Article

# The Spirit of Prophecy: The Midnight Cry

Profetians Ande: Midnattsropet

Habakkuk's Two Tables

Habackuks två tavlor

Author

Jeff Pippenger

Published

October 13, 2012

Formats

PDF
Word
Song MP3

A Word of Clarification

Ett klargörande ord

Recently we began to prepare the transcription of Habakkuk’s Two Tables to be translated into the various languages represented on our website. The task of changing a spoken presentation into a written presentation is much more of a task than might be understood if one is not familiar with all the hoops that must be jumped through to turn a spoken presentation into a written presentation, along with the necessary problems of ultimately translating the material into the various languages on the website. We just started our copy-editing of the first of the ninety-five presentations and I discovered another hoop that we must also jump through. It has to do with the progressive development of this message from 1989 until our current history.

Nyligen började vi förbereda transkriberingen av Habackuks två tavlor för att översättas till de olika språk som finns representerade på vår webbplats. Uppgiften att omvandla en muntlig framställning till en skriftlig framställning är avsevärt mer krävande än man kan förstå om man inte är förtrogen med alla de hinder som måste övervinnas för att förvandla en muntlig framställning till en skriftlig framställning, tillsammans med de därmed sammanhängande svårigheterna att slutligen översätta materialet till de olika språken på webbplatsen. Vi har just påbörjat vår språkgranskning av den första av de nittiofem framställningarna, och jag upptäckte ännu ett hinder som vi också måste övervinna. Det har att göra med den fortskridande utvecklingen av detta budskap från 1989 fram till vår nuvarande historia.

In the presentations of about fifteen years ago there were truths that were in their infant state of understanding. The first of those truths that I must clarify is the arrival of the second angel in Millerite history. I understood at that time that the second angel arrived when the Protestant churches began to close their doors against Miller’s presentation of the first angel’s message, in conjunction with the termination of the year 1843. William Miller worked upon a reckoning of time that he believed identified that the year of 1843 began on March 22, 1843 and ended on March 22, 1844. He had thought the three prophecies that ultimately were placed upon the two sacred charts would terminate in the year of 1843, and he believed that year ended on March 22, 1844. He was wrong on two points.

I framställningarna från för omkring femton år sedan fanns det sanningar som befann sig i sitt förståelses begynnelsestadium. Den första av dessa sanningar som jag måste klargöra är den andre ängelns ankomst i den milleritiska historien. Jag förstod vid den tiden att den andre ängeln anlände när de protestantiska kyrkorna började stänga sina dörrar för Millers framställning av den förste ängelns budskap, i samband med avslutningen av året 1843. William Miller arbetade utifrån en tidsberäkning som han menade visade att året 1843 började den 22 mars 1843 och slutade den 22 mars 1844. Han hade trott att de tre profetior som slutligen kom att placeras på de två heliga kartorna skulle upphöra under året 1843, och han trodde att detta år slutade den 22 mars 1844. Han hade fel på två punkter.

The three prophecies of the 1335 days of Daniel twelve, the 2520 years of the “seven times” of Leviticus twenty-six and the 2300 days of Daniel eight were understood by Miller to conclude in March of 1844. The Lord thereafter guided Samuel Snow to not only understand that the prophecies ended not in 1843, but 1844. Snow applied the Karaite reckoning of time, that was not the time application Miller had been employing. Miller had been using the Rabbinic/equinox-based reckoning of time that based the year upon spring to spring.

De tre profetiorna om de 1335 dagarna i Daniel tolv, de 2520 åren av de ”sju tiderna” i Tredje Mosebok tjugosex och de 2300 dagarna i Daniel åtta förstod Miller som avslutade i mars 1844. Herren ledde därefter Samuel Snow att inte bara förstå att profetiorna slutade inte 1843, utan 1844. Snow tillämpade den karaitiska tideräkningen, vilket inte var den tidsberäkning som Miller hade använt. Miller hade använt den rabbinska, dagjämningsbaserade tideräkningen, som grundade året på vår till vår.

When we were presenting Habakkuk’s Two Tables, we had not understood this historical reality and were using Miller’s experience to mark March 22, 1844 as the arrival of the second angel and the beginning of the tarrying time. I understood, and still do that the arrival of that angel corresponded to when the Protestants rejected Miller’s message of the first angel, and the following passage was my point of reference.

När vi framlade Habackuks två tavlor hade vi ännu inte förstått denna historiska verklighet och använde Millers erfarenhet för att ange den 22 mars 1844 som den andra ängelns ankomst och början på fördröjningstiden. Jag förstod, och förstår fortfarande, att den ängelns ankomst motsvarade den tidpunkt då protestanterna förkastade Millers budskap om den första ängeln, och följande avsnitt var min utgångspunkt.

> “In June, 1842, Mr. Miller gave his second course of lectures at the Casco Street church in Portland. I felt it a great privilege to attend these lectures; for I had fallen under discouragements, and did not feel prepared to meet my Saviour. This second course created much more excitement in the city than the first. With few exceptions, the different denominations closed the doors of their churches against Mr. Miller. Many discourses from the various pulpits sought to expose the alleged fanatical errors of the lecturer; but crowds of anxious listeners attended his meetings, and many were unable to enter the house. The congregations were unusually quiet and attentive.” Life Sketches, 27.

> ”I juni 1842 höll herr Miller sin andra föreläsningsserie i Casco Street-kyrkan i Portland. Jag betraktade det som ett stort privilegium att få bevista dessa föreläsningar; ty jag hade råkat in i missmod och kände mig inte beredd att möta min Frälsare. Denna andra serie väckte långt större uppståndelse i staden än den första. Med få undantag stängde de olika samfunden dörrarna till sina kyrkor för herr Miller. Många predikningar från de skilda predikstolarna sökte blottlägga föredragshållarens påstådda fanatiska villfarelser; men skaror av oroliga åhörare besökte hans möten, och många kunde inte komma in i lokalen. Församlingarna var ovanligt stilla och uppmärksamma.” Life Sketches, 27.

I understood the closing of the doors to Miller’s message marked the beginning of the rejection of the first angel, and in agreement with Miller’s understanding of the Rabbinic/equinox-based reckoning of time I assumed that March 22, 1844 marked the conclusion of 1843. Miller’s presentation in Portland in June of 1842 is actually a waymark that identifies a progressive rejection that ultimately concluded on April 18, 1844, but at the time of the presentations we had not recognized Samuel Snow’s application of the Karaite reckoning of time.

Jag förstod att dörrarnas stängning för Millers budskap markerade början på förkastandet av den första ängeln, och i överensstämmelse med Millers förståelse av den rabbinska/dagjämningsbaserade tideräkningen antog jag att den 22 mars 1844 markerade slutet på 1843. Millers framställning i Portland i juni 1842 är i själva verket ett vägmärke som identifierar ett fortskridande förkastande som slutligen avslutades den 18 april 1844, men vid tiden för framställningarna hade vi ännu inte insett Samuel Snows tillämpning av den karaitiska tideräkningen.

In the first presentation that we began to copy-edit, I began to see that what was recorded at that time seems to contradict what we now teach. It does and it doesn’t. It is simply an emphasis upon the progressive arrival of the second angel, and also an illustration of the progressive unsealing of this message, as was the case also in Millerite history. This note of clarification should address those who have stumbled over our identification of April 19, 1844 as the first Millerite disappointment and what was taught in the past.

I den första framställning som vi började språkgranska började jag se att det som upptecknades vid den tiden tycks motsäga det som vi nu undervisar. Det gör det och det gör det inte. Det är helt enkelt en betoning av den andra ängelns gradvisa ankomst, och också en illustration av denna gradvisa försegling av detta budskap, såsom även var fallet i den milleritiska historien. Denna förklarande anmärkning bör bemöta dem som har tagit anstöt av vår identifiering av den 19 april 1844 som den första milleritiska besvikelsen och av det som lärdes ut tidigare.

> “The first and second messages were given in 1843 and 1844, and we are now under the proclamation of the third; but all three of the messages are still to be proclaimed. It is just as essential now as ever before that they shall be repeated to those who are seeking for the truth. By pen and voice we are to sound the proclamation, showing their order, and the application of the prophecies that bring us to the third angel’s message. There cannot be a third without the first and second. These messages we are to give to the world in publications, in discourses, showing in the line of prophetic history the things that have been and the things that will be.” Selected Messages, book 2, 104.

> ”Det första och det andra budskapet gavs år 1843 och 1844, och vi står nu under förkunnelsen av det tredje; men alla tre budskapen skall fortfarande förkunnas. Det är nu lika nödvändigt som någonsin tidigare att de upprepas för dem som söker sanningen. Med penna och röst skall vi låta förkunnelsen ljuda, visa deras ordning och tillämpningen av de profetior som för oss fram till den tredje ängelns budskap. Det kan inte finnas ett tredje utan det första och det andra. Dessa budskap skall vi ge åt världen i publikationer och i föredrag, medan vi i den profetiska historiens linje visar de ting som har varit och de ting som skall komma.” Selected Messages, bok 2, 104.

