Writings, 279.

The promise of the “rest” or the “refreshing” that is the “latter rain,” includes the promise given to Moses in the cave that God’s “presence” would go with His people.

Löftet om ”vilan” eller ”vederkvickelsen”, som är ”det senare regnet”, innefattar det löfte som gavs till Mose i grottan, att Guds ”närvaro” skulle gå med Hans folk.

> “The work will be similar to that of the day of Pentecost. As the ‘former rain’ was given, in the outpouring of the Holy Spirit at the opening of the gospel, to cause the upspringing of the precious seed, so the ‘latter rain’ will be given at its close, for the ripening of the harvest. ‘Then shall we know, if we follow on to know the Lord; his going forth is prepared as the morning; and he shall come unto us as the rain, as the latter and former rain unto the earth.’ (Hosea 6:3.) ‘Be glad then, ye children of Zion, and rejoice in the Lord your God; for he hath given you the former rain moderately, and he will cause to come down for you the rain, the former rain, and the latter rain.’ (Joel 2:23.) ‘In the last days, saith God, I will pour out of my Spirit upon all flesh.’ ‘And it shall come to pass, that whosoever shall call on the name of the Lord shall be saved.’ (Acts 2:17, 21.) The great work of the gospel is not to close with less manifestation of the power of God than marked its opening. The prophecies which were fulfilled in the outpouring of the former rain at the opening of the gospel, are again to be fulfilled in the latter rain at its close. Here are ‘the times of refreshing’ to which the apostle Peter looked forward when he said, ‘Repent ye therefore, and be converted, that your sins may be blotted out [in the investigative Judgment], when the times of refreshing shall come from the presence of the Lord; and he shall send Jesus.’ (Acts 3:19–20.)

> ”Verket kommer att vara liknande det som ägde rum på pingstdagen. Såsom ”det förra regnet” gavs genom den helige Andes utgjutelse vid evangeliets början för att åstadkomma det dyrbara utsädets uppspirande, så skall ”det senare regnet” ges vid dess avslutning för att skörden skall mogna. ”Så må vi lära känna, ja, sträva efter att lära känna Herren; hans uppgång är så viss som morgonrodnaden, och han skall komma till oss såsom ett regn, såsom ett vårregn och ett höstregn över jorden.” (Hosea 6:3.) ”Fröjda er då, ni Sions barn, och gläd er i Herren, er Gud; ty han har givit er höstregnet i rätt mått, och han skall låta regn komma ned för er, både höstregn och vårregn.” (Joel 2:23.) ”Och det skall ske i de sista dagarna, säger Gud, att jag skall utgjuta av min Ande över allt kött.” ”Och det skall ske att var och en som åkallar Herrens namn skall bli frälst.” (Apg. 2:17, 21.) Evangeliets stora verk skall inte avslutas med en mindre uppenbarelse av Guds kraft än den som utmärkte dess början. De profetior som uppfylldes i utgjutelsen av det förra regnet vid evangeliets början skall åter uppfyllas i det senare regnet vid dess avslutning. Här är ”vederkvickelsens tider”, dem som aposteln Petrus såg fram emot när han sade: ”Gör därför bättring och omvänd er, för att era synder må bli utplånade [i den undersökande domen], när tider av vederkvickelse kommer från Herrens ansikte, och han skall sända Jesus.” (Apg. 3:19–20.)

> “Servants of God, with their faces lighted up and shining with holy consecration, will hasten from place to place to proclaim the message from Heaven. By thousands of voices, all over the earth, the warning will be given. Miracles will be wrought, the sick will be healed, and signs and wonders will follow the believers. Satan also works with lying wonders, even bringing down fire from heaven in the sight of men. (Revelation 13:13.) Thus the inhabitants of the earth will be brought to take their stand.” The Great Controversy, 611, 612.

> ”Guds tjänare, med ansikten upplysta och strålande av helig invigning, skall skynda från plats till plats för att förkunna budskapet från himlen. Genom tusentals röster, över hela jorden, skall varningen ges. Mirakler skall utföras, de sjuka skall botas, och tecken och under skall följa de troende. Satan verkar också med lögnaktiga under, ja, till och med så att han låter eld falla ned från himlen inför människors ögon. (Uppenbarelseboken 13:13.) Så skall jordens invånare förmås att ta ställning.” Den stora striden, 611, 612.

The outpouring of the Holy Spirit in the latter days has been typified by the outpouring of the Holy Spirit in the beginning of the proclamation of the gospel. The “word of the Lord unto them” who will not hear what the Spirit sayeth unto the churches, was the prophetic principle of adding one prophetic line of history to another prophetic line of history in order to illustrate the end of the world. It is nothing less than the principle that the end of a thing is illustrated by the beginning of a thing. The prophetic rule is rejected by the foolish Laodicean Seventh-day Adventist people. When accepted, God can “teach knowledge,” which Daniel identifies is increased at the time of the end, and the very same knowledge Hosea says God’s people are destroyed for rejecting. The class in Isaiah and Jeremiah who refuse to hear or see, reject the “refreshing,” which is the “rest” God promises to deliver to His “last day” people in order that they might safely navigate the crisis at the end of days.

