Article

# The Book of Daniel - Number Fifty-Five

Daniels bok – nummer femtiofem

Unveiling the Prophetic Tapestry: Gabriel’s Revelation to Daniel

Avtäckandet av den profetiska väven: Gabriels uppenbarelse för Daniel

Author

Jeff Pippenger

Published

January 19, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

Gabriel came to Daniel after he had come to understand the seventy years of captivity of the prophecy of Jeremiah, and the oath and curse of Moses.

Gabriel kom till Daniel sedan han hade kommit till insikt om de sjuttio åren av fångenskap enligt Jeremias profetia, samt Mose ed och förbannelse.

> In the first year of his reign I Daniel understood by books the number of the years, whereof the word of the Lord came to Jeremiah the prophet, that he would accomplish seventy years in the desolations of Jerusalem. . . . Yea, all Israel have transgressed thy law, even by departing, that they might not obey thy voice; therefore the curse is poured upon us, and the oath that is written in the law of Moses the servant of God, because we have sinned against him. And he hath confirmed his words, which he spake against us, and against our judges that judged us, by bringing upon us a great evil: for under the whole heaven hath not been done as hath been done upon Jerusalem. As it is written in the law of Moses, all this evil is come upon us: yet made we not our prayer before the Lord our God, that we might turn from our iniquities, and understand thy truth. Therefore hath the Lord watched upon the evil, and brought it upon us: for the Lord our God is righteous in all his works which he doeth: for we obeyed not his voice. Daniel 9:2, 11–14.

> I hans regerings första år förstod jag, Daniel, genom skrifterna antalet av de år om vilka Herrens ord hade kommit till profeten Jeremia, att han skulle fullborda sjuttio år i Jerusalems ödeläggelser. ... Ja, hela Israel har överträtt din lag genom att vika av, så att de inte lydde din röst; därför har förbannelsen utgjutits över oss, och den ed som är skriven i Mose, Guds tjänares, lag, därför att vi har syndat mot honom. Och han har bekräftat sina ord, som han talade mot oss och mot våra domare som dömde oss, genom att låta en stor olycka komma över oss; ty under hela himlen har inte något sådant skett som det som har skett med Jerusalem. Såsom det är skrivet i Mose lag har all denna olycka kommit över oss; ändå har vi inte ödmjukat oss i bön inför Herren, vår Gud, för att vi skulle vända om från våra missgärningar och förstå din sanning. Därför har Herren vakat över olyckan och låtit den komma över oss; ty Herren, vår Gud, är rättfärdig i alla sina gärningar som han gör, eftersom vi inte lydde hans röst. Daniel 9:2, 11–14.

The word that Daniel used that is translated as “the oath,” is the same word Moses used that is translated as “seven times,” in Leviticus twenty-six. Sister White informs us that in chapter nine, Daniel was seeking to understand the relationship of Jeremiah’s period of seventy years and the period of twenty-three hundred years. Gabriel had been commanded in chapter eight to make Daniel understand the vision of the twenty-three hundred days, and Gabriel is finishing his work when he returns in chapter nine, and informs Daniel to mentally separate the two visions that have been the theme of chapters, seven, eight and also nine. Those two visions are the theme of the “increase of knowledge” that was unsealed in 1798.

Det ord som Daniel använde och som översätts med ”eden” är samma ord som Mose använde och som översätts med ”sju gånger” i Tredje Moseboken tjugosex. Syster White upplyser oss om att Daniel i kapitel nio sökte förstå förhållandet mellan Jeremias period om sjuttio år och perioden om tvåtretusen trehundra år. Gabriel hade i kapitel åtta fått befallning att få Daniel att förstå synen om de tvåtretusen trehundra dagarna, och Gabriel fullbordar sitt verk när han återvänder i kapitel nio och underrättar Daniel om att han i tanken ska åtskilja de två syner som har varit temat i kapitlen sju, åtta och även nio. Dessa två syner utgör temat för den ”ökade kunskap” som blev avförseglad år 1798.

Jeremiah’s seventy years and the “curse” of Moses are both symbols of the “seven times,” as represented by Moses’ “oath,” but Gabriel is going to present the breakdown of the period of twenty-three hundred years. It can only be rightly divided when the relation of the vision (“chazon”) of the trampling down, and the vision (“mareh”) of the appearance are rightly divided. Gabriel began by identifying that a probationary period of four hundred and ninety years was given for the Jews. That period was the same as the four hundred and ninety year period of rebellion which had produced the seventy years of captivity.

