Article

# The Book of Joel and The Laodicean Seventh-day Adventist Church - Number Seventeen

Joels bok och den laodiceiska sjundedagsadventistiska församlingen - Nummer sjutton

Number Seventeen

Nummer sjutton

Author

Jeff Pippenger

Published

December 23, 2025

Formats

PDF
Word
Song MP3

We ended the last article with an unfinished consideration of the prophecies of Abram and Paul, that line upon line produce a 430-year period, made up of 30 years followed by 400 years. I suppose there are some out there in theology-land who may see the 30 years as a period that follows 400 years, but when generally addressed the thirty years are assigned to the beginning of the period. Is it 400 followed by 30, or 30 followed by 400? It is thirty followed by four hundred, for there are many witnesses, to establish a thirty-year period, connected to and followed by a second prophetic period.

Vi avslutade den förra artikeln med en ofullbordad behandling av Abrams och Paulus profetior, vilka rad för rad frambringar en period om 430 år, bestående av 30 år följda av 400 år. Jag antar att det finns somliga där ute i teologins värld som kan se de 30 åren som en period som följer efter 400 år, men när frågan i allmänhet behandlas förläggs de trettio åren till periodens början. Är det 400 följt av 30, eller 30 följt av 400? Det är trettio följt av fyrahundra, ty det finns många vittnen som fastställer en trettioårsperiod, förbunden med och följd av en andra profetisk period.

Joseph was thirty years old when he began service for Pharaoh in Genesis 41:46. Then began seven years of plenty, that was followed by seven years of famine. Joseph, as a type Christ at thirty years old was followed by two periods of 2520 days. When Christ was thirty, there followed two periods of 1260, which together make up 2520; which in turn connects with seven times upon two kingdoms.

Josef var trettio år gammal när han trädde i faraos tjänst i Första Moseboken 41:46. Därefter började sju år av överflöd, vilka följdes av sju år av hungersnöd. Josef, som en förebild för Kristus, följdes vid trettio års ålder av två perioder om 2520 dagar. När Kristus var trettio, följde två perioder om 1260, vilka tillsammans utgör 2520; vilket i sin tur förbinds med sju tider över två riken.

David was thirty years old when he became king, and he reign for forty years as noted in 2 Samuel 5:4. David typifies Christ, and when Christ was thirty years old, He was baptized and then driven into the wilderness for forty days, and then after His resurrection which was typified by His baptism, He stayed and taught the disciples in person for forty days. At the cross, the destruction of Jerusalem was put off in mercy for forty years paralleling the forty years of dying in the wilderness at the beginning of their covenant history.

David var trettio år gammal när han blev kung, och han regerade i fyrtio år, såsom noteras i 2 Samuelsboken 5:4. David är en förebild för Kristus, och när Kristus var trettio år gammal blev han döpt och drevs därefter ut i öknen i fyrtio dagar, och sedan, efter sin uppståndelse, som förebildades genom hans dop, stannade han kvar och undervisade lärjungarna personligen i fyrtio dagar. Vid korset uppsköts Jerusalems förstörelse i barmhärtighet i fyrtio år, vilket motsvarar de fyrtio åren av döende i öknen vid början av deras förbundshistoria.

Ezekiel was thirty years old when he was called to be a prophet in Ezekiel 1:1. I will not take time now to address the period that followed Ezekiel’s thirtieth year, but I will insert a brief AI-summary of established facts of how long his ministry was. “Ezekiel’s prophecies are among the most precisely dated in the Old Testament, with 13 specific dates provided throughout the book. These are all reckoned from the year of Jehoiachin’s exile (597 BCE as year 1), providing a clear chronological framework spanning about 22 years.”

Hesekiel var trettio år gammal när han kallades att vara profet i Hesekiel 1:1. Jag skall inte nu ta tid i anspråk för att behandla den period som följde efter Hesekiels trettionde år, men jag skall infoga en kort AI-sammanfattning av fastställda fakta om hur länge hans tjänst varade. ”Hesekiels profetior hör till de mest exakt daterade i Gamla testamentet, med 13 specifika dateringar angivna genom hela boken. Dessa räknas alla från Jojakins exilår (597 f.Kr. som år 1), vilket ger en tydlig kronologisk ram som sträcker sig över omkring 22 år.”

Jesus was thirty years old when He was baptized and He then confirmed the covenant with many, for one week.