## Habakkuk's Two Tables 1 of 95

Habackuks två tavlor 1 av 95

## Introduction to Habakkuk's Two Tables and the Midnight Cry

Introduktion till Habackuks två tavlor och midnattsropet

In this series, we will be looking at Habakkuk's two tables—the 1843 and 1850 Charts—over an extended period. We will begin by putting the Midnight Cry in place. As mentioned, much of the initial presentations will be review for those familiar with this message, but since we are preparing a series that may be studied by people new to this message, we must lay out some basic ideas for them. We will start with the Midnight Cry, focusing on an aspect found in Ellen White's first vision. Let's read the first paragraph from Christian Experience and Teachings, page 57.

I denna serie kommer vi under en längre tid att studera Habackuks två tavlor — 1843- och 1850-diagrammen. Vi kommer att börja med att placera Midnattsropet på sin rätta plats. Som nämnts kommer mycket av de inledande framställningarna att vara repetition för dem som är förtrogna med detta budskap, men eftersom vi förbereder en serie som kan studeras av personer som är nya för detta budskap, måste vi lägga fram vissa grundläggande tankar för dem. Vi börjar med Midnattsropet och fokuserar på en aspekt som återfinns i Ellen Whites första syn. Låt oss läsa det första stycket i Christian Experience and Teachings, sidan 57.

> "It was not long after the passing of time in 1844 that my first open vision was given me. I was visiting Mrs. Haines in Portland, Maine, a dear sister in Christ, whose heart was knit with mine. Five of us, all women, were kneeling quietly at the family altar. While we were praying, the power of God came upon me as never before."

> Det var inte lång tid efter tidens förlopp år 1844 som min första öppna syn gavs åt mig. Jag besökte fru Haines i Portland, Maine, en kär syster i Kristus, vars hjärta var förenat med mitt. Fem av oss, alla kvinnor, knäböjde stilla vid familjealtaret. Medan vi bad kom Guds kraft över mig såsom aldrig tidigare.

These five women, whose hearts were knit with Sister White, were not opposing any manifestation of the power of God. Notably, they were all women, representing the church, and there were five of them, which can be seen as five wise virgins. This is simply an observation.

Dessa fem kvinnor, vilkas hjärtan var förenade med syster White, motsatte sig inte någon manifestation av Guds kraft. Det är anmärkningsvärt att de alla var kvinnor och således representerade församlingen, och att de var fem till antalet, vilket kan ses som de fem visa jungfrurna. Detta är helt enkelt en iakttagelse.

> "I seemed to be surrounded with light and to be rising higher and higher from the earth. I turned to look for the advent people in the world, but could not find them, when a voice said to me, 'Look again and look a little higher.' At this, I raised my eyes and saw a straight and narrow path cast up high above the world. On this path, the Advent people were traveling to the city, which was at the farther end of the path. They had a bright light set up behind them at the beginning of the path, which an angel told me was the Midnight Cry. This light shone all along the path and gave light for their feet so that they might not stumble. If they kept their eyes fixed on Jesus, who was just before them, leading them to the city, they were safe. But soon some grew weary and said the city was a great way off, and they expected to have entered it before. Then Jesus would encourage them by raising His glorious right arm, and from His arm came a light which waved over the advent band, and they shouted 'Alleluia!' Others rashly denied the light behind them and said that it was not God that had led them out so far. The light behind them went out, leaving their feet in perfect darkness, and they stumbled and lost sight of the mark and of Jesus, and fell off the path down into the dark and wicked world below."

> Jag tycktes vara omgiven av ljus och att stiga högre och högre upp från jorden. Jag vände mig om för att se efter adventfolket i världen, men kunde inte finna dem, då en röst sade till mig: ”Se igen och se litet högre upp.” Då höjde jag blicken och såg en rak och smal stig, lagd högt ovanför världen. På denna stig färdades adventfolket mot staden, som låg vid stigets bortersta ände. De hade ett klart ljus uppsatt bakom sig vid stigets början, vilket en ängel sade mig var Midnattsropet. Detta ljus lyste längs hela stigen och gav ljus åt deras fötter, så att de inte skulle snava. Om de höll sina ögon fästa på Jesus, som var strax framför dem och ledde dem till staden, var de trygga. Men snart blev några trötta och sade att staden ännu låg långt borta, och de hade väntat att redan ha kommit in i den. Då uppmuntrade Jesus dem genom att lyfta sin härliga högra arm, och från hans arm utgick ett ljus som svepte över adventskarans led, och de ropade: ”Halleluja!” Andra förnekade förhastat ljuset bakom sig och sade att det inte var Gud som hade lett dem så långt. Ljuset bakom dem slocknade och lämnade deras fötter i fullständigt mörker, och de stapplade och förlorade målet och Jesus ur sikte och föll av stigen ner i den mörka och ogudaktiga världen där nedanför.

## William Miller and the Midnight Cry

William Miller och midnattsropet

In this first presentation, after establishing a few points, we will discuss the Low Hampton Conference of Adventists in December 1844. At this conference, some Millerites gathered, and William Miller rejected the understanding of the Midnight Cry. The logic here is that this vision, while for all of us, was especially for William Miller.

I denna första framställning ska vi, efter att ha fastslagit några punkter, behandla adventisternas konferens i Low Hampton i december 1844. Vid denna konferens samlades några milleriter, och William Miller förkastade förståelsen av midnattsropet. Logiken här är att denna syn, även om den gäller oss alla, i synnerhet var avsedd för William Miller.

In that same month, William Miller denied the light behind them—the Midnight Cry—which would cause him to fall off the path to the wicked world below. We will explore the implications of this. Historical evidence shows that the Millerites all believed they were fulfilling the parable of the ten virgins; it was common knowledge among them. We will show that William Miller had an understanding of what the Midnight Cry was. Miller believed the Midnight Cry was the judgment hour message of Daniel 8:14 and Revelation 14:6-9. He believed the message he began proclaiming in the early 1830s was the Midnight Cry, 'Behold, the bridegroom cometh,' and that Jesus was coming to the world as the bridegroom.

Under samma månad förnekade William Miller ljuset bakom dem — Midnattsropet — vilket skulle få honom att falla av stigen ner till den ogudaktiga världen nedanför. Vi kommer att undersöka innebörden av detta. Historiska belägg visar att milleriterna alla trodde att de uppfyllde liknelsen om de tio jungfrurna; detta var allmänt känt bland dem. Vi kommer att visa att William Miller hade en förståelse av vad Midnattsropet var. Miller trodde att Midnattsropet var domstundens budskap i Daniel 8:14 och Uppenbarelseboken 14:6–9. Han trodde att det budskap han började förkunna i början av 1830-talet var Midnattsropet: ”Se, brudgummen kommer”, och att Jesus kom till världen såsom brudgummen.

For most of Millerite history, they believed they were fulfilling the parable of the ten virgins, but they thought the Midnight Cry described the message they had been proclaiming. However, by the summer of 1844, a new and correct understanding emerged: the Midnight Cry was the Seventh Month movement, with Jesus expected to come on the tenth day of the seventh month. That was the true Midnight Cry. When Miller rejected the true Midnight Cry in December 1844, he was rejecting the history of the summer of 1844 and reverting to his earlier position that it was just the general message from the 1830s. Understanding the dynamics of the Midnight Cry is crucial. If you do not understand the 2520 as the Millerites did, you cannot understand the Midnight Cry. If you cannot understand the Midnight Cry as the Millerites did, you fall off the path to the wicked world below.

Under större delen av milleriternas historia trodde de att de uppfyllde liknelsen om de tio jungfrurna, men de menade att midnattsropet beskrev det budskap som de hade förkunnat. Men sommaren 1844 framträdde en ny och riktig förståelse: att midnattsropet var sjunde-månadens-rörelsen, där man väntade att Jesus skulle komma på den tionde dagen i den sjunde månaden. Det var det sanna midnattsropet. När Miller förkastade det sanna midnattsropet i december 1844, förkastade han 1844 års sommarhistoria och återgick till sin tidigare ståndpunkt att det endast var det allmänna budskapet från 1830-talet. Att förstå midnattsropets dynamik är avgörande. Om du inte förstår 2520 så som milleriterna gjorde, kan du inte förstå midnattsropet. Om du inte kan förstå midnattsropet så som milleriterna gjorde, faller du av stigen ned till den ogudaktiga världen där nere.

In this presentation, we will start with some truths on the chart that are openly rejected by Adventism today. The Biblical Research Institute of the Seventh-day Adventist Church and most Adventist theologians reject the 2520. We will address this biblically as we proceed, but initially, we will show that Ellen White fully endorses the 2520. The Institute and most theologians also reject the pioneer understanding of the Daily. We will show that rejecting the pioneer understanding of the Daily being paganism is rejecting the Spirit of Prophecy. The Institute also publicly rejects the pioneer understanding of the trumpets—the Fifth and Sixth Trumpet. We will begin by showing that rejecting the pioneer understanding of the trumpets is rejecting the Spirit of Prophecy.