Jeremias sjuttio år och Moses ”förbannelse” är båda symboler för de ”sju tiderna”, såsom de framställs genom Moses ”ed”, men Gabriel skall framlägga uppdelningen av perioden om tvåtusen trehundra år. Den kan endast rätteligen delas när relationen mellan synen (”chazon”) av nedtrampandet och synen (”mareh”) av framträdandet rätteligen delas. Gabriel började med att fastslå att en prövotid om fyrahundra nittio år gavs åt judarna. Den perioden var densamma som den fyrahundra nittioåriga upprorsperiod som hade frambringat de sjuttio fångenskapsåren.

The word “determined” in verse twenty-four addresses the period from the going forth of the third decree in 457 BC, until the stoning of Stephen in 34 AD, but the word “determined” in verses twenty-six and twenty-seven is identifying the desolating powers of paganism and papalism.

Ordet ”fastställd” i vers tjugofyra avser tiden från utfärdandet av det tredje dekretet år 457 f.Kr. till stenandet av Stefanus år 34 e.Kr., men ordet ”fastställd” i verserna tjugosex och tjugosju identifierar hedendomens och påvedömets ödeläggande makter.

> And after threescore and two weeks shall Messiah be cut off, but not for himself: and the people of the prince that shall come shall destroy the city and the sanctuary; and the end thereof shall be with a flood, and unto the end of the war desolations are determined. And he shall confirm the covenant with many for one week: and in the midst of the week he shall cause the sacrifice and the oblation to cease, and for the overspreading of abominations he shall make it desolate, even until the consummation, and that determined shall be poured upon the desolate. Daniel 9:26, 27.

> Och efter de sextiotvå veckorna skall Messias bli avskuren, men inte för sin egen skull; och folket till den furste som skall komma skall förstöra staden och helgedomen; och dess slut skall komma som med en översvämning, och ända till krigets slut är förödelser fast beslutna. Och han skall stadfästa förbundet med de många under en vecka; och mitt i veckan skall han avskaffa slaktoffer och matoffer, och på grund av styggelsernas utbredning skall han göra det öde, ända till fullbordan, och det som är fast beslutat skall utgjutas över det ödelagda. Daniel 9:26, 27.

Gabriel informs Daniel that “after” the “Messiah” was “cut off” the “people of the prince that shall come shall destroy the city and the sanctuary.” Pagan Rome destroyed the “city and sanctuary” in the siege that lasted exactly three and a half years from the year 66 to 70 AD. Gabriel identifies that “the end of the war” would be “with a flood,” and that the war would consist of “desolations.” The war that was accomplished against Jerusalem and the sanctuary was the trampling down that was accomplished by paganism and papalism. The pagan power that would destroy Jerusalem in the beginning was Babylon, but the pagan power that would destroy it after the Messiah was crucified was pagan Rome. But the war against the sanctuary and host was accomplished by two desolating powers, and the second of the two desolating powers in the Scriptures is the papacy.

Gabriel underrättar Daniel om att ”efter” det att ”Messias” blivit ”avskuren”, skulle ”folket till den furste som skall komma förstöra staden och helgedomen”. Det hedniska Rom förstörde ”staden och helgedomen” i den belägring som varade exakt tre och ett halvt år, från år 66 till 70 e.Kr. Gabriel anger att ”krigets slut” skulle ske ”med en översvämning” och att kriget skulle bestå av ”förödelser”. Det krig som fullbordades mot Jerusalem och helgedomen var det nedtrampande som utfördes av hedendomen och påvedömet. Den hedniska makt som i början skulle förstöra Jerusalem var Babylon, men den hedniska makt som skulle förstöra det efter det att Messias blivit korsfäst var det hedniska Rom. Men kriget mot helgedomen och härskaran fullbordades av två förödande makter, och den andra av de två förödande makterna i Skrifterna är påvedömet.