Den Helige Andes utgjutelse i de sista dagarna har förebildats genom den Helige Andes utgjutelse i början av evangeliets förkunnelse. ”Herrens ord till dem” som inte vill höra vad Anden säger till församlingarna, var den profetiska principen att lägga en profetisk histories linje till en annan profetisk histories linje för att därigenom åskådliggöra världens ände. Det är ingenting mindre än principen att slutet på en sak åskådliggörs genom början på en sak. Den profetiska regeln förkastas av det dåraktiga laodiceiska sjundedagsadventistfolket. När den tas emot kan Gud ”lära ut kunskap”, vilken Daniel anger blir förökad vid ändens tid, och just den kunskap som Hosea säger att Guds folk förgörs för därför att de förkastar den. Den grupp i Jesaja och Jeremia som vägrar att höra eller se förkastar ”vederkvickelsen”, vilken är den ”vila” Gud lovar att ge sitt folk i ”de sista dagarna”, för att de tryggt ska kunna ta sig igenom krisen vid dagarnas slut.

The “name of the Lord” (character) that God proclaimed to Moses was that “the Lord God,” is “merciful and gracious, longsuffering, and abundant in goodness and truth.” His character is mercy and truth. The truth which represents His character is always associated with His mercy, for no person will understand His truth, except God first exercises His mercy towards them, for all have sinned and come short of the glory (character) of God. The truth that Jesus Christ is the Alpha and Omega is recognized and kept by those who God has pardoned of their iniquities and sin. That pardon takes place in the final scenes of the investigative judgment. Those who He exercises His mercy towards, thus pardoning their sins, He takes for His inheritance and enters into a covenant with them.

Det ”Herrens namn” (karaktär) som Gud förkunnade för Mose var att ”Herren Gud” är ”barmhärtig och nådig, långmodig och rik på godhet och sanning”. Hans karaktär är barmhärtighet och sanning. Den sanning som representerar hans karaktär är alltid förknippad med hans barmhärtighet, ty ingen människa kommer att förstå hans sanning, om inte Gud först utövar sin barmhärtighet mot henne, eftersom alla har syndat och saknar härligheten (karaktären) från Gud. Sanningen att Jesus Kristus är Alfa och Omega erkänns och bevaras av dem som Gud har förlåtit deras missgärningar och synd. Den förlåtelsen äger rum i de sista scenerna av den undersökande domen. Dem mot vilka han utövar sin barmhärtighet och sålunda förlåter deras synder tar han till sin arvedel och ingår ett förbund med dem.

> “In the last days of this earth’s history, God’s covenant with his commandment-keeping people is to be renewed.” Review and Herald, February 26, 1914.

> ”Under de sista dagarna av denna jords historia skall Guds förbund med sitt budlydiga folk förnyas.” Review and Herald, 26 februari 1914.

All the prophets, including Moses are identifying the last days of the investigative judgment when God renews His covenant with those identified as the one hundred and forty-four thousand. And when that covenant is established, God “will do marvels, such as have not been done in all the earth, nor in any nation: and all the people among which thou art shall see the work of the Lord: for it is a terrible thing that I will do with thee.”

Alla profeterna, däribland Mose, identifierar de sista dagarna av den undersökande domen, då Gud förnyar sitt förbund med dem som identifieras som de etthundrafyrtiofyra tusen. Och när det förbundet har upprättats, skall Gud ”göra under, sådana som inte har blivit gjorda i hela jorden eller i något folk; och allt det folk bland vilket du är skall se Herrens verk, ty det är en fruktansvärd gärning som jag skall göra med dig.”

Moses’ cave experience on Mount Horeb, also known as Mount Sinai was placed within the context of Moses’ struggle with God’s people. His struggle was to accomplish the task God had given to him. Moses was in a struggle concerning God’s message to the world. Just before the Lord showed his glory to Moses, we find Moses using logic against the Lord, suggesting that if the Lord destroyed the rebels who had just been dancing around Aaron’s golden calf, the destruction of the rebels would destroy the message that was identifying God’s power.

Moses grottupplevelse på berget Horeb, också känt som berget Sinai, var placerad inom ramen för Moses kamp med Guds folk. Hans kamp gällde att fullgöra den uppgift Gud hade gett honom. Mose befann sig i en kamp angående Guds budskap till världen. Strax innan Herren visade sin härlighet för Mose finner vi att Mose brukade logik gentemot Herren och antydde att om Herren förstörde rebellerna som nyss hade dansat omkring Arons guldkalv, skulle de upproriskas förstörelse förstöra det budskap som gav uttryck åt Guds makt.

> And the Lord said unto Moses, I have seen this people, and, behold, it is a stiffnecked people: Now therefore let me alone, that my wrath may wax hot against them, and that I may consume them: and I will make of thee a great nation. And Moses besought the Lord his God, and said, Lord, why doth thy wrath wax hot against thy people, which thou hast brought forth out of the land of Egypt with great power, and with a mighty hand? Wherefore should the Egyptians speak, and say, For mischief did he bring them out, to slay them in the mountains, and to consume them from the face of the earth? Turn from thy fierce wrath, and repent of this evil against thy people. Remember Abraham, Isaac, and Israel, thy servants, to whom thou swarest by thine own self, and saidst unto them, I will multiply your seed as the stars of heaven, and all this land that I have spoken of will I give unto your seed, and they shall inherit it forever. And the Lord repented of the evil which he thought to do unto his people. Exodus 32:9–14.