I denna framställning kommer vi att börja med några sanningar på tavlan som öppet förkastas av adventismen i dag. Sjundedagsadventistkyrkans Biblical Research Institute och de flesta adventistiska teologer förkastar 2520. Detta kommer vi att behandla bibliskt allteftersom vi går vidare, men inledningsvis kommer vi att visa att Ellen White fullt ut bekräftar 2520. Institutet och de flesta teologer förkastar också pionjärernas förståelse av det Dagliga. Vi kommer att visa att ett förkastande av pionjärernas förståelse av det Dagliga såsom hedendom är ett förkastande av Profetians Ande. Institutet förkastar också offentligt pionjärernas förståelse av basunerna — den femte och sjätte basunen. Vi kommer att börja med att visa att ett förkastande av pionjärernas förståelse av basunerna är ett förkastande av Profetians Ande.

Today, most Adventists are vague at best about the 1290 and the 1335. Without the pioneer understanding of the 1335, there is no biblical justification for identifying the tarrying time that began on March 22, 1844. Without understanding the tarrying time, one cannot grasp the dynamics of the Midnight Cry. Without understanding the Midnight Cry, one falls off the path to the wicked world below. We will show these truths on the chart in terms of the clear endorsement of the Spirit of Prophecy, and then dissect them from the Word of God. But first, we need to see what surrounded Millerite history and what produced the Midnight Cry.

I dag är de flesta adventister som bäst oklara när det gäller de 1290 och de 1335. Utan pionjärernas förståelse av de 1335 finns ingen biblisk grund för att identifiera väntetiden som började den 22 mars 1844. Utan förståelse av väntetiden kan man inte fatta Midnattsropets dynamik. Utan förståelse av Midnattsropet faller man av stigen ner till den ogudaktiga världen där nedanför. Vi kommer att visa dessa sanningar på schemat utifrån Profetians Andes tydliga bekräftelse och därefter analysera dem utifrån Guds ord. Men först behöver vi se vad som omgav milleriternas historia och vad som frambringade Midnattsropet.

## Millerite History and the Arrival of the First Angel

Milleritrörelsens historia och den förste ängelns ankomst

We begin with Uriah Smith from Thoughts on Daniel and Revelation, page 521, to show the Millerite history and address 1798. Uriah Smith writes, 'The chronology of the events of Revelation 10 is further ascertained from the fact that this angel is identical with the first angel of Revelation 14.' In Revelation 10, a mighty angel comes down from heaven with a little book open in his hand. Ellen White informs us that this mighty angel is Jesus Christ, and the little book is the Book of Daniel. By the end of chapter ten, John is told to eat the little book, which will be sweet in his mouth and bitter in his stomach. John represents the Millerite history, where the message of Daniel is sweet but leads to bitter disappointment. The mighty angel of Revelation 10, according to the pioneers, is the first angel of Revelation 14—they are the same angel.

Vi börjar med Uriah Smith ur Thoughts on Daniel and Revelation, sidan 521, för att visa den milleritiska historien och behandla år 1798. Uriah Smith skriver: ”Kronologin för händelserna i Uppenbarelseboken 10 fastställs ytterligare genom det faktum att denne ängel är identisk med den första ängeln i Uppenbarelseboken 14.” I Uppenbarelseboken 10 kommer en väldig ängel ned från himlen med en liten bok öppen i sin hand. Ellen White upplyser oss om att denne väldige ängel är Jesus Kristus och att den lilla boken är Daniels bok. Vid slutet av kapitel tio blir Johannes tillsagd att äta den lilla boken, som skall vara söt i hans mun och bitter i hans mage. Johannes representerar den milleritiska historien, där budskapet i Daniel är sött men leder till bitter besvikelse. Den väldige ängeln i Uppenbarelseboken 10 är, enligt pionjärerna, den första ängeln i Uppenbarelseboken 14 — de är samma ängel.

We often do not spend much time being specific about these angels in Revelation, but we should. The mighty angel in Revelation 10 is also the angel that William Miller believed was fulfilling the Midnight Cry by accomplishing the work of the first angel of Revelation 14: 'Fear God and give Him glory, for the hour of His judgment is come.' The hour of His judgment refers to Daniel 8:14. These angels identify different aspects of the work accomplished.

Vi ägnar ofta inte mycket tid åt att vara specifika om dessa änglar i Uppenbarelseboken, men det borde vi. Den starke ängeln i Uppenbarelseboken 10 är också den ängel som William Miller ansåg uppfyllde midnattsropet genom att utföra den förste ängelns verk i Uppenbarelseboken 14: ”Frukta Gud och ge honom ära, ty stunden för hans dom har kommit.” Stunden för hans dom hänvisar till Daniel 8:14. Dessa änglar identifierar olika aspekter av det verk som fullbordas.

Returning to Uriah Smith: 'The chronology of the events of Revelation 10 is further ascertained from the fact that this angel is identical with the first angel of Revelation 14.' He explains what ties them together: both have a special message to proclaim, both utter their proclamation with a loud voice, both use similar language referring to the Creator, and both proclaim time—one swearing that time should be no more, and the other proclaiming the hour of God's judgment has come. The message of Revelation 14:6 is located on this side of the commencement of the time of the end.

När vi återvänder till Uriah Smith: ”Kronologin för händelserna i Uppenbarelseboken 10 fastställs ytterligare genom det faktum att denne ängel är identisk med den förste ängeln i Uppenbarelseboken 14.” Han förklarar vad som binder dem samman: båda har ett särskilt budskap att förkunna, båda uttalar sin förkunnelse med hög röst, båda använder liknande språk med hänvisning till Skaparen, och båda förkunnar tid — den ene svär att tiden inte skall vara mer, och den andre förkunnar att stunden för Guds dom har kommit. Budskapet i Uppenbarelseboken 14:6 är förlagt till denna sida om början av ändens tid.

Uriah Smith states that the time of the end is 1798, and the message of Revelation 14 comes after that. He writes, 'But the message of Revelation 14:6 is located this side of the commencement of the time at the end. It is a proclamation of the hour of God's judgment come, and hence must have its application in the last generation. Paul did not preach the hour of judgment come. Luther and his coadjutors did not preach it. Paul reasoned of a judgment to come, indefinitely future, and Luther placed it at least three hundred years off from his day. Moreover, Paul warns the church against any such preaching as that the hour of God's judgment has come until a certain time.' In 2 Thessalonians 2:1-3, Paul says that the day of Christ is not at hand until the falling away comes first and the man of sin is revealed. Paul introduces the man of sin, the little horn, the papacy, and covers with a caution the whole period of his supremacy, which continued 1260 years, ending in 1798.

Uriah Smith fastslår att ändens tid är år 1798, och budskapet i Uppenbarelseboken 14 kommer efter detta. Han skriver: ”Men budskapet i Uppenbarelseboken 14:6 är förlagt till tiden efter början av ändens tid. Det är en förkunnelse om att stunden för Guds dom har kommit och måste därför ha sin tillämpning på den sista generationen. Paulus predikade inte att domens stund hade kommit. Luther och hans medhjälpare predikade det inte. Paulus resonerade om en dom som skulle komma, obestämt i framtiden, och Luther förlade den åtminstone tre hundra år framåt från sin egen tid. Dessutom varnar Paulus församlingen för all sådan predikan att stunden för Guds dom har kommit, intill en viss tid.” I 2 Thessalonikerbrevet 2:1–3 säger Paulus att Kristi dag inte är nära förrän avfallet först har kommit och syndens människa har blivit uppenbarad. Paulus introducerar syndens människa, det lilla hornet, påvedömet, och täcker med en varning hela perioden av dess överhöghet, vilken varade 1260 år och slutade år 1798.

In 1798, the restriction against proclaiming the day of Christ at hand ceased. The time of the end commenced, and the seal was taken from the little book. Since then, the angel of Revelation 14 has gone forth. Uriah Smith says, 'If you will see it, since 1798, the first angel's message has gone forth. In 1798, the first angel of Revelation 14 arrives in history'—this is the pioneer understanding. 'Since then, the angel of Revelation 14 has proclaimed the hour of God's judgment come, and the angel of chapter ten has taken his stand on the sea and the land, swearing that time should be no more. Their identity is unquestionable. All arguments that locate one are effective for the other. The present generation is witnessing the fulfillment of these two prophecies. In the preaching of the advent, especially from 1840 to 1844, began their full and circumstantial accomplishment.'

År 1798 upphörde begränsningen mot att förkunna Kristi dag såsom nära förestående. Ändens tid började, och sigillet togs från den lilla boken. Sedan dess har ängeln i Uppenbarelseboken 14 gått ut. Uriah Smith säger: ”Om ni vill se det, så har den förste ängelns budskap gått ut sedan 1798. År 1798 träder den förste ängeln i Uppenbarelseboken 14 in i historien” — detta är pionjärernas förståelse. ”Sedan dess har ängeln i Uppenbarelseboken 14 förkunnat att stunden för Guds dom har kommit, och ängeln i kapitel tio har intagit sin ställning på havet och på jorden och svurit att tiden inte längre skulle vara. Deras identitet är obestridlig. Alla argument som lokaliserar den ene gäller med samma kraft för den andre. Den nuvarande generationen bevittnar uppfyllelsen av dessa två profetior. I förkunnelsen om adventen, särskilt från 1840 till 1844, började deras fulla och detaljerade uppfyllelse.”