The papacy is the power represented as the “overflowing scourge,” it is the power in verse forty of Daniel eleven, that “overflows and passes over.” The trampling down of Jerusalem that began with Babylon, and continued with the iron nation that spoke dark sentences as represented by Moses in Deuteronomy, was followed by the papacy. Until the end of the trampling down “desolations” were “determined.” In verse twenty-seven, Christ confirms the covenant with many for one week. In the middle of that week, the earthly sacrificial system would cease as Christ began his high priestly ministry in the sanctuary in heaven. Because of the Jews’ disobedience during the probationary time that had been cut off for them, the sanctuary and city were again to be made desolate.

Påvedömet är den makt som framställs som den ”översvämmande gisseln”; det är den makt i Daniel elva, vers fyrtio, som ”svämmar över och går fram”. Jerusalems nedtrampande, som började med Babylon och fortsatte med järnnationen som talade dunkla ord, sådan den framställs av Mose i Femte Moseboken, följdes av påvedömet. Intill slutet av nedtrampandet var ”förödelser” ”fast beslutna”. I vers tjugosju bekräftar Kristus förbundet med många under en vecka. Mitt i den veckan skulle det jordiska offersystemet upphöra, när Kristus började sin översteprästerliga tjänst i helgedomen i himlen. På grund av judarnas olydnad under den prövotid som hade avskurits för dem, skulle helgedomen och staden åter göras öde.

The verse says “for the overspreading of abominations he shall make it desolate, even until the consummation, and that determined shall be poured upon the desolate.” When the Jews finally filled their cup of probationary time to the brim, the city and sanctuary were to be desolate until the end of the war. At the “consummation” of the trampling down in 1798, it had been “determined” that the papacy would receive a deadly wound. Then the city and the sanctuary were to be restored and rebuilt, as typified when the Jews came out of literal Babylon under the three decrees.

Versen säger: ”och genom styggelsernas utbredande skall han göra det öde, ända till fullbordandet; och det som är bestämt skall utgjutas över det öde.” När judarna slutligen hade fyllt sitt nådatidsmått till brädden, skulle staden och helgedomen vara öde intill krigets slut. Vid ”fullbordandet” av förtrampandet år 1798 hade det blivit ”bestämt” att påvedömet skulle få ett dödligt sår. Därefter skulle staden och helgedomen återupprättas och återuppbyggas, såsom förebildades när judarna drog ut ur det bokstavliga Babylon under de tre förordningarna.

Until the consummation of that war Jerusalem was to be trampled down by the papal power. The prophetic periods that make up the distinct periods within the twenty-three hundred years can only be understood correctly when the relation of the vision of trampling down of the seventy years is understood in connection with the vision of the restoration of the sanctuary and host. To reject the vision of the scattering of Moses curse is to reject the vision of the gathering. The vision of the seventy years is the vision of the scattering. The vision of the twenty-three hundred years is the vision of the gathering. The vision of the seventy years is the “chazon” vision of the scattering, and the vision of the twenty-three hundred years is the “mareh” vision of the gathering.

Ända till fullbordandet av det kriget skulle Jerusalem trampas ned av den påvliga makten. De profetiska tidsperioder som utgör de särskilda perioderna inom de tvåtusen trehundra åren kan endast förstås rätt när förhållandet till synen om nedtrampandet under de sjuttio åren förstås i samband med synen om helgedomens och härens återupprättelse. Att förkasta synen om förskingringen under Moses förbannelse är att förkasta synen om samlandet. Synen om de sjuttio åren är synen om förskingringen. Synen om de tvåtusen trehundra åren är synen om samlandet. Synen om de sjuttio åren är ”chazon”-synen om förskingringen, och synen om de tvåtusen trehundra åren är ”mareh”-synen om samlandet.

> What therefore God hath joined together, let not man put asunder. Mark 10:9.

> Vad därför Gud har sammanfogat, må människan inte skilja åt. Mark 10:9.

The two visions have been prophetically joined together, and to reject one is to reject them both. This fact identifies that in spite of Adventism claiming that they uphold the twenty-three hundred year prophecy, they have rejected the central pillar of Adventism, as certainly as they rejected the “seven times” in 1863. Did not the Jews profess to keep the law of God? Did not ancient Israel profess to be looking for the Messiah? Profession is meaningless if it does not uphold the Word of God.

De två synerna har profetiskt fogats samman, och att förkasta den ena är att förkasta dem båda. Detta faktum visar att trots att adventismen gör anspråk på att upprätthålla profetian om de tvåtusen trehundra åren, har den förkastat adventismens centrala pelare, lika säkert som den förkastade ”de sju tiderna” år 1863. Bekände sig inte judarna till att hålla Guds lag? Bekände sig inte det forntida Israel till att se fram emot Messias? Bekännelse är meningslös om den inte upprätthåller Guds ord.