> Och Herren sade till Mose: Jag har sett detta folk, och se, det är ett hårdnackat folk. Låt mig nu vara, så att min vrede må upptändas mot dem och jag må förtära dem; och av dig skall jag göra ett stort folk. Men Mose bönföll Herren, sin Gud, och sade: Herre, varför skulle din vrede upptändas mot ditt folk, som du har fört ut ur Egyptens land med stor kraft och med stark hand? Varför skulle egyptierna få säga: Till deras olycka förde han dem ut, för att dräpa dem i bergen och förgöra dem från jordens yta? Vänd dig från din brinnande vrede och ångra det onda som du har hotat ditt folk med. Tänk på Abraham, Isak och Israel, dina tjänare, till vilka du svor vid dig själv och sade till dem: Jag skall föröka er säd såsom himlens stjärnor, och hela detta land som jag har talat om skall jag ge åt er säd, och de skall ärva det för evigt. Och Herren ångrade det onda som han hade sagt att han skulle göra mot sitt folk. 2 Moseboken 32:9–14.

Moses’ cave experience includes the message that Moses was ordained to present to the world. The testimony of the Lord passing by Moses and proclaiming His character is placed within the context of an internal message about God’s rebellious (Laodicean) people and the context of Elijah’s cave experience was placed within his struggle with Jezebel, or the three-fold union of the United States, the Papacy and the United Nations. One represents the internal message for the church, the other the external message for the world, but the two witnesses of Moses and Elijah are in the same cave of Horeb, and they are both represented in the cave at the end of the world.

Moses grottupplevelse innefattar det budskap som Mose var förordnad att framlägga för världen. Vittnesbördet om att Herren gick förbi Mose och förkunnade sin karaktär är placerat i sammanhanget av ett inre budskap om Guds upproriska (Laodiceiska) folk, och sammanhanget för Elias grottupplevelse var placerat i hans kamp med Isebel, eller den trefaldiga föreningen mellan Förenta staterna, påvedömet och Förenta nationerna. Det ena representerar det inre budskapet för församlingen, det andra det yttre budskapet för världen, men de två vittnena Mose och Elia befinner sig i samma grotta på Horeb, och båda framställs i grottan vid världens ände.

> And Ahab told Jezebel all that Elijah had done, and withal how he had slain all the prophets with the sword. Then Jezebel sent a messenger unto Elijah, saying, So let the gods do to me, and more also, if I make not thy life as the life of one of them by tomorrow about this time. And when he saw that, he arose, and went for his life, and came to Beersheba, which belongeth to Judah, and left his servant there. But he himself went a day’s journey into the wilderness, and came and sat down under a juniper tree: and he requested for himself that he might die; and said, It is enough; now, O Lord, take away my life; for I am not better than my fathers. And as he lay and slept under a juniper tree, behold, then an angel touched him, and said unto him, Arise and eat. And he looked, and, behold, there was a cake baken on the coals, and a cruse of water at his head. And he did eat and drink, and laid him down again. And the angel of the Lord came again the second time, and touched him, and said, Arise and eat; because the journey is too great for thee. And he arose, and did eat and drink, and went in the strength of that meat forty days and forty nights unto Horeb the mount of God. And he came thither unto a cave, and lodged there; and, behold, the word of the Lord came to him, and he said unto him, What doest thou here, Elijah? And he said, I have been very jealous for the Lord God of hosts: for the children of Israel have forsaken thy covenant, thrown down thine altars, and slain thy prophets with the sword; and I, even I only, am left; and they seek my life, to take it away. And he said, Go forth, and stand upon the mount before the Lord. And, behold, the Lord passed by, and a great and strong wind rent the mountains, and brake in pieces the rocks before the Lord; but the Lord was not in the wind: and after the wind an earthquake; but the Lord was not in the earthquake: And after the earthquake a fire; but the Lord was not in the fire: and after the fire a still small voice. And it was so, when Elijah heard it, that he wrapped his face in his mantle, and went out, and stood in the entering in of the cave. And, behold, there came a voice unto him, and said, What doest thou here, Elijah? And he said, I have been very jealous for the Lord God of hosts: because the children of Israel have forsaken thy covenant, thrown down thine altars, and slain thy prophets with the sword; and I, even I only, am left; and they seek my life, to take it away. And the Lord said unto him, Go, return on thy way to the wilderness of Damascus: and when thou comest, anoint Hazael to be king over Syria: And Jehu the son of Nimshi shalt thou anoint to be king over Israel: and Elisha the son of Shaphat of Abelmeholah shalt thou anoint to be prophet in thy room. And it shall come to pass, that him that escapeth the sword of Hazael shall Jehu slay: and him that escapeth from the sword of Jehu shall Elisha slay. Yet I have left me seven thousand in Israel, all the knees which have not bowed unto Baal, and every mouth which hath not kissed him. 1 Kings 19:1–18.