Smith marks 1840 and 1844 in reference to the first angel of Revelation 14 arriving in 1798, but also marks the first angel in 1840, where the message is empowered. In the preaching of the advent, especially from 1840 to 1844, began their full accomplishment. The angel's position with one foot on the sea and one on the land denotes the wide extent of his proclamation. The message would cross the ocean and extend to various nations, and the advent proclamation did go to every missionary station in the world. From 1840, the first angel's message, according to Ellen White, was carried to every mission station in the world. This was accomplished when the year-day principle of Bible prophecy was confirmed with the collapse of the Ottoman Empire. We are not dealing with the details at this point, but setting the stage for the Millerite history and the dynamics of the Midnight Cry.

Smith anger 1840 och 1844 med hänvisning till den första ängeln i Uppenbarelseboken 14, som anländer år 1798, men han markerar också den första ängeln år 1840, då budskapet får kraft. I förkunnelsen om adventen, särskilt från 1840 till 1844, började deras fulla uppfyllelse. Ängelns ställning med ena foten på havet och den andra på jorden betecknar den vida omfattningen av hans förkunnelse. Budskapet skulle korsa oceanen och utsträckas till olika nationer, och adventförkunnelsen gick verkligen till varje missionsstation i världen. Från år 1840 bars den första ängelns budskap, enligt Ellen White, till varje missionsstation i världen. Detta fullbordades när bibelprofetians år-dag-princip bekräftades genom det osmanska rikets sammanbrott. Vi behandlar inte detaljerna på denna punkt, utan lägger grunden för den milleritiska historien och dynamiken i midnattsropet.

## Key Historical Events: 1833 and the Falling of the Stars

Viktiga historiska händelser: 1833 och stjärnornas fall

In 1833, the falling of the stars occurred. Ellen White comments in The Great Controversy, page 333: 'In 1833, two years after Miller began to present in public the evidences of Christ's soon coming, the last of the signs appeared which were promised by the Saviour as tokens of His second advent. Said Jesus: "The stars shall fall from heaven." Matthew 24:29. And John in the Revelation declared, as he beheld in vision the scenes that should herald the day of God: "The stars of heaven fell unto the earth, even as a fig tree casteth her untimely figs, when she is shaken of a mighty wind." Revelation 6:13. This prophecy received a striking and impressive fulfillment in the great meteoric shower of November 13, 1833.'

År 1833 inträffade stjärnornas fall. Ellen White kommenterar i The Great Controversy, sidan 333: ”År 1833, två år efter det att Miller hade börjat offentligt framlägga bevisen för Kristi nära förestående ankomst, visade sig det sista av de tecken som Frälsaren hade utlovat som kännetecken på hans återkomst. Jesus sade: ’Stjärnorna skola falla från himmelen.’ Matteus 24:29. Och Johannes förklarade i Uppenbarelseboken, då han i syn skådade de scener som skulle förebåda Guds dag: ’Himmelens stjärnor föllo ned på jorden, likasom ett fikonträd kastar sina omogna fikon, när det skakas av en stark vind.’ Uppenbarelseboken 6:13. Denna profetia fick en slående och imponerande uppfyllelse i det stora meteorsvärmen den 13 november 1833.”

William Miller's testimony recounts:

William Millers vittnesbörd berättar:

> 'On Saturday after breakfast—in the summer of 1833, I sat down at my desk to examine some point, and as I rose to go out to work, it came home to me with more force than ever, "Go and tell it to the world." The impression was so sudden and came with such force that I settled down into my chair saying, "I can't go, Lord." "Why not?" seemed to be the response, and then all my excuses came up, my want of ability, but my distress became so great I entered into a solemn covenant with God that if He would open the way, I would go and perform my duty to the world. "What do you mean by opening the way?" seemed to come to me. Why, said I, if I should have an invitation to speak publicly in any place, I will go and tell them what I find in the Bible about the Lord's coming. Instantly all my burden was gone. And I rejoiced that I should not probably be thus called upon, for I'd never had such an invitation, my trials were not known, and I had but little expectation of being invited to any field of labor. In about a half an hour from this time, before I'd left the room, a son of Mr. Guilford of Dresden, about sixteen miles from my residence, came in and said that his father had sent for me and wished me to go home with him, supposing that he'd wish to see me on some business. I asked him what he wanted. He replied that there was to be no preaching in their church the next day, and his father wished to have me come and talk to the people on the subject of the Lord's coming. I was immediately angry with myself for having made the covenant I had. I rebelled at once against the Lord and determined not to go. I left the boy without giving him any answer and retired in great distress to a grove nearby. Then I struggled with the Lord for about an hour, endeavoring to release myself from the covenant I had made with him, but I could get no relief. It was impressed upon my conscience, "Will you make a covenant with God and break it so soon?" and the exceeding sinfulness of thus doing overwhelmed me. I finally submitted and promised the Lord that if He would sustain me, I would go, trusting in Him to give me grace and ability to perform all He should require of me. I returned to the house and found the boy still waiting. He remained till after dinner, and I returned with him to Dresden.'

> På lördagen efter frukost – sommaren 1833 – satte jag mig vid mitt skrivbord för att undersöka en viss fråga, och då jag reste mig för att gå ut till mitt arbete, drabbade det mig med större kraft än någonsin förut: ”Gå och förkunna det för världen.” Intrycket kom så plötsligt och med sådan styrka att jag sjönk ned i min stol och sade: ”Jag kan inte gå, Herre.” ”Varför inte?” tycktes svaret vara, och då trängde alla mina ursäkter sig fram, min brist på förmåga; men min nöd blev så stor att jag ingick ett högtidligt förbund med Gud, att om Han ville öppna vägen, skulle jag gå och fullgöra min plikt mot världen. ”Vad menar du med att öppna vägen?” tycktes det komma till mig. Jo, sade jag, om jag skulle få en inbjudan att tala offentligt på någon plats, då skall jag gå och säga dem vad jag finner i Bibeln om Herrens ankomst. Ögonblickligen var hela min börda borta. Och jag gladde mig över att jag sannolikt inte skulle bli kallad på detta sätt, ty jag hade aldrig fått en sådan inbjudan, mina prövningar var inte kända, och jag hade föga förväntan om att bli inbjuden till något arbetsfält. Omkring en halvtimme därefter, innan jag hade lämnat rummet, kom en son till herr Guilford i Dresden, omkring sexton mil från min bostad, in och sade att hans far hade sänt efter mig och önskade att jag skulle följa med honom hem, då jag antog att han ville träffa mig i något ärende. Jag frågade honom vad han ville. Han svarade att det inte skulle bli någon predikan i deras kyrka följande dag, och att hans far önskade att jag skulle komma och tala till folket om ämnet Herrens ankomst. Jag blev genast vred på mig själv för att jag hade ingått det förbund jag hade gjort. Jag gjorde omedelbart uppror mot Herren och beslöt att inte gå. Jag lämnade pojken utan att ge honom något svar och drog mig i stor ångest undan till en närbelägen lund. Där kämpade jag med Herren i omkring en timme och sökte att bli löst från det förbund jag hade slutit med honom, men jag kunde inte få någon lindring. Det präglades på mitt samvete: ”Skall du sluta ett förbund med Gud och så snart bryta det?” och den övermåttan stora syndfullheten i att göra så överväldigade mig. Till sist underkastade jag mig och lovade Herren att om Han ville uppehålla mig, skulle jag gå och förtrösta på Honom att ge mig nåd och förmåga att fullgöra allt som Han skulle fordra av mig. Jag återvände till huset och fann pojken fortfarande väntande. Han stannade till efter middagen, och jag återvände med honom till Dresden.

This is how Miller, in the summer of 1833, began to publicly present the message. In December 1833, the falling of the stars added solemnity to his message.

Så började Miller sommaren 1833 att offentligt framlägga budskapet. I december 1833 gav stjärnornas fall ytterligare allvar åt hans budskap.

## 1840: The Fulfillment of Prophecy and the Ottoman Empire

1840: Profetians uppfyllelse och det osmanska riket

In 1840, Ellen White comments on a remarkable fulfillment of prophecy. This passage is often controverted in the Spirit of Prophecy, with some arguing that Uriah Smith inserted it into The Great Controversy, but these arguments are unfounded. She is speaking about the sequence of prophetic fulfillment's leading up to 1840, including the falling of the stars and the Dark Day. She writes, 'In the year 1840, another remarkable fulfillment of prophecy excited widespread interest.'

År 1840 kommenterar Ellen White ett märkligt uppfyllande av profetian. Detta avsnitt är ofta omstritt inom Profetians Ande, där somliga hävdar att Uriah Smith infogade det i Den stora striden, men dessa argument är ogrundade. Hon talar om den följd av profetiska uppfyllelser som ledde fram till år 1840, däribland stjärnornas fall och Den mörka dagen. Hon skriver: ”År 1840 väckte ännu ett märkligt uppfyllande av profetian vidsträckt intresse.”

She refers to biblical prophecy, not merely a human prediction by Josiah Litch.

Hon syftar på biblisk profetia, inte enbart på en mänsklig förutsägelse av Josiah Litch.