The Millerites eventually identified October 22, 1844, as the termination of the period of twenty-three hundred days, but their understanding was limited. It was not until after the great disappointment that light came concerning the heavenly sanctuary and Christ’s appearance in the Most Holy Place on that date. Not until after that date, did they see the third angel’s message and the law of God.

Milleriterna identifierade slutligen den 22 oktober 1844 som slutpunkten för perioden om tvåtusen trehundra dagar, men deras förståelse var begränsad. Det var först efter den stora besvikelsen som ljus kom beträffande den himmelska helgedomen och Kristi framträdande i det allra heligaste på detta datum. Först efter detta datum såg de den tredje ängelns budskap och Guds lag.

The Lord intended to increase the prophetic light associated with the twenty-three hundred years, and in 1856, he opened the door to further light, and over the next seven years Adventism closed that door. It was not until after September 11, 2001, that the Lord led students of prophecy back to Hiram Edson’s articles, and the light of the “seven times,” once again began to increase.

Herren avsåg att föröka det profetiska ljus som är förbundet med de tvåtusen trehundra åren, och år 1856 öppnade han dörren för ytterligare ljus, och under de följande sju åren stängde adventismen den dörren. Det var inte förrän efter den 11 september 2001 som Herren ledde profetians studerande tillbaka till Hiram Edsons artiklar, och ljuset om de ”sju tiderna” åter började tillta.

Refusing to see the relation between the twenty-three hundred year prophecy and the prophecy of twenty-five hundred and twenty years, Adventism came to understand October 22, 1844 in a stunted and incomplete fashion.

Genom att vägra att se sambandet mellan profetian om de två tusen tre hundra åren och profetian om de två tusen fem hundra tjugo åren kom adventismen att förstå den 22 oktober 1844 på ett förkrympt och ofullständigt sätt.

Once S. S. Snow locked-in the date for the crucifixion, the date of October 22, 1844, was ascertained.

När S. S. Snow väl hade fastställt datumet för korsfästelsen, fastställdes datumet den 22 oktober 1844.

> Know therefore and understand, that from the going forth of the commandment to restore and to build Jerusalem unto the Messiah the Prince shall be seven weeks, and threescore and two weeks: the street shall be built again, and the wall, even in troublous times. And after threescore and two weeks shall Messiah be cut off, but not for himself: and the people of the prince that shall come shall destroy the city and the sanctuary; and the end thereof shall be with a flood, and unto the end of the war desolations are determined. And he shall confirm the covenant with many for one week: and in the midst of the week he shall cause the sacrifice and the oblation to cease, and for the overspreading of abominations he shall make it desolate, even until the consummation, and that determined shall be poured upon the desolate. Daniel 9:25–27.

> Vet därför och förstå, att från det att ordet gick ut om att återupprätta och bygga upp Jerusalem till den Smorde, Fursten, skall det vara sju veckor och sextiotvå veckor; gatan skall åter bli uppbyggd, och muren, även i tider av trångmål. Och efter de sextiotvå veckorna skall den Smorde bli avskuren, men inte för sin egen skull; och folket till den furste som skall komma skall förstöra staden och helgedomen; och dess slut skall komma såsom med en översvämning, och ända till krigets slut är förödelse beslutad. Och han skall stadfästa förbundet med många under en vecka; och mitt i veckan skall han avskaffa slaktoffer och spisoffer, och på styggelsers vinge skall förödaren komma, intill dess att fullbordandet, det som är beslutat, blir utgjutet över den öde. Daniel 9:25–27.

The Millerites recognized the correct date for the crucifixion and then the end of the period of twenty-three hundred years was identified. The “cutting off of the Messiah” in “the midst of the week” in which Christ confirmed “the covenant” because of the Jews filling their cup of probationary time to the top, as represented by the “overspreading of Abominations”, was also identified. The cross became the historical waymark that was essential in the recognition of the message of the Midnight Cry.