> Och Ahab berättade för Isebel allt vad Elia hade gjort, och tillika hur han hade dräpt alla profeterna med svärd. Då sände Isebel ett bud till Elia och sade: Gudarna må göra mig detta och ännu mer, om jag inte i morgon vid denna tid gör med ditt liv såsom med en av deras. När han såg detta, stod han upp och flydde för sitt liv och kom till Beer-Seba, som hör till Juda, och lämnade sin tjänare där. Men själv gick han en dagsresa ut i öknen och kom och satte sig under en ginstbuske; och han bad att han måtte få dö och sade: Det är nog; tag nu, Herre, mitt liv, ty jag är inte bättre än mina fäder. Och medan han låg och sov under ginstbusken, se, då rörde en ängel vid honom och sade till honom: Stå upp och ät. Och han såg, och se, vid hans huvud fanns en kaka bakad på glödande stenar och ett krus med vatten. Och han åt och drack och lade sig åter ned. Och Herrens ängel kom tillbaka för andra gången och rörde vid honom och sade: Stå upp och ät, ty vägen är för lång för dig. Då stod han upp och åt och drack och gick i kraft av den maten i fyrtio dagar och fyrtio nätter ända till Horeb, Guds berg. Och där kom han till en grotta och stannade där över natten; och se, Herrens ord kom till honom, och han sade till honom: Vad gör du här, Elia? Han svarade: Jag har ivrat med stor iver för Herren, härskarornas Gud; ty Israels barn har övergivit ditt förbund, rivit ned dina altaren och dräpt dina profeter med svärd; och jag, jag ensam, är kvar, och de står efter mitt liv för att ta det ifrån mig. Och han sade: Gå ut och ställ dig på berget inför Herren. Och se, Herren gick förbi, och en stor och stark storm som klöv bergen och krossade klipporna gick före Herren; men Herren var inte i stormen. Och efter stormen kom en jordbävning; men Herren var inte i jordbävningen. Och efter jordbävningen kom en eld; men Herren var inte i elden. Och efter elden hördes en stilla, sakta susning. Och när Elia hörde den, dolde han sitt ansikte i manteln och gick ut och ställde sig vid ingången till grottan. Och se, då kom en röst till honom och sade: Vad gör du här, Elia? Han svarade: Jag har ivrat med stor iver för Herren, härskarornas Gud; därför att Israels barn har övergivit ditt förbund, rivit ned dina altaren och dräpt dina profeter med svärd; och jag, jag ensam, är kvar, och de står efter mitt liv för att ta det ifrån mig. Och Herren sade till honom: Gå, vänd tillbaka på din väg till Damaskus öken, och när du kommer dit, skall du smörja Hasael till kung över Syrien. Och Jehu, Nimshis son, skall du smörja till kung över Israel; och Elisa, Safats son, från Abel-Mehola, skall du smörja till profet i ditt ställe. Och det skall ske, att den som undkommer Hasaels svärd skall Jehu döda, och den som undkommer Jehus svärd skall Elisa döda. Men jag har låtit sju tusen bli kvar i Israel, alla de knän som inte har böjt sig för Baal, och varje mun som inte har kysst honom. 1 Kungaboken 19:1–18.

Elijah’s cave experience represents the prophet’s discouragement with the message and his perceived effect of his message and work. Moses was defending God’s stated message and Elijah had given up on the message. It is the same message, with the exception of one being internal about the church and the other being external of the church. Yet prophetically, together they are both illustrating the two-fold message of Revelation eighteen. What I need to emphasize about all the truths connected with the cave is that in the “last days” the discouragement that is expressed in either case is over the message and its effect.

Elias erfarenhet i grottan representerar profetens modlöshet inför budskapet och den verkan han uppfattade att hans budskap och hans verk hade. Mose försvarade Guds uttalade budskap, och Elia hade gett upp budskapet. Det är samma budskap, med undantag för att det ena är internt om församlingen och det andra externt i förhållande till församlingen. Ändå illustrerar de båda profetiskt tillsammans det dubbla budskapet i Uppenbarelseboken arton. Vad jag behöver betona beträffande alla de sanningar som är förbundna med grottan är att den modlöshet som kommer till uttryck i det ena fallet liksom i det andra under de ”sista dagarna” gäller budskapet och dess verkan.

Moses and Elijah both represent those who “hear” and “see” the “voice” which is the “word of the Lord.” That “word” represents His character of mercy and truth. The Psalmist also asks to be shown God’s mercy, which is His character. In order to see His “mercy,” the Psalmist promises to “hear” what the Spirit saith unto the churches.

Mose och Elia representerar båda dem som ”hör” och ”ser” ”rösten”, vilken är ”Herrens ord”. Detta ”ord” representerar hans karaktär av barmhärtighet och sanning. Psalmisten ber också att få se Guds barmhärtighet, vilken är hans karaktär. För att få se hans ”barmhärtighet” lovar psalmisten att ”höra” vad Anden säger till församlingarna.

> To the chief Musician, A Psalm for the sons of Korah. Lord, thou hast been favourable unto thy land: thou hast brought back [reversed] the captivity of Jacob. Thou hast forgiven the iniquity of thy people, thou hast covered all their sin. Selah. Thou hast taken away all thy wrath: thou hast turned thyself from the fierceness of thine anger. Turn us, O God of our salvation, and cause thine anger toward us to cease. Wilt thou be angry with us forever? wilt thou draw out thine anger to all generations? Wilt thou not revive us again: that thy people may rejoice in thee? Show us thy mercy, O Lord, and grant us thy salvation. I will hear what God the Lord will speak: for he will speak peace unto his people, and to his saints: but let them not turn again to folly. Surely his salvation is nigh them that fear him; that glory may dwell in our land. Mercy and truth are met together; righteousness and peace have kissed each other. Truth shall spring out of the earth; and righteousness shall look down from heaven. Yea, the Lord shall give that which is good; and our land shall yield her increase. Righteousness shall go before him; and shall set us in the way of his steps. Psalm 85:1–13.