> "Two years before, Josiah Litch, a leading minister preaching the second advent, published an exposition of Revelation 9, predicting the fall of the Ottoman Empire. According to his calculations, this power was to be overthrown on August 11, 1840. At the specified time, Turkey, through her ambassadors, accepted the protection of the Allied Powers of Europe and thus placed herself under the control of Christian nations. The event exactly fulfilled the prediction. When it became known, multitudes were convinced of the correctness of the principles of prophetic interpretation adopted by Miller and his associates, and a wonderful impetus was given to the Advent movement. Men of learning and position united with Miller in preaching and publishing his views, and from 1840 to 1844, the work rapidly extended."

> Två år tidigare hade Josiah Litch, en framstående predikant som förkunnade den andra ankomsten, utgivit en utläggning av Uppenbarelseboken 9, där han förutsade det osmanska rikets fall. Enligt hans beräkningar skulle denna makt störtas den 11 augusti 1840. Vid den angivna tiden mottog Turkiet, genom sina ambassadörer, de allierade europeiska makternas beskydd och ställde sig därmed under de kristna nationernas kontroll. Händelsen uppfyllde förutsägelsen exakt. När detta blev känt övertygades mängder av människor om riktigheten i de principer för profetisk uttolkning som antagits av Miller och hans medarbetare, och adventrörelsen fick en underbar drivkraft. Lärda och inflytelserika män förenade sig med Miller i att predika och publicera hans uppfattningar, och från 1840 till 1844 utbredde sig verket hastigt.

Uriah Smith had told us that the first angel of Revelation 14 arrived in 1798, but it is the same angel as the angel of Revelation 10. In Revelation 10, John is told to take the little book out of the angel's hand and eat it, and it will become sweet in his mouth. The Millerite message became sweet on August 11, 1840, after two years of predicting the collapse of the Ottoman Empire based on the year-day principle of Bible prophecy. When the event was exactly fulfilled, the message they had been proclaiming became sweet in their mouth.

Uriah Smith hade sagt oss att den första ängeln i Uppenbarelseboken 14 anlände år 1798, men det är samma ängel som ängeln i Uppenbarelseboken 10. I Uppenbarelseboken 10 får Johannes besked att ta den lilla boken ur ängelns hand och äta den, och den skall bli söt i hans mun. Det milleritiska budskapet blev sött den 11 augusti 1840, efter två år av förutsägelser om det osmanska rikets sammanbrott, grundade på bibelprofetians år-dag-princip. När händelsen uppfylldes exakt, blev det budskap som de hade förkunnat sött i deras mun.

On August 11, 1840, the message became sweet in their mouth. John is told to take the little book out of the angel's hand that has descended. The angel descends on August 11, 1840, and this angel of Revelation 10 is the same as the first angel of Revelation 14. The angel of Revelation 14 arrives in 1798 at the time of the end, but his message is empowered in 1840. Ellen White says that when the event became known, multitudes were convinced of the correctness of the principles of prophetic interpretation adopted by Miller and his associates. Since the 1930s, beginning in 1919 but especially in the 1930s, Adventism has rejected the rules of prophetic interpretation adopted by Miller and his associates—those rules being the proof text method of Bible study.

Den 11 augusti 1840 blev budskapet sött i deras mun. Johannes uppmanas att ta den lilla boken ur den nedstigna ängelns hand. Ängeln stiger ned den 11 augusti 1840, och denne ängel i Uppenbarelseboken 10 är densamme som den förste ängeln i Uppenbarelseboken 14. Ängeln i Uppenbarelseboken 14 anländer år 1798 vid ändens tid, men hans budskap får kraft år 1840. Ellen White säger att när händelsen blev känd, blev skaror övertygade om riktigheten i de principer för profetisk uttolkning som antagits av Miller och hans medarbetare. Sedan 1930-talet, med början 1919 men särskilt under 1930-talet, har adventismen förkastat de regler för profetisk uttolkning som antagits av Miller och hans medarbetare — dessa regler var bevistextmetoden för bibelstudium.

## The 1843 Chart and the Tarrying Time

1843 års profetiska tavla och dröjsmålstiden

The next waymark in history is the 1843 chart, produced in May 1842. Ellen White says, 'I have seen that the 1843 chart was directed by the hand of the Lord and that it should not be altered, that the figures were as He wanted them, and that His hand was over and hid a mistake in some of the figures so that none could see it until His hand was removed.' This chart is a prophetic waymark, produced in May 1842. In June 1842, the Protestant churches began closing their doors and the second angel arrives.

Nästa vägmärke i historien är 1843 års karta, framställd i maj 1842. Ellen White säger: ”Jag har sett att 1843 års karta leddes av Herrens hand och att den inte borde ändras, att siffrorna var sådana som Han ville ha dem, och att Hans hand var över och dolde ett misstag i några av siffrorna, så att ingen kunde se det förrän Hans hand togs bort.” Denna karta är ett profetiskt vägmärke, framställt i maj 1842. I juni 1842 började de protestantiska kyrkorna stänga sina dörrar och den andre ängeln anländer.

From Testimonies, volume one, page 21: 'In June of 1842, Mr. Miller gave his second course of lectures at the Casco Street Church in Portland, Maine. With few exceptions, the different denominations closed the doors of their churches against Mr. Miller.' Ellen White informs us that as Seventh-day Adventist Christians, we should learn to reason from cause to effect. The cause that led the Protestant churches to close their doors was the introduction of this chart. When the chart was introduced in May, the Protestant churches determined that the Millerites were deluded fanatics.

Ur Testimonies, första volymen, sidan 21: ”I juni 1842 höll herr Miller sin andra serie föreläsningar i Casco Street Church i Portland, Maine. Med få undantag stängde de olika samfunden dörrarna till sina kyrkor för herr Miller.” Ellen White upplyser oss om att vi som sjundedagsadventistiska kristna bör lära oss att resonera från orsak till verkan. Den orsak som ledde de protestantiska kyrkorna att stänga sina dörrar var införandet av denna karta. När kartan introducerades i maj, drog de protestantiska kyrkorna slutsatsen att milleriterna var vilseförda fanatiker.

The first disappointment is next. From The Great Controversy, page 393:

Den första besvikelsen kommer härnäst. Ur The Great Controversy, sidan 393:

> 'As early as 1842, the direction given in this prophecy to write the vision and make it plain upon tables, that he may run that readeth it, had suggested to Charles Fitch the preparation of a prophetic chart to illustrate the visions of Daniel and Revelation.' Charles Fitch, who died just before the Great Disappointment of October 22, 1844, was used by the Lord in this history. He prepared the chart, which was published in May 1842.

> Redan år 1842 hade den anvisning som gavs i denna profetia att skriva ned synen och göra den tydlig på tavlor, så att den som läser den må kunna löpa, för Charles Fitch väckt tanken att utarbeta en profetisk tavla för att åskådliggöra synerna i Daniel och Uppenbarelseboken. Charles Fitch, som dog strax före den stora besvikelsen den 22 oktober 1844, brukades av Herren i denna historia. Han utarbetade tavlan, vilken utgavs i maj 1842.

> The publication of this chart was regarded as a fulfillment of the command of Habakkuk. No one, however, noticed an apparent delay in the accomplishment of the vision. A tarrying time is presented in the same prophecy. After the disappointment, this scripture appeared significant: 'The vision is yet for an appointed time, but at the end it shall speak and not lie, though it tarry, wait for it, because it will surely come, it will not tarry. The just shall live by faith.

> Utgivningen av denna karta betraktades som ett uppfyllande av Habackuks befallning. Ingen lade emellertid märke till en skenbar fördröjning i synens fullbordan. En dröjsmålstid framställs i samma profetia. Efter besvikelsen framstod detta skriftställe som betydelsefullt: ”Synen gäller ännu en bestämd tid, men till slutet skall den tala och inte ljuga; om den dröjer, så vänta på den, ty den skall förvisso komma, den skall inte utebli. Den rättfärdige skall leva genom tro.”

The tarrying time is the first disappointment, which comes on March 22, 1844. The Millerites were predicting the end of the world in 1843, using the biblical reckoning of time. When the Lord had not come by then, the first disappointment set in on March 22, 1844. That is the tarrying time.

Fördröjningstiden är den första besvikelsen, som inträffar den 22 mars 1844. Milleriterna förutsade världens slut år 1843 enligt den bibliska tideräkningen. När Herren inte hade kommit vid den tiden, inträdde den första besvikelsen den 22 mars 1844. Det är fördröjningstiden.

This is the tarrying time in the parable of the ten virgins, in Habakkuk 2, and in Daniel 12. Daniel 12:11 says, 'And from the time that the daily sacrifice shall be taken away...' The pioneers understood that paganism was subdued in 508, with Clovis defeating the Visigoths. From the time that paganism is taken away and the papacy is set up (thirty years later in 538), there shall be 1290 days. The next verse says, 'Blessed is he that waiteth and cometh to the thousand three hundred and thirty-five days.' 508 plus 1335 equals 1843. 'Blessed is he that comes to 1843.' The 1335 marks the tarrying time, saying, 'Blessed is he that waiteth and cometh to 1843.' If you uphold the pioneer understanding of the daily, as Ellen White does, this is clear.