Milleriterna fastställde det rätta datumet för korsfästelsen, och därefter identifierades slutet på perioden om tvåtusen trehundra år. ”Messias avskärande” ”i mitten av veckan”, då Kristus bekräftade ”förbundet” på grund av att judarna fyllde sitt prövotidsmått till brädden, såsom framställt genom ”förödelsens styggelser”, identifierades också. Korset blev det historiska riktmärke som var väsentligt för igenkännandet av Midnattsropets budskap.

In spite of the light located in the verses that produced such a powerful manifestation of God’s power, the Millerites never reached an understanding of those verses which was represented by Daniel’s desire to understand the relationship of the two visions. The week in which Christ confirmed the covenant was divided into two periods, which Sister White later identified as representing Christ’s personal ministry of three and a half years, followed by his ministry as represented by the disciples. They saw that the historical waymark of the cross became the anchor to ascertain the date of October 22, 1844, but they did not see that it also represented the center of two identical periods of three and a half years, and thus represented the “seven times,” which God through Moses called the “quarrel of his covenant.”

Trots det ljus som fanns i de verser som frambringade en så mäktig uppenbarelse av Guds kraft, nådde milleriterna aldrig fram till en förståelse av dessa verser som motsvarade Daniels önskan att förstå förhållandet mellan de två synerna. Den vecka under vilken Kristus bekräftade förbundet var uppdelad i två perioder, vilka syster White senare identifierade som representerande Kristi personliga tjänst på tre och ett halvt år, följd av hans tjänst sådan den representerades genom lärjungarna. De såg att korsets historiska vägmärke blev ankaret för att fastställa datumet den 22 oktober 1844, men de såg inte att det också representerade centrum för två identiska perioder om tre och ett halvt år, och således representerade ”sju tider”, vilka Gud genom Mose kallade ”hans förbunds tvist.”

> Then will I also walk contrary unto you, and will punish you yet seven times for your sins. And I will bring a sword upon you, that shall avenge the quarrel of my covenant: and when ye are gathered together within your cities, I will send the pestilence among you; and ye shall be delivered into the hand of the enemy. Leviticus 26:24, 25.

> Då skall också jag handla mot er i fientlighet och tukta er sju gånger värre för era synder. Och jag skall låta svärdet komma över er, ett svärd som utkräver hämnd för mitt förbunds skull; och när ni drar er samman inom era städer, skall jag sända pest ibland er, och ni skall bli givna i fiendens hand. 3 Moseboken 26:24, 25.

When Christ was confirming the covenant with many, it was the covenant that he had a quarrel over with the disobedient Jews. The “quarrel of his covenant,” began in 723 BC, when the Assyrians took the northern kingdom into captivity, and then for twelve hundred and sixty prophetic days, paganism trampled down literal Israel. That trampling down was then followed by another twelve hundred and sixty prophetic days, of papalism trampling down spiritual Israel.

När Kristus bekräftade förbundet med många, var det förbundet som han hade en tvist om med de olydiga judarna. ”Tvisten om hans förbund” började år 723 f.Kr., när assyrierna förde det norra riket i fångenskap, och därefter trampade hedendomen under tolv hundra sextio profetiska dagar ner det bokstavliga Israel. Detta nedtrampande följdes sedan av ytterligare tolv hundra sextio profetiska dagar, då påvedömet trampade ner det andliga Israel.

The prophetic week in which Christ confirmed the covenant, in fulfillment of the vision of twenty three hundred years, also represented the vision of twenty-five hundred and twenty years. The Millerites recognized enough of the prophecy of twenty-three hundred years to correctly proclaim the message of the Midnight Cry, but they chose to reject some of the light which Gabriel’s interpretation in chapter nine was meant to convey.

Den profetiska vecka under vilken Kristus bekräftade förbundet, till uppfyllelse av synen om tvåtusen trehundra år, representerade också synen om tvåtusen femhundra tjugo år. Milleriterna förstod tillräckligt av profetian om tvåtusen trehundra år för att med rätta förkunna midnattsropets budskap, men de valde att förkasta en del av det ljus som Gabriels uttolkning i kapitel nio var avsedd att förmedla.

Gabriel had instructed Daniel to rightly divide (mentally separate) the two visions, represented as “matter” and “vision,” and in fulfillment of that counsel Sister White informs us that this was the very burden of Daniel as he sought to understand the relation of the seventy weeks (a symbol of “seven times”), and the twenty-three hundred years.