> För körledaren. En psalm av Korachs söner. Herre, du har varit nådig mot ditt land; du har gjort slut på Jakobs fångenskap [vänt den tillbaka]. Du har förlåtit ditt folks missgärning, du har övertäckt all deras synd. Sela. Du har tagit bort all din vrede; du har vänt dig från din vredes glöd. Upprätta oss igen, du vår frälsnings Gud, och låt din harm mot oss upphöra. Skall du vara vred på oss för evigt? Skall du låta din vrede räcka från släkte till släkte? Skall du inte åter ge oss liv, så att ditt folk får glädja sig i dig? Visa oss din nåd, Herre, och ge oss din frälsning. Jag vill höra vad Gud, Herren, skall tala; ty han skall tala frid till sitt folk och till sina heliga; men må de inte vända tillbaka till dårskap. Ja, hans frälsning är nära dem som fruktar honom, för att härlighet må bo i vårt land. Nåd och sanning har mötts; rättfärdighet och frid har kysst varandra. Sanning skall växa upp ur jorden, och rättfärdighet skall blicka ner från himlen. Ja, Herren skall ge det som är gott, och vårt land skall ge sin gröda. Rättfärdighet skall gå framför honom och ställa oss på hans fotspårs väg. Psalm 85:1–13.

Notice that “mercy and truth,” (and “truth” is the Hebrew word ‘emet’ that we have been referring to) which produces righteousness and peace have “kissed.” They are joined. The Psalmist places his song in the last days of the investigative judgment when God has “forgiven the iniquity of” His “people.” The request is that the Lord would “revive” his people.

Lägg märke till att ”nåd och sanning” (och ”sanning” är det hebreiska ordet ’emet’ som vi har hänvisat till), vilka frambringar rättfärdighet och frid, har ”kysst” varandra. De är förenade. Psalmisten förlägger sin sång till rannsakningsdomens sista dagar, när Gud har ”förlåtit” sitt ”folks missgärning”. Bönen är att Herren skulle ”uppliva” sitt folk.

> “A revival and a reformation must take place, under the ministration of the Holy Spirit. Revival and reformation are two different things. Revival signifies a renewal of spiritual life, a quickening of the powers of mind and heart, a resurrection from spiritual death. Reformation signifies a reorganization, a change in ideas and theories, habits and practices. Reformation will not bring forth the good fruit of righteousness unless it is connected with the revival of the Spirit. Revival and reformation are to do their appointed work, and in doing this work they must blend.” Selected Messages, book 1, 128.

> ”En väckelse och en reformation måste äga rum under den helige Andes tjänst. Väckelse och reformation är två skilda ting. Väckelse betecknar en förnyelse av det andliga livet, ett upplivande av sinnets och hjärtats krafter, en uppståndelse från andlig död. Reformation betecknar en omorganisation, en förändring i idéer och teorier, vanor och bruk. Reformation kommer inte att bära rättfärdighetens goda frukt, om den inte är förenad med Andens väckelse. Väckelse och reformation skall utföra sitt av Gud bestämda verk, och när de utför detta verk måste de sammansmälta.” Selected Messages, bok 1, 128.

The “revival” the Psalmist asks for identifies a request from someone that knows they are dead. The revival the Psalmist asks for is a very difficult request for a Laodicean to ask, for a Laodicean is unaware that he is spiritually dead, but if he wasn’t he would not need to be revived. The revival is accomplished by agreeing to “hear what God the Lord will speak,” and no other work should come before our securing that revival that comes when the Holy Spirit abides within us.

Den ”upplivelse” som psalmisten ber om uttrycker en vädjan från någon som vet att han är död. Den upplivelse som psalmisten ber om är en mycket svår bön för en laodicé att be, ty en laodicé är omedveten om att han är andligen död; men om han inte vore det, skulle han inte behöva bli upplivad. Upplivelsen fullbordas genom att samtycka till att ”höra vad Gud, Herren, skall tala”, och inget annat verk bör gå före att vi tillförsäkrar oss den upplivelse som kommer när den Helige Ande bor inom oss.

> “A revival of true godliness among us is the greatest and most urgent of all our needs. To seek this should be our first work.” Selected Messages, book 1, 121.

> ”En väckelse till sann gudsfruktan bland oss är det största och mest trängande av alla våra behov. Att söka detta bör vara vårt första verk.” Selected Messages, bok 1, s. 121.

Speaking of the book of Revelation Sister White states the following.

Om Uppenbarelseboken säger syster White följande.

> “When we as a people understand what this book means to us, there will be seen among us a great revival.” Testimonies to Ministers, 113.

> ”När vi som folk förstår vad denna bok betyder för oss, kommer en stor väckelse att ses ibland oss.” Testimonies to Ministers, 113.

The word “revival” is defined as bringing back to life. Those chosen to be among the one hundred and forty-four thousand must first recognize that they are dead and are in need of a revival. The fact that the one hundred and forty-four thousand are dead is a significant component of the message that is unsealed just before probation closes. We have much more to say of this truth. What revives them is the “mercy” which God extends to them when He “revives” them and gives them His righteousness. What revives them is the truth that Jesus is the Alpha and Omega, and this understanding produces within them a “peace” that surpasses all understanding. The promise is that “truth” “shall spring up out of the earth.” The message represented as the “truth,” which is the Alpha and Omega originates in the United States, for it springs up “out of the earth.” The message at the beginning came from the United States and the message at the end springs up from the same place.