Detta är dröjsmålstiden i liknelsen om de tio jungfrurna, i Habackuk 2 och i Daniel 12. Daniel 12:11 säger: ”Och från den tid då det dagliga offret skall avskaffas ...” Pionjärerna förstod att hedendomen kuvades år 508, när Klodvig besegrade visigoterna. Från den tid då hedendomen avskaffas och påvedömet upprättas (trettio år senare, år 538), skall det vara 1290 dagar. Nästa vers säger: ”Salig är den som väntar och når fram till de ett tusen tre hundra trettiofem dagarna.” 508 plus 1335 är 1843. ”Salig är den som kommer till 1843.” De 1335 utmärker dröjsmålstiden och säger: ”Salig är den som väntar och kommer till 1843.” Om du fasthåller pionjärernas förståelse av det dagliga, såsom Ellen White gör, är detta tydligt.

To further clarify, Isaiah 30:18 says, 'And therefore will the Lord wait.' Here, the Lord is the bridegroom in the parable of the ten virgins, and He is tarrying. 'And therefore will the bridegroom tarry that he may be gracious unto you, and therefore will he be exalted that he may have mercy on you, for the Lord is a God of judgment. Blessed are all they that wait for Him.' This matches Daniel 12:12: 'Blessed is he who waiteth and cometh to the 1335.' The bridegroom tarries on March 22, 1844. There is a blessing attached to coming to the first disappointment and then waiting. When you get here, you are to wait. What are you waiting for? Habakkuk 2:3 says, 'For the vision is yet for an appointed time, but at the end it shall speak and not lie, though it tarry, wait for it.' The blessing of coming to the 1335 is the blessing of coming to this history, where the Lord will accomplish the Midnight Cry.

För att ytterligare förtydliga säger Jesaja 30:18: ”Därför skall Herren dröja.” Här är Herren brudgummen i liknelsen om de tio jungfrurna, och Han dröjer. ”Därför skall brudgummen dröja, för att han må vara nådig mot er, och därför skall han upphöjas, för att han må förbarma sig över er; ty Herren är en domens Gud. Saliga äro alla de som vänta på Honom.” Detta motsvarar Daniel 12:12: ”Salig är den som väntar och kommer till 1335.” Brudgummen dröjer den 22 mars 1844. Det är en välsignelse knuten till att komma till den första besvikelsen och sedan vänta. När du kommer hit, skall du vänta. Vad väntar du på? Habackuk 2:3 säger: ”Ty synen gäller ännu för en bestämd tid, men vid slutet skall den tala och inte ljuga; om den dröjer, så vänta på den.” Välsignelsen i att komma till 1335 är välsignelsen i att komma till denna historia, där Herren skall fullborda midnattsropet.

Not everyone will be allowed to participate in the Midnight Cry. Some people traveled along with the Millerites not because of their own personal experience with Jesus Christ or personal study of God's Word, but out of fear. Before the Midnight Cry arrives, the Lord separates these brethren from the movement. The first disappointment is part of the process preparing for the Midnight Cry. According to Ellen White, if we do not understand this, we fall off the path to the wicked world below.

Inte alla kommer att få delta i midnattsropet. Somliga följde med milleriterna, inte på grund av egen personlig erfarenhet av Jesus Kristus eller personligt studium av Guds ord, utan av fruktan. Innan midnattsropet kommer skiljer Herren dessa bröder från rörelsen. Den första besvikelsen är en del av den process som förbereder för midnattsropet. Enligt Ellen White faller vi, om vi inte förstår detta, av stigen ner till den ogudaktiga världen där nedanför.

## The Empowerment of the Second Angel's Message

Den andra ängelns budskaps bemyndigande

From Early Writings, page 238: 'Near the close of the second angel's message, I saw a great light from heaven shining upon the people of God. The rays of this light seemed bright as the sun, and I heard voices of angels crying, "Behold, the bridegroom cometh."' This was the Midnight Cry, which was to give power to the second angel's message. The pioneers understood that the first angel's message arrived in 1798 but was empowered with the collapse of the Ottoman Empire in 1840. All the messages arrive at a point in time and are thereafter empowered. The second angel's message arrives on March 22, 1844 when the Protestant churches closed their doors against the Millerite message. The Midnight Cry empowers the second angel's message. The third angel's message arrives on October 22, 1844, and is empowered when the mighty angel of Revelation 18 joins it. Every message arrives in history and is thereafter empowered. This is important to understand.

Ur Early Writings, sidan 238: ”Nära slutet av den andra ängelns budskap såg jag ett stort ljus från himlen lysa över Guds folk. Strålarna från detta ljus föreföll klara som solen, och jag hörde änglars röster ropa: ’Se, brudgummen kommer.’” Detta var midnattsropet, vilket skulle ge kraft åt den andra ängelns budskap. Pionjärerna förstod att den första ängelns budskap anlände år 1798 men fick kraft i och med det osmanska rikets sammanbrott år 1840. Alla budskapen anländer vid en bestämd tidpunkt och får därefter kraft. Den andra ängelns budskap anländer den 22 mars 1844, då de protestantiska kyrkorna stängde sina dörrar för milleritbudskapet. Midnattsropet ger kraft åt den andra ängelns budskap. Den tredje ängelns budskap anländer den 22 oktober 1844 och får kraft när den mäktige ängeln i Uppenbarelseboken 18 förenar sig med det. Varje budskap anländer i historien och får därefter kraft. Detta är viktigt att förstå.

The Midnight Cry gave power to the second angel's message. Angels were sent from heaven to arouse the discouraged saints and prepare them for the great work before them. The most talented men were not the first to receive this message. William Miller was not the first to receive this message; quite the opposite, he was the last to receive it. He was the most talented in understanding the message, while Samuel Snow was the first. Those who had formerly led in the work were the last to receive and help swell the cry. Historically, the last person to accept the message of the Midnight Cry was William Miller.

Midnattsropet gav kraft åt den andre ängelns budskap. Änglar sändes från himlen för att väcka de modfällda heliga och bereda dem för det stora verk som låg framför dem. De mest begåvade männen var inte de första att ta emot detta budskap. William Miller var inte den förste att ta emot detta budskap; tvärtom, han var den siste att ta emot det. Han var den mest begåvade i att förstå budskapet, medan Samuel Snow var den förste. De som tidigare hade lett verket var de sista att ta emot det och hjälpa till att förstärka ropet. Historiskt sett var den siste personen att ta emot midnattsropets budskap William Miller.

From The Great Controversy, 376:

Ur Den stora striden, 376:

> During the empowerment of the Midnight Cry, about 50,000 left the churches. As Miller's work tended to build up the churches, it was initially regarded with favor, but as ministers and religious leaders decided against the Advent doctrine and desired to suppress all agitation on the subject, they opposed it from the pulpit and denied their members the privilege of attending preaching on the second advent or even speaking of their hope in social meetings.

> Under förkunnelsens av Midnattsropets kraft lämnade omkring 50 000 människor kyrkorna. Eftersom Millers verk tenderade att uppbygga kyrkorna, betraktades det till en början med välvilja; men när predikanter och religiösa ledare beslutade sig emot adventläran och önskade undertrycka all agitation i ämnet, motsatte de sig den från predikstolen och förvägrade sina medlemmar rätten att närvara vid förkunnelse om den andra tillkommelsen eller ens att tala om sitt hopp vid sociala sammankomster.

Leaders in the Adventist Church today who forbid the teaching of this message in the church and even in private homes are prefigured here in the Millerite movement.

Ledare i Adventistkyrkan i dag som förbjuder undervisningen av detta budskap i kyrkan och till och med i privata hem förebildas här i den milleritiska rörelsen.

> "Believers found themselves in great trial and perplexity. They loved their churches and were reluctant to separate, but as they saw the testimony of God's Word suppressed and their right to investigate the prophecies denied, they felt that loyalty to God forbade them to submit. Those who sought to shut out the testimony of God's Word could not be regarded as constituting the church of Christ. Hence, they felt justified in separating from their former connection. In the summer of 1844, about 50,000 withdrew from the churches."

> De troende befann sig i stor prövning och förvirring. De älskade sina kyrkor och var obenägna att skilja sig från dem, men när de såg Guds ords vittnesbörd undertryckas och sin rätt att undersöka profetiorna förnekas, kände de att troheten mot Gud förbjöd dem att underordna sig. De som sökte stänga ute Guds ords vittnesbörd kunde inte anses utgöra Kristi kyrka. Därför ansåg de sig berättigade att skilja sig från sitt tidigare samfund. Sommaren 1844 utträdde omkring 50 000 ur kyrkorna.

## Miller's Understanding and the True Midnight Cry

Millers förståelse och det sanna midnattsropet

From Elder Damsteegt's book, Foundation of Seventh-day Adventist Message and Mission, Miller believed that the proclamation of Daniel 8:14 and the first angel of Revelation 14 was the Midnight Cry—'Behold, the bridegroom cometh.' He believed this message was identifying the second coming of Christ. Miller thought the entire history was the Midnight Cry, but Ellen White states the Midnight Cry was accomplished at a specific point. Samuel Snow titled his presentation 'The True Midnight Cry' to distinguish it from the Millerite teaching that the Midnight Cry was the general message.