Gabriel hade undervisat Daniel att rätteligen särskilja (mentalt åtskilja) de två synerna, framställda som ”sak” och ”syn”, och i uppfyllelse av detta råd låter syster White oss veta att just detta var Daniels stora börda, när han sökte förstå förhållandet mellan de sjuttio veckorna (en symbol för ”sju tider”) och de tvåtusen trehundra åren.

Adventism’s rejection of the “seven times,” placed them in a position where they could not understand that the first period of four hundred and ninety years, which was cut off from the twenty-three hundred years, represented the rebellion of the covenant that Moses identifies as the “quarrel of his covenant”.

Adventismens förkastande av de ”sju tiderna” försatte dem i en ställning där de inte kunde förstå att den första perioden om fyrahundranittio år, som avskars från de tvåtusentrehundra åren, representerade förbundets uppror, vilket Mose betecknar som ”striden om hans förbund”.

They were also prevented from recognizing that the crucifixion in the midst of the week did more than simply identify the date, for it identified the very center of Christ’s quarrel with Israel’s disobedience with the blood of the covenant. They were blind to the fact that the blood that was shed for many at the cross, that was confirming his covenant, was also confirming the covenant set forth in Leviticus twenty-five and twenty-six.

De hindrades också från att inse att korsfästelsen mitt i veckan gjorde mer än att endast ange tidpunkten, ty den utpekade själva centrum för Kristi rättstvist med Israels olydnad genom förbundets blod. De var blinda för det faktum att det blod som utgöts för många på korset, vilket bekräftade hans förbund, också bekräftade det förbund som framläggs i Tredje Moseboken tjugofem och tjugosex.

Ancient Israel took upon themselves a covenant where they defined the covenant as their proclamation “that all that the Lord has said, we will do,” totally unaware that the covenant which Christ was offering required that His law be written upon the heart. Their pharisaical definition of the terms of the covenant prevented them from understanding and accepting the true covenant.

Det gamla Israel åtog sig ett förbund där de definierade förbundet som sin förkunnelse: ”allt vad Herren har sagt vill vi göra”, fullständigt omedvetna om att det förbund som Kristus erbjöd krävde att hans lag skrevs i hjärtat. Deras fariseiska definition av förbundets villkor hindrade dem från att förstå och ta emot det sanna förbundet.

Modern Israel has defined the blood of the cross in the midst of the week in terms which cause the same blindness for modern Israel that was upon ancient Israel when they rejected the Messiah and proclaimed they had no king but Caesar.

Det moderna Israel har definierat korsets blod mitt i veckan med ordalag som åstadkommer samma blindhet för det moderna Israel som vilade över det forntida Israel, när de förkastade Messias och förkunnade att de inte hade någon annan kung än Caesar.

Modern Israel is blind to the fact that the history which Gabriel outlined for Daniel not only includes the confirmation of the covenant, but also the scattering that is brought upon those who reject that covenant, for the verses identify that pagan Rome (the prince that was to come), would destroy the city and the sanctuary, and that unto the end of the war (which trampled down the sanctuary and the host) “desolations,” in the plural, were determined.

Det moderna Israel är blindt för det faktum att den historia som Gabriel framställde för Daniel inte bara inbegriper bekräftelsen av förbundet, utan också den förskingring som drabbar dem som förkastar detta förbund, ty verserna anger att det hedniska Rom (fursten som skulle komma) skulle fördärva staden och helgedomen, och att ända till krigets slut (det som trampade ned helgedomen och härskarorna) var ”ödeläggelser”, i pluralis, fastställda.

In the history where Christ shed his blood to confirm the covenant with many, the two desolating powers of pagan and papal Rome are specifically identified. The blood shed upon the cross is what Christ brings into the heavenly sanctuary, and is a symbol of His work represented by the “mareh” vision of twenty-three hundred years. That history is woven in with the history of the “chazon” vision of twenty-five hundred and twenty years, as represented by the two desolating powers that would trample down the sanctuary and the host.

I den historia där Kristus utgöt sitt blod för att bekräfta förbundet med många, identifieras de två ödeläggande makterna, det hedniska och det påvliga Rom, uttryckligen. Det blod som utgöts på korset är det som Kristus för in i den himmelska helgedomen och är en symbol för hans verk, framställt i ”mareh”-synen om tvåtusen trehundra år. Denna historia är sammanvävd med historien i ”chazon”-synen om tvåtusen femhundra tjugo år, såsom den framställs genom de två ödeläggande makter som skulle trampa ned helgedomen och hären.