Ordet ”väckelse” definieras som att återföra till liv. De som är utvalda att höra till de etthundrafyrtiofyra tusen måste först inse att de är döda och i behov av en väckelse. Det faktum att de etthundrafyrtiofyra tusen är döda utgör en betydelsefull del av det budskap som förseglas upp strax innan nådatiden avslutas. Vi har mycket mer att säga om denna sanning. Det som väcker dem till liv är den ”barmhärtighet” som Gud utsträcker till dem när Han ”upplivar” dem och ger dem sin rättfärdighet. Det som väcker dem till liv är sanningen att Jesus är Alfa och Omega, och denna förståelse frambringar inom dem en ”frid” som övergår allt förstånd. Löftet är att ”sanningen” ”skall spira fram ur jorden”. Det budskap som framställs som ”sanningen”, vilket är Alfa och Omega, har sitt ursprung i Förenta staterna, ty det spirar fram ”ur jorden”. Budskapet i början kom från Förenta staterna, och budskapet i slutet spirar fram från samma plats.

With the context for God’s cavemen being a symbol, we will consider other prophets that have been in a symbolic cave. Jesus identified John the Baptist as Elijah, and John was in prison when he needed to know if Jesus was the Messiah to come. He needed to know Jesus’ true character. He needed to know if the message he had proclaimed and the message that Jesus continued to proclaim was the true message. He sent his disciples to ask Jesus the question, and Jesus, passed by their question and proceeded to show them His glory.

Med utgångspunkt i att Guds grottmänniskor är en symbol, skall vi betrakta andra profeter som har befunnit sig i en symbolisk grotta. Jesus identifierade Johannes Döparen som Elia, och Johannes satt i fängelse när han behövde få veta om Jesus var den Messias som skulle komma. Han behövde få veta Jesu sanna karaktär. Han behövde få veta om det budskap som han hade förkunnat och det budskap som Jesus fortsatte att förkunna var det sanna budskapet. Han sände sina lärjungar för att ställa Jesus frågan, och Jesus gick förbi deras fråga och fortsatte med att visa dem sin härlighet.

> “Thus the day wore away, the disciples of John seeing and hearing all. At last Jesus called them to Him, and bade them go and tell John what they had witnessed, adding, ‘Blessed is he, whosoever shall find none occasion of stumbling in Me.’ Luke 7:23, R. V. The evidence of His divinity was seen in its adaptation to the needs of suffering humanity. His glory was shown in His condescension to our low estate.

> ”Så förflöt dagen, medan Johannes lärjungar såg och hörde allt. Slutligen kallade Jesus dem till sig och sade åt dem att gå och berätta för Johannes vad de hade bevittnat, och tillade: ’Salig är den som inte tar anstöt av mig.’ Luk. 7:23. Beviset på hans gudomlighet sågs i dess anpassning till den lidande mänsklighetens behov. Hans härlighet uppenbarades i hans nedlåtelse till vårt ringa tillstånd.

> “The disciples bore the message, and it was enough. John recalled the prophecy concerning the Messiah, ‘The Lord hath anointed Me to preach good tidings unto the meek; He hath sent Me to bind up the brokenhearted, to proclaim liberty to the captives, and the opening of the prison to them that are bound; to proclaim the acceptable year of the Lord.’ Isaiah 61:1, 2. The works of Christ not only declared Him to be the Messiah, but showed in what manner His kingdom was to be established. To John was opened the same truth that had come to Elijah in the desert, when ‘a great and strong wind rent the mountains, and brake in pieces the rocks before the Lord; but the Lord was not in the wind: and after the wind an earthquake; but the Lord was not in the earthquake: and after the earthquake a fire; but the Lord was not in the fire:’ and after the fire, God spoke to the prophet by ‘a still small voice.’ 1 Kings 19:11, 12. So Jesus was to do His work, not with the clash of arms and the overturning of thrones and kingdoms, but through speaking to the hearts of men by a life of mercy and self-sacrifice.” Desire of Ages, 217.

> ”Lärjungarna framförde budskapet, och det var nog. Johannes erinrade sig profetian om Messias: ”Herrens Ande är över mig, ty Herren har smort mig till att förkunna glädjens budskap för de ödmjuka; han har sänt mig att förbinda dem som har förkrossade hjärtan, att utropa frihet för de fångna och öppnande av fängelset för dem som är bundna; att förkunna ett nådens år från Herren.” Jesaja 61:1, 2. Kristi gärningar förkunnade inte bara att han var Messias, utan visade också på vilket sätt hans rike skulle upprättas. För Johannes uppenbarades samma sanning som hade kommit till Elia i öknen, när ”en stor och stark storm slet sönder bergen och krossade klipporna inför Herren; men Herren var inte i stormen. Efter stormen kom en jordbävning; men Herren var inte i jordbävningen. Efter jordbävningen kom en eld; men Herren var inte i elden;” och efter elden talade Gud till profeten genom ”en stilla susning.” 1 Kungaboken 19:11, 12. Så skulle Jesus utföra sitt verk, inte med vapenskrammel och omstörtandet av troner och riken, utan genom att tala till människors hjärtan genom ett liv av barmhärtighet och självuppoffring.” Messias, 217.

God’s power is conveyed through His Word. It is delivered to “the hearts of men.” That was the lesson of the “still small voice.” Yet Elijah’s message is the external message identifying the forces outside of God’s people. Christ was telling Elijah in the “last days” His word is where the power is located, yet “the clash of arms and the overturning of thrones and kingdoms,” represented by the destructive wind, the earthquake and the fire represent three of the external forces represented in the book of Revelation that God’s people will be confronted with. The destructive “wind” is a symbol of Islam in Bible prophecy. The “earthquake” is the rebellion and anarchy of the French Revolution. The “fire” is the destruction brought upon Sodom and Gomorrah. Elijah had fled the papal power to get to the cave, so the Lord revealed to him that in spite of all the evil forces that make up the crisis at the end of the world, it is the still small voice where God’s power is to be found.