Ur äldste Damsteegts bok, Foundation of Seventh-day Adventist Message and Mission, framgår att Miller trodde att förkunnelsen av Daniel 8:14 och den första ängeln i Uppenbarelseboken 14 var midnattsropet — ”Se, brudgummen kommer.” Han trodde att detta budskap identifierade Kristi återkomst. Miller ansåg att hela historien utgjorde midnattsropet, men Ellen White säger att midnattsropet fullbordades vid en bestämd tidpunkt. Samuel Snow gav sin framställning titeln ”Det sanna midnattsropet” för att skilja den från den milleritiska läran att midnattsropet var det allmänna budskapet.

The most spiritual received the message first, and those who had formerly led in the work were the last to receive and help swell the cry. William Miller, who had led the work from 1833 onward, struggled with the Midnight Cry message when it came in August 1844. He was unsure about separating from the churches and had been teaching another understanding of the Midnight Cry for many years.

De mest andliga tog först emot budskapet, och de som tidigare hade lett verket var de sista att ta emot det och hjälpa till att förstärka ropet. William Miller, som hade lett verket från 1833 och framåt, kämpade med Midnattsropets budskap när det kom i augusti 1844. Han var osäker på om han skulle skilja sig från kyrkorna och hade under många år undervisat om en annan förståelse av Midnattsropet.

William Miller wrote:

William Miller skrev:

> 'I'd never been positive as to any particular day for the Lord's appearing, believing that no man could know the day and hour. In all my published lectures, it will be seen on the title page, about the year 1843. In all my oral lectures, I invariably told my audiences that the periods would terminate in 1843 if there were no mistake in my calculation, but that I could not say the end might not come even before that time, and that they should be continually prepared. In 1842, some of the brethren preached with great positiveness, the exact year, and censured me for putting in an "if."'

> ”Jag hade aldrig varit övertygad om någon viss dag för Herrens uppenbarelse, då jag trodde att ingen människa kunde känna dagen och stunden. På titelbladet till alla mina tryckta föreläsningar kan man se uttrycket: omkring år 1843. I alla mina muntliga föreläsningar sade jag utan undantag till mina åhörare att tidsperioderna skulle utlöpa år 1843, om det inte fanns något fel i mina beräkningar, men att jag inte kunde säga att slutet inte ens kunde komma före den tiden, och att de ständigt borde vara beredda. År 1842 predikade några av bröderna med stor bestämdhet om det exakta året och förebrådde mig för att jag infogade ett ’om’.”

In May 1842, the 1843 chart was published, and the brethren told Miller to remove the 'if' from his presentation.

I maj 1842 publicerades 1843 års profetiska karta, och bröderna uppmanade Miller att ta bort ”om” ur sin framställning.

Miller continued, 'The public press had also published that I'd fixed upon a definite day, the twenty-third of April, for the Lord's advent. Therefore, in December of that year, as I could see no error in my reckoning, I published my belief that sometime between March 21, 1843, and March 21, 1844, the Lord would come.' Miller had already concluded the tenth day of the seventh month, and long before Samuel Snow used this conclusion to proclaim the Midnight Cry, Miller had written about it. Miller was the one the Lord used to put together the logic that Samuel Snow employed to identify October 22, 1844.

Miller fortsatte: ”Den offentliga pressen hade också publicerat att jag hade fastställt en bestämd dag, den tjugotredje april, för Herrens ankomst. Därför offentliggjorde jag i december samma år, eftersom jag inte kunde se något fel i min beräkning, min övertygelse att Herren skulle komma någon gång mellan den 21 mars 1843 och den 21 mars 1844.” Miller hade redan dragit slutsatsen att det gällde den tionde dagen i den sjunde månaden, och långt innan Samuel Snow använde denna slutsats för att förkunna midnattsropet hade Miller skrivit om den. Det var Miller som Herren använde för att sammanfoga den logik som Samuel Snow använde för att identifiera den 22 oktober 1844.

Miller wrote, 'During the year 1843, the most violent denunciations were heaped upon me and those associated with me by the press and some pulpits. Our motives were assailed, our principles misrepresented, our characters traduced.' Time passed, and March 21, 1844, went by without the Lord's appearing. The disappointment was great, and many walked no more with them. Before this time, from 1840, there were an estimated 200,000 Millerites, but by this point, only 50,000 remained.

Miller skrev: ”Under året 1843 hopades de häftigaste fördömandena över mig och dem som var förenade med mig från pressens och vissa predikstolars sida. Våra motiv angreps, våra principer framställdes oriktigt, våra karaktärer smädades.” Tiden gick, och den 21 mars 1844 passerade utan att Herren visade sig. Besvikelsen var stor, och många vandrade inte längre med dem. Före denna tid, från 1840, uppskattades antalet milleriter till 200 000, men vid denna tidpunkt återstod endast 50 000.

Miller continued, 'Previously to this, in the fall of 1843, some of my brethren began to call the churches Babylon and to urge that it was the duty of Adventists to come out of them. With this, I was much grieved. Not only was the effect very bad, but I regarded it as a perversion of the Word of God, a wresting of the Scriptures.' Miller struggled with the second angel's message, making it more difficult for him to accept the true Midnight Cry message. The practice spread, and the churches were closed against them, creating hostility and separating most Adventists from their respective churches.

Miller fortsatte: ”Före detta, hösten 1843, började några av mina bröder kalla församlingarna Babylon och framhålla att det var adventisternas plikt att gå ut ur dem. Över detta var jag djupt bedrövad. Inte bara var verkningen mycket dålig, utan jag betraktade det också som en förvrängning av Guds ord, ett förvändande av Skrifterna.” Miller kämpade med den andre ängelns budskap, vilket gjorde det svårare för honom att ta emot det sanna midnattsropets budskap. Denna praxis spred sig, och församlingarna stängdes för dem, vilket skapade fientlighet och skilde de flesta adventister från deras respektive församlingar.

After his published time passed, Miller acknowledged his disappointment regarding the exact period but maintained his faith. He continued his labors in the West during the summer of 1844 until the Seventh Month movement. He had no participation in this movement except for a letter written eighteen months earlier about the Mosaic Law observances pointing to that month. He did not expect that such a use would be made of those topics or that belief in such evidence would become a test of salvation. He had no fellowship with the movement until two or three weeks before October 22, 1844. In a letter to Himes on October 6, 1844, Miller wrote, 'I see a glory in the seventh month which I never saw before... Now, blessed be the name of the Lord, I see a beauty, a harmony, an agreement in the scriptures, for which I've long prayed but did not see until today. Thank the Lord, O my soul. Brother Snow, Brother Storrs, and others, be blessed for their instrumentality in opening my eyes. I'm almost home. Glory, glory, glory, glory.'

Efter att hans offentligt kungjorda tid hade förflutit erkände Miller sin besvikelse beträffande den exakta tidsperioden men höll fast vid sin tro. Han fortsatte sitt arbete i Västern under sommaren 1844 fram till Sjunde månads-rörelsen. Han hade ingen del i denna rörelse annat än genom ett brev som skrivits arton månader tidigare om den mosaiska lagens föreskrifter, vilka pekade på den månaden. Han väntade sig inte att ett sådant bruk skulle göras av dessa ämnen eller att tro på sådana bevis skulle bli ett prov på frälsning. Han hade ingen gemenskap med rörelsen förrän två eller tre veckor före den 22 oktober 1844. I ett brev till Himes den 6 oktober 1844 skrev Miller: ”Jag ser en härlighet i den sjunde månaden som jag aldrig tidigare har sett ... Nu, välsignat vare Herrens namn, ser jag en skönhet, en harmoni, en överensstämmelse i Skrifterna, som jag länge har bett om men inte såg förrän i dag. Tacka Herren, o min själ. Broder Snow, Broder Storrs och andra, välsignade vare de för att de varit redskap till att öppna mina ögon. Jag är nästan hemma. Härlighet, härlighet, härlighet, härlighet.”

Afterward, Miller rethought the Midnight Cry, calling it fanaticism. Damsteegt notes that Snow got his basic outline of the Midnight Cry message from Miller's earlier work.

Senare omprövade Miller midnattsropet och kallade det fanatism. Damsteegt påpekar att Snow fick den grundläggande utformningen av midnattsropets budskap från Millers tidigare arbete.

Snow's calculations, published in March 1844, aroused little attention until the Exeter camp meeting, August 12–17, 1844. There, his exact date for Christ's return stirred many Millerites, bringing their missionary endeavor to a peak. Their response became known as the Seventh Month movement. Although Millerite leaders were initially skeptical, some weeks before the expected event, they joined the movement and allowed Snow's views to be printed and supported.

Snows beräkningar, publicerade i mars 1844, väckte föga uppmärksamhet fram till tältmötet i Exeter den 12–17 augusti 1844. Där väckte hans exakta datum för Kristi återkomst stark rörelse bland många milleriter och förde deras missionsverksamhet till sin höjdpunkt. Deras gensvar kom att bli känt som Sjunde-månaden-rörelsen. Även om milleriternas ledare till en början var skeptiska, anslöt de sig några veckor före den förväntade händelsen till rörelsen och tillät att Snows uppfattningar trycktes och fick stöd.