The truths which were represented in Miller’s dream as jewels shone as bright as the sun, but they were incomplete. In the last days, when the Midnight Cry is repeated to the very letter, those very jewels will be cast into the new, larger casket by the “dirt brush Man”, and they will then shine ten times brighter than they originally did. They become the test of the final Midnight Cry message. Those jewels were specifically identified by the two witnesses prophesied by Habakkuk, as tables. When the two tables of the 1843 and 1850 pioneer charts are laid upon each other “line upon line”, Miller’s jewels are specifically identified, and in so doing those jewels represent the message of the final Midnight Cry.

De sanningar som i Millers dröm framställdes som juveler lyste lika klart som solen, men de var ofullständiga. I de sista dagarna, när Midnattsropet upprepas till punkt och pricka, skall just dessa juveler av ”Mannen med smutsborsten” läggas i den nya, större skrinet, och då skall de lysa tio gånger klarare än de ursprungligen gjorde. De blir prövostenen för den slutliga Midnattsropets budskap. Dessa juveler identifierades uttryckligen av de två vittnen som profeterades av Habackuk som tavlor. När de två tavlorna från 1843 och 1850 års pionjärkartor läggs ovanpå varandra ”rad på rad”, identifieras Millers juveler uttryckligen, och därigenom representerar dessa juveler den slutliga Midnattsropets budskap.

Most of the truths upon the two charts illustrate prophecies that were fulfilled prior to 1844, such as the identification of the beasts of Daniel seven and eight. The image of Daniel two is represented. The argument over whether it is Rome or Antiochus Epiphanes which establishes the vision is there. The first disappointment and the tarrying time of Habakkuk and the ten virgins is there. The arrival of the third angel is there, as is the heavenly sanctuary. “The daily” as a symbol of paganism is there. And of course, the three Woes of Islam are there. When brought together the charts represent an illustration of the “increase of knowledge” that takes place when the Lion of the tribe of Judah unseals a prophetic truth.

De flesta av sanningarna på de två tavlorna illustrerar profetior som uppfylldes före 1844, såsom identifieringen av djuren i Daniel sju och åtta. Bildstoden i Daniel två återges. Framställningen av huruvida det är Rom eller Antiochos Epifanes som fastställer synen finns där. Den första besvikelsen och dröjsmålstiden i Habackuk och de tio jungfrurna finns där. Den tredje ängelns ankomst finns där, liksom den himmelska helgedomen. ”Det dagliga” som en symbol för hedendomen finns där. Och naturligtvis finns Islams tre ve där. När tavlorna förs samman utgör de en illustration av den ”kunskapens tillväxt” som äger rum när Lejonet av Juda stam bryter sigillen på en profetisk sanning.

As we wind down our consideration of the vision of the Ulai River as the symbol of the prophetic knowledge that was unsealed at the time of the end in 1798, which increased to make up the jewels in the new, larger casket of William Miller’s dream, we will revisit the Millerite truths which were incomplete in their history. Some were left in an incomplete state because of the time in history in which the Millerites were living, and others were left incomplete through the disobedience of those who refused to keep up with the advancing light of the third angel.

När vi nu avslutar vår betraktelse över synen om floden Ulai som symbolen för den profetiska kunskap som avseglades vid ändens tid år 1798 och som ökade för att utgöra juvelerna i det nya, större schatullet i William Millers dröm, skall vi återvända till de milleritiska sanningar som var ofullständiga i deras historia. Somliga lämnades i ett ofullständigt tillstånd på grund av den tid i historien då milleriterna levde, och andra lämnades ofullständiga genom olydnaden hos dem som vägrade att följa med det tredje budskapets framåtskridande ljus.

We will continue these things in the next article.

Vi kommer att fortsätta med dessa ting i nästa artikel.