Jesus var trettio år gammal när han döptes, och han bekräftade därefter förbundet med de många under en vecka.

Antichrist is governed by the pattern of Christ prophetically, and just as Christ was thirty years in preparation to take up his work as Heavenly High Priest, the prophetic period of thirty years of preparation, identified for the antichrist was from the removal of the “daily” in 508, through to 538. When the papacy was empowered as a counterfeit high priest, just as Christ was anointed with power at His baptism, for the 1260 years of the papal darkness would parallel Christ’s 1260 days of pure light from His baptism unto the cross, which aligns with the papacy’s deadly wound in 1798.

Antikrist styrs profetiskt av Kristi mönster, och liksom Kristus hade trettio års förberedelse för att ta upp sitt verk som himmelsk överstepräst, var den profetiska förberedelseperiod om trettio år som identifierats för antikrist från avlägsnandet av det ”dagliga” år 508 fram till 538, då påvedömet utrustades med makt som en förfalskad överstepräst; liksom Kristus smordes med kraft vid sitt dop, skulle de 1260 åren av påvligt mörker motsvara Kristi 1260 dagar av rent ljus från hans dop ända till korset, vilket sammanfaller med påvedömets dödliga sår år 1798.

None of these previous twofold periods that begin with a thirty-year period, predate Abram’s first step in his three-step covenant process. Therefore, Abram’s is the first mentioned, though it could only be that way, after it was confirmed by Paul’s second testimony. When Paul wrote his words the 400-year prophecy became a 430-year prophecy, that has the first 30 years set apart from the last period of time.

Ingen av dessa föregående dubbla tidsperioder, som inleds med en trettioårsperiod, föregår Abrams första steg i hans tredelade förbundsprocess. Därför är Abrams den första som nämns, även om det endast kunde vara så, sedan den bekräftats genom Paulus andra vittnesbörd. När Paulus skrev sina ord blev profetian om 400 år en profetia om 430 år, där de första 30 åren avskiljs från den sista tidsperioden.

I contend based upon Christ’s character, as represented as Alpha and Omega, that in the covenant process of the one hundred and forty-four thousand, who are the omega to Abram and Pauls’ twofold prophecy of thirty years—followed by four hundred years must have its counterpart in the omega of the covenant history, which is the history of the sealing of the one hundred and forty-four thousand. A period of thirty years, followed by another distinct period must be fulfilled in a fashion which does not apply time, but fulfills Abram’s foundational 430 year prophecy. It would be nice if you read that previous statement again, and then return to this point and continue on.

Jag hävdar, grundat på Kristi karaktär, sådan den framställs som Alfa och Omega, att i förbundsprocessen för de etthundrafyrtiofyra tusen, vilka är omegan till Abrams och Paulus’ dubbla profetia om trettio år—följda av fyrahundra år—måste ha sin motsvarighet i omegan av förbundshistorien, vilken är historien om beseglingen av de etthundrafyrtiofyra tusen. En period av trettio år, följd av en annan särskild period, måste uppfyllas på ett sätt som inte tillämpar tid, men som fullbordar Abrams grundläggande profetia om 430 år. Det vore önskvärt om du läste det föregående påståendet en gång till och sedan återvände till denna punkt och fortsatte vidare.

Jesus, Joseph, David and Ezekiel were all thirty years in preparation for a work that would typify God’s people in the last days. Ezekiel the prophet, Joseph typifying Christ the priest and David the king. Four symbols, but one of the symbols representing the Heavenly High Priest has a human and Divine representative. Those four witnesses all agree with Abram’s 30 years followed by a prophetic period.

Jesus, Josef, David och Hesekiel var alla trettio år i förberedelse för ett verk som skulle förebilda Guds folk i de sista dagarna. Hesekiel, profeten, Josef, som förebildade Kristus, prästen, och David, kungen. Fyra symboler, men en av symbolerna som representerar den himmelske Översteprästen har en mänsklig och en gudomlig representant. Dessa fyra vittnen överensstämmer alla med Abrams 30 år, följda av en profetisk tidsperiod.

Antichrist was thirty years in preparation, then empowered for 1260 years until she received her first death in 1798. She is the symbol of the second death, for she dies again when probation closes. The second death is eternal death. We serve a risen Savior, for Christ did not die for eternity, He did not die the second death. When the papacies’ deadly wound is healed, Revelation thirteen identifies that she will reign again for 42 months, which represents a prophetic period, without an element of time.