Guds kraft förmedlas genom hans ord. Det överlämnas åt ”människors hjärtan”. Det var lärdomen i den ”stilla, svaga rösten”. Ändå är Elias budskap det yttre budskap som identifierar de krafter som finns utanför Guds folk. Kristus sade till Elia att i ”de sista dagarna” är hans ord den plats där kraften finns, medan ”vapnens larm och störtandet av troner och riken”, representerade av den förödande vinden, jordbävningen och elden, framställer tre av de yttre makter som återges i Uppenbarelseboken och som Guds folk kommer att ställas inför. Den förödande ”vinden” är en symbol för islam i Bibelns profetior. ”Jordbävningen” är den Franska revolutionens uppror och anarki. ”Elden” är den förstörelse som drabbade Sodom och Gomorra. Elia hade flytt den påvliga makten för att komma till grottan, så Herren uppenbarade för honom att trots alla de onda krafter som utgör krisen vid världens slut, är det i den stilla, svaga rösten som Guds kraft finns att finna.

Moses, Elijah and John the Baptist all testify to witnessing God’s character from a cave. The “cave” is the only sign that will be given to a wicked and adulterous generation. Jesus spoke of the “adulterous and wicked generation,” which is the generation of the “last days” of the investigative judgment. The sign for that generation was the prophet Jonah that had spent three days in a cave—the belly of a whale.

Mose, Elia och Johannes Döparen vittnar alla om att de från en grotta bevittnade Guds karaktär. ”Grottan” är det enda tecken som skall ges åt ett ont och trolöst släkte. Jesus talade om det ”trolösa och onda släktet”, vilket är generationen i undersökningsdomens ”sista dagar”. Tecknet för den generationen var profeten Jona, som hade tillbringat tre dagar i en grotta – en vals buk.

> And when the people were gathered thick together, he began to say, This is an evil generation: they seek a sign; and there shall no sign be given it, but the sign of Jonas the prophet. For as Jonas was a sign unto the Ninevites, so shall also the Son of man be to this generation. Luke 11:29, 30.

> Och när folket samlades i stora skaror, började han säga: Detta är ett ont släkte; det söker efter ett tecken, och något annat tecken skall inte ges åt det än profeten Jonas tecken. Ty såsom Jonas var ett tecken för nineviterna, så skall också Människosonen vara det för detta släkte. Lukas 11:29, 30.

Jonah was in a belly of the whale for three days and three nights, as was Jesus in the grave for three days. Jonah was a sign and so is Jesus. They represent the sign of the resurrection, which of course, follows death.

Jona var i valens buk i tre dagar och tre nätter, liksom Jesus var i graven i tre dagar. Jona var ett tecken, och det är också Jesus. De representerar uppståndelsens tecken, vilket naturligtvis följer på döden.

> Then certain of the scribes and of the Pharisees answered, saying, Master, we would see a sign from thee. But he answered and said unto them, An evil and adulterous generation seeketh after a sign; and there shall no sign be given to it, but the sign of the prophet Jonas: For as Jonas was three days and three nights in the whale’s belly; so shall the Son of man be three days and three nights in the heart of the earth. The men of Nineveh shall rise in judgment with this generation, and shall condemn it: because they repented at the preaching of Jonas; and, behold, a greater than Jonas is here. Matthew 12:38–41.

> Då svarade några av de skriftlärda och fariséerna och sade: Mästare, vi vill se ett tecken från dig. Men han svarade och sade till dem: Ett ont och trolöst släkte söker efter ett tecken; och inget annat tecken skall ges åt det än profeten Jonas tecken. Ty såsom Jonas var tre dagar och tre nätter i den stora fiskens buk, så skall Människosonen vara tre dagar och tre nätter i jordens sköte. Männen från Nineve skall uppstå vid domen tillsammans med detta släkte och skall fördöma det; ty de omvände sig genom Jonas predikan; och se, här är mer än Jonas. Matteus 12:38–41.

If we understand the principle of the repetition of history, in conjunction with the fact that all sacred history identifies the end of the world, then Jonah and Christ’s death, burial and resurrection are the “sign” and also the message for God’s people now. When Jonah was cast out of the belly of the whale, he proclaimed the message, just as the message of the resurrection of Christ was immediately proclaimed when the angel removed the rock from the cave that Christ was in. Those represented by Moses, Elijah, Jonah and Christ are symbolizing not only God’s people of the “last days,” but also the message that each of them gave.

Om vi förstår principen om historiens upprepning, i förening med det faktum att all helig historia identifierar världens slut, då är Jona och Kristi död, begravning och uppståndelse ”tecknet” och också budskapet för Guds folk nu. När Jona kastades ut ur valens buk, förkunnade han budskapet, liksom budskapet om Kristi uppståndelse omedelbart förkunnades när ängeln rullade bort stenen från den gravkammare där Kristus befann sig. De som representeras av Mose, Elia, Jona och Kristus symboliserar inte bara Guds folk i ”de sista dagarna”, utan också det budskap som var och en av dem framförde.

The sign of Jonah includes the cave experience where the merciful character of Christ is manifested. The same mercy that Jesus extended to Elijah was extended to Jonah as he fled from his responsibility of proclaiming the message. There is much more to say of Jonah, but other points now need to be addressed.