> “Those whom God has sent with a message are only men, but what is the character of the message which they bear? Will you dare to turn from, or make light of, the warnings, because God did not consult you as to what would be preferred? God calls men who will speak, who will cry aloud and spare not. God has raised up his messengers to do his work for this time. Some have turned from the message of the righteousness of Christ to criticize the men and their imperfections, because they do not speak the message of truth with all the grace and polish desirable. They have too much zeal, are too much in earnest, speak with too much positiveness, and the message that would bring healing and life and comfort to many weary and oppressed souls, is, in a measure, excluded; for just in proportion as men of influence close their own hearts and set up their own wills in opposition to what God has said, will they seek to take away the ray of light from those who have been longing and praying for light and for vivifying power. Christ has registered all the hard, proud, sneering speeches spoken against his servants as against himself.

> ”De som Gud har sänt med ett budskap är endast människor, men vilken är beskaffenheten av det budskap de bär? Skall ni våga vända er bort från varningarna eller ringakta dem därför att Gud inte rådfrågade er om vad som skulle föredras? Gud kallar män som vill tala, som vill ropa högt och inte skona. Gud har uppväckt sina budbärare för att utföra sitt verk för denna tid. Somliga har vänt sig bort från budskapet om Kristi rättfärdighet för att kritisera männen och deras brister, därför att de inte förkunnar sanningens budskap med all den grace och fulländning som vore önskvärd. De har alltför mycken iver, är alltför uppriktigt allvarliga, talar med alltför stor bestämdhet, och det budskap som skulle bringa läkedom och liv och tröst åt många trötta och betryckta själar blir därigenom till en viss grad utestängt; ty i samma mån som inflytelserika män tillsluter sina egna hjärtan och sätter sin egen vilja i opposition mot vad Gud har sagt, kommer de att söka ta bort ljusstrålen från dem som har längtat och bett om ljus och om livgivande kraft. Kristus har upptecknat alla de hårda, stolta, hånfulla ord som har talats mot hans tjänare såsom talade mot honom själv.”

> “The third angel’s message will not be comprehended, the light which will lighten the earth with its glory will be called a false light, by those who refuse to walk in its advancing glory. The work that might have been done, will be left undone by the rejecters of truth, because of their unbelief. We entreat of you who oppose the light of truth, to stand out of the way of God’s people. Let Heaven-sent light shine forth upon them in clear and steady rays. God holds you to whom this light has come, responsible for the use you make of it. Those who will not hear will be held responsible; for the truth has been brought within their reach, but they despised their opportunities and privileges. Messages bearing the divine credentials have been sent to God’s people; the glory, the majesty, the righteousness of Christ, full of goodness and truth, have been presented; the fullness of the Godhead in Jesus Christ has been set forth among us with beauty and loveliness, to charm all whose hearts were not closed with prejudice. We know that God has wrought among us. We have seen souls turn from sin to righteousness. We have seen faith revived in the hearts of the contrite ones. Shall we be like the lepers that were cleansed who went on their way, and only one returned to give glory to God? Let us rather tell of his goodness, and praise God with heart, with pen, and with voice.” Review and Herald, May 27, 1890.

> ”Den tredje ängelns budskap kommer inte att förstås; det ljus som skall upplysa jorden med sin härlighet kommer att kallas ett falskt ljus av dem som vägrar att vandra i dess tilltagande härlighet. Det verk som kunde ha blivit utfört kommer att lämnas ogjort av dem som förkastar sanningen, på grund av sin otro. Vi bönfaller er som motsätter er sanningens ljus att träda ur vägen för Guds folk. Låt himmelsänt ljus få lysa över dem i klara och stadiga strålar. Gud håller er, till vilka detta ljus har kommit, ansvariga för det bruk ni gör av det. De som inte vill höra kommer att hållas ansvariga; ty sanningen har förts inom deras räckhåll, men de föraktade sina tillfällen och privilegier. Budskap som bär de gudomliga kännetecknen har sänts till Guds folk; Kristi härlighet, majestät och rättfärdighet, fulla av godhet och sanning, har framställts; Gudomens fullhet i Jesus Kristus har ställts fram ibland oss med skönhet och ljuvlighet för att vinna alla vilkas hjärtan inte var tillslutna av fördom. Vi vet att Gud har verkat ibland oss. Vi har sett själar vända sig från synd till rättfärdighet. Vi har sett tron återupplivas i de botfärdigas hjärtan. Skall vi vara som de spetälska som blev renade och gick sin väg, och endast en vände tillbaka för att ge Gud ära? Låt oss i stället tala om hans godhet och prisa Gud med hjärta, med penna och med röst.” Review and Herald, 27 maj 1890.

Back to Articles