Antikrist var trettio år under förberedelse och fick sedan makt under 1260 år, till dess hon mottog sin första död år 1798. Hon är symbolen för den andra döden, ty hon dör åter när nådatiden avslutas. Den andra döden är evig död. Vi tjänar en uppstånden Frälsare, ty Kristus dog inte för evigheten; Han dog inte den andra döden. När påvedömets dödliga sår blir läkt, identifierar Uppenbarelseboken tretton att hon åter skall regera i 42 månader, vilket representerar en profetisk tidsperiod, utan ett tidselement.

When she is resurrected at the Sunday law, the army which opposes her work are those who were resurrected at the end of the three and a half days of Revelation eleven. Two resurrected powers, both of which are ensigns, one of the seventh-day Sabbath and one of the sun—become the point of reference for the entire world, as mankind makes its final choice for life or death.

När hon uppstår vid söndagslagen, är den här som motsätter sig hennes verk de som uppstod vid slutet av de tre och en halv dagarna i Uppenbarelseboken elva. Två uppståndna makter, vilka båda är baner, det ena för sjundedagssabbaten och det andra för solen, blir riktpunkten för hela världen, medan mänskligheten gör sitt slutliga val till liv eller död.

At the Sunday law, the antichrist, who is also the beast, will represent the threefold union of the dragon, herself (the beast), and the false prophet. Those three powers will unite against God’s church, that is to be lifted up above all the mountains. God’s church triumphant is thirty years in preparation, not thirty literal years, but an established prophetic period which has thirty attached to it, and is still in force as a prophecy after the command in 1844, identifying that the application of prophetic time was no longer valid. It is simple to see that the thirty years represents a period of preparation for prophet, priest and king who as the church triumphant will represent the kingdom of glory. The four witnesses of Ezekiel, Christ, Joseph, and David represent the authority of God’s kingdom in the same period of time the papacy and the threefold union are leading the world to Armageddon.

Vid söndagslagen kommer antikrist, som också är vilddjuret, att representera den trefaldiga föreningen av draken, henne själv (vilddjuret) och den falske profeten. Dessa tre makter kommer att förena sig mot Guds kyrka, som skall upphöjas över alla bergen. Guds triumferande kyrka befinner sig i trettio års förberedelse, inte trettio bokstavliga år, utan en fastställd profetisk period som har trettio knutet till sig och som fortfarande gäller som profetia efter befallningen år 1844, vilken identifierar att tillämpningen av profetisk tid inte längre var giltig. Det är enkelt att se att de trettio åren representerar en förberedelsetid för profet, präst och kung, vilka såsom den triumferande kyrkan kommer att representera härlighetens rike. De fyra vittnena i Hesekiel, Kristus, Josef och David representerar Guds rikes myndighet under samma tidsperiod som påvedömet och den trefaldiga föreningen leder världen till Harmageddon.

The church triumphant is lifted up at the Sunday law in the United States and according to the testimony of the Old and New Testaments the covenant people who are the one hundred and forty-four thousand are to become a kingdom of priests.

Den triumferande församlingen upphöjs vid söndagslagen i Förenta staterna, och enligt Gamla och Nya testamentets vittnesbörd skall förbundsfolket, som är de etthundrafyrtiofyra tusen, bli ett rike av präster.

> Ye also, as lively stones, are built up a spiritual house, an holy priesthood, to offer up spiritual sacrifices, acceptable to God by Jesus Christ. 1 Peter 2:5.

> Även ni, såsom levande stenar, uppbyggs till ett andligt hus, ett heligt prästerskap, för att frambära andliga offer, som är välbehagliga för Gud genom Jesus Kristus. 1 Petrus 2:5.

The priests were to be thirty years old when they began to serve in the temple, so there is a period of time before the Sunday law where a priesthood is prepared to serve as the first fruit wave offering. The priests, who are the one hundred and forty-four thousand, are represented as Levites in the purification process accomplished by the Messenger of the Covenant. There is a prophetic period that leads to the Sunday law, in which a purification process prepares a sanctified ministry for the latter rain time period. The preparation ends at the Sunday law, so the period of thirty represents the preparation of the priests, thus corresponding to the required age for a priest. Christ as High Priest began His ministry at 30, and because Joseph typifies Christ, he also began his service at thirty. The counterfeit Christ was 30 years in preparation, so we have three witnesses that a 30-year period represents the preparation of a priesthood.