## The Midnight Cry and Its Aftermath

Midnattsropet och dess efterverkningar

Ellen White's first vision shows God's people on a path to heaven, with a light behind them called the Midnight Cry. The message Samuel Snow presented needs to be understood. In May 1842, 300 charts were printed for 300 preachers. By March 22, 1844, after the first disappointment, the chart was set aside, and many left the movement. Those who remained were to wait. At the Exeter camp meeting, Snow showed that the Lord would come on October 22, 1844, the Day of Atonement. This impelled them to proclaim the message.

Ellen Whites första syn visar Guds folk på en väg till himlen, med ett ljus bakom dem som kallades Midnattsropet. Det budskap som Samuel Snow frambar behöver förstås. I maj 1842 trycktes 300 tavlor för 300 predikanter. Den 22 mars 1844, efter den första besvikelsen, lades tavlan åt sidan, och många lämnade rörelsen. De som blev kvar skulle vänta. Vid lägermötet i Exeter visade Snow att Herren skulle komma den 22 oktober 1844, på Försoningsdagen. Detta drev dem att förkunna budskapet.

Joseph Bates recounted that after the Exeter camp meeting, as he walked through the train cars, he heard voices repeating, 'Behold, the bridegroom cometh!' This movement swept over the United States in two months, leading to the Great Disappointment on October 22, 1844.

Joseph Bates berättade att han efter lägermötet i Exeter, medan han gick genom tågvagnarna, hörde röster upprepa: ”Se, brudgummen kommer!” Denna rörelse svepte över Förenta staterna på två månader och ledde fram till den stora besvikelsen den 22 oktober 1844.

Damsteegt comments on the Low Hampton Conference of Adventists, December 28–29, 1844, involving Himes and Miller. Himes urged comforting the saints, arousing the Christian world, and proclaiming salvation to sinners. A few weeks later, the Advent Press resumed, and Himes declared the door of salvation open. Miller gradually gave up the extreme shut door concept and returned to his original view of the Midnight Cry. In that same month, Ellen White had her first vision, showing that those who reject the Midnight Cry fall off the path. That vision was for William Miller as much as anyone else.

Damsteegt kommenterar adventisternas konferens i Low Hampton den 28–29 december 1844, där Himes och Miller deltog. Himes uppmanade till att trösta de heliga, väcka den kristna världen och förkunna frälsning för syndare. Några veckor senare återupptogs Advent Press, och Himes förklarade att frälsningens dörr stod öppen. Miller övergav gradvis den extrema läran om den stängda dörren och återvände till sin ursprungliga syn på Midnattsropet. Under samma månad hade Ellen White sin första syn, som visade att de som förkastar Midnattsropet faller av stigen. Den synen var lika mycket för William Miller som för någon annan.

## William Miller's Final Test and Legacy

William Millers sista prövning och arv

From Early Writings, page 257:

Ur Early Writings, sidan 257:

> "My attention was then called to William Miller. He looked perplexed and was bowed with anxiety and distress for his people. The company who had been united and loving in 1844 were losing their love, opposing one another, and falling into a cold, backslidden state. As he beheld this, grief wasted his strength. I saw leading men watching him, primarily Joshua Himes, and fearing lest he should receive the third angel's message."

> Min uppmärksamhet riktades därefter mot William Miller. Han såg rådvill ut och var nedböjd av ängslan och sorg för sitt folk. Den skara som hade varit förenad och kärleksfull år 1844 höll på att förlora sin kärlek, motsätta sig varandra och falla in i ett kallt, avfallet tillstånd. När han såg detta, förtärde sorgen hans kraft. Jag såg ledande män vaka över honom, i synnerhet Joshua Himes, och frukta att han skulle ta emot den tredje ängelns budskap.

The third angel's message in this context is the Sabbath. As Miller leaned toward the light from heaven, these men would lay plans to draw his mind away. Human influence kept him in darkness and retained his influence among those who opposed the truth. Eventually, Miller raised his voice against the light from heaven—the Sabbath. He failed to receive the message that would have explained his disappointment and cast light and glory on the past. He leaned on human wisdom instead of divine. Being broken by labor and age, he was not as accountable as those who kept him from the truth. The sin rests upon them. If Miller could have seen the light of the third angel, many things would have been explained. But his brethren professed such deep love for him that he thought he could never tear away from them. God allowed him to fall under the power of death and hid him in the grave from those who drew him from the truth. Moses erred before entering the Promised Land; likewise, Miller erred as he was soon to enter the heavenly Canaan. Others led him to do this; others must account for it. But angels watch the precious dust of this servant of God and will come forth at the sound of the last trumpet.

Den tredje ängelns budskap i detta sammanhang är sabbaten. Då Miller böjde sig mot ljuset från himlen, lade dessa män planer för att dra hans sinne bort därifrån. Mänskligt inflytande höll honom i mörker och bevarade hans inflytande bland dem som motsatte sig sanningen. Slutligen höjde Miller sin röst mot ljuset från himlen — sabbaten. Han underlät att ta emot det budskap som skulle ha förklarat hans besvikelse och kastat ljus och härlighet över det förflutna. Han stödde sig på mänsklig visdom i stället för på den gudomliga. Bruten av arbete och ålder var han inte lika ansvarig som de som höll honom borta från sanningen. Synden vilar på dem. Om Miller hade kunnat se den tredje ängelns ljus, skulle många ting ha blivit förklarade. Men hans bröder bekände en så djup kärlek till honom att han menade sig aldrig kunna slita sig loss från dem. Gud tillät honom att falla under dödens makt och gömde honom i graven för dem som drog honom bort från sanningen. Mose felade innan han gick in i det utlovade landet; på samma sätt felade Miller, då han snart skulle gå in i det himmelska Kanaan. Andra ledde honom till detta; andra måste stå till svars för det. Men änglar vakar över det dyrbara stoftet av denne Guds tjänare och han skall träda fram vid ljudet av den sista basunen.

## Conclusion: Lessons for Today

Slutsats: Lärdomar för vår tid

In conclusion, William Miller typifies Seventh-day Adventists at the end of the world. Ellen White's first vision is more for our day than for her own. At the end of the world, Seventh-day Adventists will reject the light of the Midnight Cry. The light of the Midnight Cry can only be understood by understanding this history. The first disappointment purged the Millerite movement of those there for the wrong reasons and prepared the people for the testing experience that would lead them into the Most Holy Place. Those who come to the first disappointment are blessed only if they wait for October 22, 1844. This time is designed by God to produce a people He will gather into the Most Holy Place. To reject the Midnight Cry and fall off the path is to reject this entire history.

Sammanfattningsvis utgör William Miller en förebild för sjundedagsadventisterna vid världens slut. Ellen Whites första syn gäller mer vår tid än hennes egen. Vid världens slut kommer sjundedagsadventisterna att förkasta ljuset från midnattsropet. Midnattsropets ljus kan endast förstås genom att denna historia förstås. Den första besvikelsen renade den milleritiska rörelsen från dem som var där av orätta skäl och beredde folket för den prövande erfarenhet som skulle leda dem in i det Allraheligaste. De som når fram till den första besvikelsen är välsignade endast om de väntar till den 22 oktober 1844. Denna tid är av Gud bestämd för att frambringa ett folk som han skall samla in i det Allraheligaste. Att förkasta midnattsropet och falla av stigen är att förkasta hela denna historia.

William Miller made three mistakes, and we are always tested by three tests. His first error was rejecting the Midnight Cry in December 1844. His second was listening to men instead of God, which led to his third mistake: rejecting the Sabbath. At the end of the world, Seventh-day Adventists will reject the history of the Midnight Cry and the call to return to the old paths because they listen to their leaders. In so doing, they prepare themselves for the mark of the beast, repeating Miller's three-step testing process, which begins with how they relate to the message and history of the Midnight Cry.

William Miller begick tre misstag, och vi prövas alltid genom tre prövningar. Hans första fel var att förkasta Midnattsropet i december 1844. Hans andra var att lyssna till människor i stället för till Gud, vilket ledde till hans tredje misstag: att förkasta sabbaten. Vid världens slut kommer sjundedagsadventister att förkasta Midnattsropets historia och kallelsen att återvända till de gamla stigarna därför att de lyssnar till sina ledare. Därigenom bereder de sig för vilddjurets märke och upprepar Millers tredelade prövningsprocess, som börjar med hur de förhåller sig till Midnattsropets budskap och historia.

There are only two prophecies that deal with the history from the first disappointment to the second disappointment: the 2300 days ('Though the vision tarry, wait for it') and the 2520. To reject the 2520 is to reject the Midnight Cry. To reject the Midnight Cry is to fall off the path to the wicked world below.

Det finns endast två profetior som behandlar historien från den första besvikelsen till den andra besvikelsen: de 2300 dagarna (”Om synen dröjer, så vänta på den”) och de 2520. Att förkasta de 2520 är att förkasta midnattsropet. Att förkasta midnattsropet är att falla av stigen ner till den ogudaktiga världen nedanför.

We will address this further in the next presentation.

Vi kommer att behandla detta vidare i nästa framställning.

Back to Articles