Jonas tecken omfattar grottupplevelsen, där Kristi barmhärtiga karaktär uppenbaras. Samma barmhärtighet som Jesus visade Elia visades också mot Jona, när han flydde från sitt ansvar att förkunna budskapet. Det finns mycket mer att säga om Jona, men andra frågor behöver nu behandlas.

The cave, among other things represents death and resurrection. God’s covenant people in the last days have been identified on multiple witnesses as having been dead and then resurrected. Of course, a Christian must be born again to see the kingdom of God, and this represents the death of the old carnal man, but prophetically it means more. It speaks of a message that is stopped in its tracks. Elijah stopped proclaiming the message, Jonah fled from proclaiming the message. John was thrown in prison and executed. Jesus was crucified.

Grottan representerar, bland annat, död och uppståndelse. Guds förbundsfolk i de sista dagarna har på flera vittnens grund identifierats som sådana som har varit döda och sedan uppstått. Självfallet måste en kristen bli född på nytt för att få se Guds rike, och detta representerar den gamle köttslige människans död, men profetiskt betyder det mer. Det talar om ett budskap som hejdas i sitt lopp. Elia upphörde att förkunna budskapet, Jona flydde från att förkunna budskapet. Johannes kastades i fängelse och avrättades. Jesus blev korsfäst.

The sign of Jonah therefore is not simply about death and resurrection, it is about the death and resurrection of a message, and all the messages typified in God’s word represent the final warning message that was given to Jesus by the Father, who then gave it to Gabriel, who then gave it to the prophet, who then wrote it and sent it to the churches. God was willing to end the message and start over in the cave experience of Moses. Elijah ended his work as a messenger and fled to the cave. Jonah fled to Tarshish. John the Baptist was murdered, as was Jesus. All of these testimonies are to be brought to the book of Revelation and aligned with one another. Daniel and Revelation are two books, but the “testimony of Jesus” identifies that they are also one book. They possess the same characteristics as the Bible. Two books that make one book and two authors that represent two witnesses.

Jonas tecken handlar därför inte endast om död och uppståndelse; det handlar om ett budskaps död och uppståndelse, och alla de budskap som förebildas i Guds ord representerar det slutliga varningsbudskap som gavs till Jesus av Fadern, som sedan gav det till Gabriel, som därefter gav det till profeten, vilken sedan skrev ned det och sände det till församlingarna. Gud var villig att avsluta budskapet och börja om på nytt i Moses erfarenhet i grottan. Elia avslutade sitt verk som budbärare och flydde till grottan. Jona flydde till Tarsis. Johannes Döparen blev mördad, liksom Jesus. Alla dessa vittnesbörd skall föras till Uppenbarelseboken och bringas i samklang med varandra. Daniel och Uppenbarelseboken är två böcker, men ”Jesu vittnesbörd” visar att de också är en bok. De har samma kännetecken som Bibeln. Två böcker som utgör en bok och två författare som representerar två vittnen.

Daniel, a captive of Babylon and thereafter Medo-Persia symbolically died when he was thrown into the lion’s den. Jonah symbolically died when eaten by the whale. John the Revelator symbolically died when he was thrown into the boiling oil. William Miller died but has the promise that angels are waiting at his grave for the resurrection of the righteous. The ministry Future for America symbolically died on July 18, 2020.

Daniel, en fånge i Babylon och därefter Medo-Persien, dog symboliskt när han kastades i lejongropen. Jona dog symboliskt när han uppslukades av valen. Johannes Uppenbararen dog symboliskt när han kastades i den kokande oljan. William Miller dog, men har löftet att änglar väntar vid hans grav på de rättfärdigas uppståndelse. Tjänsten Future for America dog symboliskt den 18 juli 2020.

The final warning message is set within the context of the papal power’s deadly wound being healed. The healing of the wound is a specific subject of chapters thirteen and seventeen of Revelation. When the deadly wound is healed the resurrected papacy will become the eighth kingdom represented in chapter seventeen of Revelation. It is identified as the eighth, that is of the seven. Eight is symbolic of resurrection, for circumcision as the seal of the covenant relationship was to be carried out on the eighth day after a male child was born. That rite was replaced by baptism in the Christian dispensation, and baptism represent the death, burial and resurrection of Christ. Christ was resurrected on the day after the seventh day. He therefore was resurrected prophetically on the eighth day. After one thousand years of rest, the earth made new is resurrected in the eighth millennium.

Det sista varningsbudskapet är förlagt till sammanhanget där den påvliga maktens dödliga sår blir helat. Helandet av såret är ett särskilt ämne i Uppenbarelsebokens trettonde och sjuttonde kapitel. När det dödliga såret blir helat kommer det återuppståndna påvedömet att bli det åttonde riket som framställs i Uppenbarelsebokens sjuttonde kapitel. Det identifieras som det åttonde, det vill säga av de sju. Åtta är en symbol för uppståndelse, ty omskärelsen som sigillet på förbundsrelationen skulle utföras på den åttonde dagen efter det att ett gossebarn hade fötts. Denna rit ersattes av dopet i den kristna hushållningen, och dopet representerar Kristi död, begravning och uppståndelse. Kristus uppstod på dagen efter den sjunde dagen. Han uppstod därför profetiskt på den åttonde dagen. Efter ett tusen år av vila uppstår den förnyade jorden i det åttonde millenniet.

Back to Articles