Prästerna skulle vara trettio år gamla när de började tjänstgöra i templet, så det finns en tidsperiod före söndagslagen då ett prästerskap förbereds för att tjäna som förstlingskärvens viftoffer. Prästerna, som är de etthundrafyrtiofyra tusen, framställs som leviter i den reningsprocess som fullbordas av Förbundets Budbärare. Det finns en profetisk period som leder fram till söndagslagen, under vilken en reningsprocess förbereder ett helgat prästerskap för den sena regnets tidsperiod. Förberedelsen avslutas vid söndagslagen, så perioden om trettio representerar prästernas förberedelse och motsvarar därmed den ålder som krävdes för en präst. Kristus började som överstepräst sin tjänst vid 30 års ålder, och eftersom Josef är en förebild på Kristus, började även han sin tjänst vid trettio. Den falske kristus var 30 år i förberedelse, så vi har tre vittnen om att en period på 30 år representerar förberedelsen av ett prästerskap.

> “The great issue near at hand will weed out those whom God has not appointed and He will have a pure, true, sanctified ministry prepared for the latter rain.” Selected Messages, book 3, 385.

> ”Den stora fråga som står för dörren kommer att sålla bort dem som Gud inte har förordnat, och han kommer att ha en ren, sann, helgad tjänst redo för det sena regnet.” Selected Messages, bok 3, 385.

Sister White teaches directly that whenever the church is pure, the Spirit of Prophecy is active. When the great issue weeds out the tares, you will have a sanctified ministry made up of Jesus and Joseph the priest who is both Divine and human, Jesus and Ezekiel the prophet, Jesus and David the king. Those who are prepared over a period symbolized by thirty years, are to be among the one-hundred and forty-four thousand and are represented as prophets, priests and kings. All three humans are biblical symbols of Christ’s work as prophet, priest and king, so the number thirty allows us to deduce that in each of these three categories that are produced by biblical symbols who were prepared for thirty years when brought together with Christ represent the combination of Divinity with humanity. Thus, those priests who are prepared over the symbolic thirty-year period are represented as the ensign of Divinity combined with humanity.

Syster White lär uttryckligen att närhelst kyrkan är ren, är profetians Ande verksam. När den stora frågan skiljer agnarna från vetet, kommer ni att ha ett helgat prästerskap, sammansatt av Jesus och Josef, prästen som är både gudomlig och mänsklig, Jesus och Hesekiel, profeten, Jesus och David, kungen. De som bereds under en tidsperiod som symboliseras av trettio år, skall höra till de etthundrafyrtiofyra tusen och framställs som profeter, präster och kungar. Alla tre människorna är bibliska symboler för Kristi verk som profet, präst och kung, så talet trettio låter oss sluta oss till att inom var och en av dessa tre kategorier, vilka frambringas genom bibliska symboler som bereddes under trettio år, när de sammanförs med Kristus, representerar de föreningen av gudomlighet med mänsklighet. Således framställs de präster som bereds under den symboliska trettioårsperioden som baneret för gudomlighet förenad med mänsklighet.

The 42 months of the final papal blood bath takes place while Christ walks among men for 42 months in the person of His disciples. 42 months of bondage and oppression ending with deliverance, as represented by the 430 years of Abram’s twofold prophecy. Abram’s four hundred years ends at the Red Sea deliverance which is a classic biblical illustration of the close of probation, at the end of the pope’s symbolic 42 months.

De 42 månaderna av det slutliga påvliga blodbadet äger rum medan Kristus vandrar bland människorna i sina lärjungars person under 42 månader. 42 månader av träldom och förtryck som slutar med befrielse, såsom framställt genom Abrams dubbla profetias 430 år. Abrams fyrahundra år slutar vid befrielsen vid Röda havet, vilket är en klassisk biblisk illustration av nådatidens slut, vid slutet av påvens symboliska 42 månader.

The forty-two months represent the testing time from the Sunday law in the United States until human probation closes. Yet in those 42 months, following a thirty-year period of preparation, Christ is confirming the covenant in the person of the remnant. The antichrist counterfeit priest comes to his final end, right where Christ died in his line, which is right where Pharaoh, king of Egypt, died in his line. At Mount Carmel the prophets of Baal were slain, thus identifying the death of the false prophet at the Sunday law. At the Sunday law, you have a false prophet who is then slain, the dragon represented by Pharaoh, and the beast represented by the papacy. These are all represented at the Sunday law in conflict with God’s priests, kings and prophets. The church is purified just before the Sunday law and the gift of prophecy is restored—right where the false prophet dies. From then on, the battle is over the true or false prophetic message.

De fyrtiotvå månaderna representerar prövotiden från söndagslagen i Förenta staterna till dess att människans nådatid avslutas. Men under dessa 42 månader, efter en trettioårig förberedelsetid, bekräftar Kristus förbundet i kvarlevans person. Den antikristliga förfalskade prästen går till sitt slutliga slut, just där Kristus dog i sin släktlinje, vilket är just där Farao, Egyptens kung, dog i sin släktlinje. På berget Karmel dödades Baals profeter, och därigenom identifieras den falske profetens död vid söndagslagen. Vid söndagslagen har man en falsk profet som då dödas, draken representerad av Farao och vilddjuret representerat av påvedömet. Alla dessa framställs vid söndagslagen i konflikt med Guds präster, kungar och profeter. Församlingen renas strax före söndagslagen och profetians gåva återupprättas—just där den falske profeten dör. Från och med då står striden om det sanna eller det falska profetiska budskapet.

The symbolic 30-year period represents a period which precedes the Sunday law. The period is a preparation period for the priests, for Christ is their example in all things, for these are they who follow the Lamb. Within the first 30 years of Abram’s prophecy, the covenant was put in place, thus identifying that whatever the period of preparation for the priests represents it is the period where the Lord renews His covenant with the one hundred and forty-four thousand as typified by the alpha history of Abram. That period is a time of preparation for the priests who begin to serve at the Sunday law, at age thirty, when they are anointed with the Holy Spirit as was Christ at His baptism. One other truth that can be deduced from the alpha history of Abram, is that whatever the period represents that leads to the Sunday law, it has to be momentous, for the omega is always more powerful than the alpha. The Sunday law is the omega represented by October 22, 1844, the cross, Passover in Egypt and on and on.

Den symboliska trettioårsperioden representerar en period som föregår söndagslagen. Perioden är en förberedelsetid för prästerna, ty Kristus är deras föredöme i allt, eftersom det är dessa som följer Lammet. Inom de första trettio åren av Abrams profetia upprättades förbundet, vilket därmed visar att vadhelst prästerna förbereds för under denna period, är det den period då Herren förnyar sitt förbund med de etthundrafyrtiofyra tusen, såsom förebildat av Abrams alfahistoria. Den perioden är en förberedelsetid för prästerna, som börjar tjänstgöra vid söndagslagen, vid trettio års ålder, när de smörjs med den Helige Ande såsom Kristus blev vid sitt dop. En annan sanning som kan härledas ur Abrams alfahistoria är att vadhelst perioden som leder fram till söndagslagen representerar, måste den vara omvälvande, ty omega är alltid mäktigare än alfa. Söndagslagen är det omega som representeras av den 22 oktober 1844, korset, påsken i Egypten, och så vidare.

The Sunday law represents the end of the period represented by the thirty-year period. It has been prefigured by virtually every major salvational story, and it is also the end of the covenant history of a chosen people that began with Abram. With that type of prophetic weight of evidence concerning the end of the period, and the serious purpose of the period itself, what would be the starting point?

Söndagslagen representerar slutet på den period som symboliseras av trettioårsperioden. Den har förebildats av praktiskt taget varje större frälsningshistoria, och den är också slutet på förbundshistorien för ett utvalt folk som började med Abram. Med en sådan typ av profetisk bevisbörda beträffande periodens slut, och med hänsyn till periodens allvarliga syfte, vad skulle då vara dess början?

There is a prophetic period represented by thirty years that upon a multitude of witnesses ends at the Sunday law. At that point there is a period that follows that is represented in various numerical values, and each of those periods set forth a testimony of a line of prophetic history that follows the Sunday law. Some of those periods are representing the internal line of church history, and some the external line of the world marching to Armageddon.

Det finns en profetisk tidsperiod, representerad av trettio år, som enligt en mångfald av vittnen slutar vid söndagslagen. Vid den punkten följer en period som framställs genom olika numeriska värden, och var och en av dessa perioder framlägger ett vittnesbörd om en linje av profetisk historia som följer efter söndagslagen. Några av dessa perioder representerar den inre linjen i kyrkans historia, och andra den yttre linjen i världens marsch mot Harmagedon.

It is probably good at this juncture to remind ourselves that we reject the application of any time prophecies in the last days in terms of representing any identifiable dates, until the day and hour is announced at the end of the plagues. I will use Daniel chapter twelve to illustrate my point of no longer applying prophetic time. In chapter twelve there are three verses that identify prophetic time.

Det är sannolikt gott att vid denna tidpunkt påminna oss om att vi avvisar tillämpningen av några tidsprofetior i de sista dagarna såsom representerande några identifierbara datum, till dess att dag och stund tillkännages vid plågornas slut. Jag kommer att använda Daniel kapitel tolv för att illustrera min ståndpunkt att profetisk tid inte längre skall tillämpas. I kapitel tolv finns tre verser som anger profetisk tid.

> And I heard the man clothed in linen, which was upon the waters of the river, when he held up his right hand and his left hand unto heaven, and sware by him that liveth for ever that it shall be for a time, times, and an half; and when he shall have accomplished to scatter the power of the holy people, all these things shall be finished. Daniel 12:7.

> Och jag hörde mannen som var klädd i linne, han som stod ovanför flodens vatten, när han lyfte sin högra hand och sin vänstra hand mot himlen och svor vid honom som lever i evighet att det skall vara för en tid, tider och en halv tid; och när han har fullbordat att krossa det heliga folkets makt, då skall allt detta fullbordas. Daniel 12:7.

> And from the time that the daily sacrifice shall be taken away, and the abomination that maketh desolate set up, there shall be a thousand two hundred and ninety days. Daniel 12:11.

> Och från den tid då det dagliga offret avskaffas och förödelsens styggelse sätts upp, skall det gå ett tusen två hundra nittio dagar. Daniel 12:11.

> Blessed is he that waiteth, and cometh to the thousand three hundred and five and thirty days. Daniel 12:12.

> Salig är den som håller ut och når fram till de tusen tre hundra trettiofem dagarna. Daniel 12:12.

The Millerites had the correct understanding of each of these three verses. These three prophecies are part of the truths that represent the foundations. Yet the Millerite understanding of these verses was based upon applying the day for a year principle. Since “time is no longer,” these verses must possess another application, for all of the prophecies are speaking of the time period of the latter rain. These verses must have a latter rain understanding that does not employ time to create a message, and does not disagree with Millerite understanding of the verses. The correct Millerite view of the center verse of the three verses, (verse eleven), is that it represents a twofold period, which begins with a thirty-year period, followed by 1260 years. Verse eleven is identifying the thirty-year-period that precedes the Sunday law, as represented by the setting up of the abomination of desolation.

Milleriterna hade den korrekta förståelsen av var och en av dessa tre verser. Dessa tre profetior hör till de sanningar som representerar grundvalarna. Ändå byggde milleriternas förståelse av dessa verser på tillämpningen av dag-år-principen. Eftersom ”tiden är inte mer”, måste dessa verser ha en annan tillämpning, ty alla profetiorna talar om den sena regnets tidsperiod. Dessa verser måste ha en förståelse för det sena regnet som inte använder tid för att skapa ett budskap och som inte strider mot milleriternas förståelse av verserna. Den korrekta milleritiska synen på den mellersta versen av de tre verserna, (vers elva), är att den representerar en tvåfaldig period, som börjar med en trettioårsperiod, följd av 1260 år. Vers elva identifierar den trettioårsperiod som föregår söndagslagen, såsom den framställs genom uppsättandet av förödelsens styggelse.

Daniel twelve is the chapter in God’s Word that sets forth the purification process of God’s people which occurs in the last days at the time of the end when a prophecy from the book of Daniel is unsealed. In verse eleven we find a prophecy that the pioneers correctly understood as a thirty-year period that leads into a 1260-year period. In chapter twelve, the three prophecies of verses seven, eleven and twelve are all sealed up until the time of the end. At the time of the end those three prophecies must be unsealed, for God’s Word never fails. In that very chapter, the clearest representation of the close of human probation in the Bible is set forth, so chapter twelve, is most certainly and more specifically identifying the end of Adventism, than the beginning of Adventism.

Daniel tolv är det kapitel i Guds Ord som framställer den reningsprocess för Guds folk som äger rum i de sista dagarna vid ändens tid, när en profetia ur Daniels bok öppnas. I vers elva finner vi en profetia som pionjärerna med rätta förstod som en trettioårsperiod som leder in i en period om 1260 år. I kapitel tolv är de tre profetiorna i verserna sju, elva och tolv alla förseglade intill ändens tid. Vid ändens tid måste dessa tre profetior öppnas, ty Guds Ord sviker aldrig. I just detta kapitel framställs den tydligaste skildringen i Bibeln av nådatidens slut för mänskligheten, och därför identifierar kapitel tolv helt visst och än mer specifikt Adventismens slut än Adventismens början.

Three prophecies in Daniel twelve were sealed up in the very passage of Scripture where sealing and unsealing finds its primary prophetic definition. Those three prophecies get unsealed in the history of the one hundred and forty-four thousand, for Alpha and Omega always illustrates the end of a thing, with the beginning of a thing. What is unsealed in chapter twelve’s three prophetic periods represents the final unsealing of God’s prophetic Word. That unsealing is set forth in Revelation chapter one when the Revelation of Jesus Christ is unsealed, just before the close of probation. Verse eleven of Daniel twelve is the counterpart to Abram and Paul’s first representation of a twofold prophecy that began with a thirty-year period.

Tre profetior i Daniel tolv förseglades i just det skriftställe där försegling och öppnande finner sin primära profetiska definition. Dessa tre profetior blir öppnade i de etthundrafyrtiofyratusens historia, ty Alfa och Omega åskådliggör alltid slutet på en sak tillsammans med början av en sak. Det som öppnas i de tre profetiska tidsperioderna i kapitel tolv representerar det slutliga öppnandet av Guds profetiska ord. Detta öppnande framställs i Uppenbarelseboken kapitel ett, när Jesu Kristi uppenbarelse öppnas, strax före nådatidens slut. Vers elva i Daniel tolv är motsvarigheten till Abram och Paulus första framställning av en dubbelfaldig profetia som började med en trettioårsperiod.

The three prophecies in Daniel twelve are symbolic periods that are unsealed at the final time of the end, and the unsealing leads to the final purification of God’s people. The first of those three prophecies is given by Christ Himself, and when He sets forth the prophecy He is standing on the water dressed in linen, identifying the end of a prophetic period represented as 1260 years, and defining the end of that period as the end of the scattering of the power of God’s people. God’s people in the latter days are the one hundred and forty-four thousand, and they have been scattered.

De tre profetiorna i Daniel tolv är symboliska tidsperioder som avförseglas vid ändens allra sista tid, och detta avförseglade leder till den slutliga reningen av Guds folk. Den första av dessa tre profetior ges av Kristus själv, och när han framlägger profetian står han på vattnet, klädd i linne, varigenom han anger slutet på en profetisk tidsperiod framställd som 1260 år och definierar slutet på denna period som slutet på förskingringen av kraften hos Guds folk. Guds folk i de yttersta dagarna är de etthundrafyrtiofyra tusen, och de har varit förskingrade.

Not only is Christ standing on the water answering a question, the question begins with the words “How long?”. “How long?” is a prophetic symbol that is also asked of Jesus when in verse thirteen, of Daniel eight, the question is asked, “How long?”

Kristus står inte bara på vattnet och besvarar en fråga; frågan börjar också med orden ”Hur länge?”. ”Hur länge?” är en profetisk symbol, och den ställs också till Jesus när frågan i Daniel åtta, vers tretton, lyder: ”Hur länge?”

> And one said to the man clothed in linen, which was upon the waters of the river, How long shall it be to the end of these wonders?

> Och en sade till mannen som var klädd i linne, han som stod ovanför flodens vatten: Hur lång tid skall det dröja till slutet på dessa underbara ting?

> And I heard the man clothed in linen, which was upon the waters of the river, when he held up his right hand and his left hand unto heaven, and sware by him that liveth for ever that it shall be for a time, times, and an half; and when he shall have accomplished to scatter the power of the holy people, all these things shall be finished. Daniel 12:6, 7.

> Och jag hörde mannen klädd i linne, som var ovanför flodens vatten, när han lyfte sin högra hand och sin vänstra hand upp mot himlen och svor vid honom som lever för evigt att det skall vara för en tid, tider och en halv tid; och när han har fullbordat att krossa det heliga folkets makt, då skall allt detta fullbordas. Daniel 12:6, 7.

The question presented to Jesus, represented as the man in linen, in the vision of the Hiddekel river is, “How long shall it be to the end of these wonders?,” and in the vision of the Ulai river Jesus, represented as Palmoni (that certain saint) is asked, “How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot?”

Frågan som ställdes till Jesus, framställd såsom mannen i linne, i synen vid floden Hiddekel är: ”Hur länge dröjer det till slutet på dessa underbara ting?”, och i synen vid floden Ulai tillfrågas Jesus, framställd såsom Palmoni (denne gewisse helige): ”Hur länge gäller synen om det dagliga offret och den förödelsens överträdelse, som prisger både helgedomen och härskarorna åt att bli nedtrampade?”

Sister White states that the visions given to Daniel by the banks of the great rivers of Shinar are now in the process of fulfillment, and in connection with both river visions, Jesus is asked the prophetic ‘question,’ which always produces the Sunday law as the ‘answer.’ Yet both answers are presented within the context of prophetic time, which ended in 1844. The pioneers correctly identified the answer to the question of chapter eight and the Ulai river vision, and they understood 1798 was when the scattering of the power of God’s people ended. But after 1844, when ‘time application’ of God’s prophetic Word ended, the prophetic question of “How long?” restates the pioneer understanding as ‘unto 2300 days then shall the sanctuary be cleansed at the soon-coming Sunday law’ and “all” the “marvels” in Daniel’s final vision will be accomplished, when the scattering of the holy people for three and a half symbolic days, ends.

Syster White säger att de syner som gavs åt Daniel vid de stora floderna i Shinars land nu håller på att uppfyllas, och i samband med båda flodsynerna ställs den profetiska ”frågan” till Jesus, vilken alltid frambringar söndagslagen som ”svaret”. Ändå framläggs båda svaren inom ramen för profetisk tid, vilken upphörde år 1844. Pionjärerna identifierade med rätta svaret på frågan i det åttonde kapitlet och synen vid floden Ulai, och de förstod att år 1798 var den tid då förskingringen av Guds folks makt upphörde. Men efter 1844, då ”tillämpningen av tid” i Guds profetiska ord upphörde, återger den profetiska frågan ”Hur länge?” pionjärernas förståelse på nytt som ”intill 2300 dagar; sedan skall helgedomen renas vid den snart kommande söndagslagen”, och ”alla” ”under” i Daniels sista syn skall fullbordas, när det heliga folkets förskingring under tre och en halv symboliska dagar upphör.

The Hiddekel river vision of the last three chapters of Daniel and the Ulai river vision of chapters seven through nine are identified by Sister White as the “great rivers of Shinar.” All historical and biblical scholars identify that there are only two rivers, and they are both great rivers, that are associated with Shinar. Those two rivers are the Tigris (Hiddekel) and the Euphrates. The Ulai river is not the Euphrates of Shinar, it is a small man-made channel river in Persia, not Shinar. The Ulai river in the vision that contains the foundation and central pillar of Adventism is not located in Shinar, yet the prophetess identifies the Ulai as the Euphrates, one of the great rivers of Shinar.

Hiddekel-flodens syn i Daniels tre sista kapitel och Ulai-flodens syn i kapitel sju till nio identifieras av syster White som ”Shinars stora floder”. Alla historiska och bibliska forskare konstaterar att det endast finns två floder, och att de båda är stora floder, som förknippas med Shinar. Dessa två floder är Tigris (Hiddekel) och Eufrat. Ulai-floden är inte Shinars Eufrat; den är en liten människogjord kanalflod i Persien, inte i Shinar. Ulai-floden i den syn som innehåller adventismens grundval och centrala pelare är inte belägen i Shinar, ändå identifierar profetissan Ulai som Eufrat, en av Shinars stora floder.

The Hiddekel vision presents the external history of the dragon, the beast and the false prophet leading the world to Armageddon, and the Ulai vision represents the work of Christ in combining His Divinity with man’s humanity. Prophetically inspiration uses the Ulai river as a second witness with the Euphrates River to identify the work that is accomplished by Christ in joining His Divinity with humanity.

Hiddekel-synen framställer drakens, vilddjurets och den falske profetens yttre historia, när de leder världen till Harmageddon, och Ulai-synen representerar Kristi verk i att förena sin gudomlighet med människans mänsklighet. I den profetiska inspirationen används floden Ulai som ett andra vittne tillsammans med floden Eufrat för att identifiera det verk som fullbordas av Kristus när han förenar sin gudomlighet med mänskligheten.

The Euphrates and Tigris both began in Eden and run through the length of covenant history. When they flow into the central pillar of Adventism on October 22, 1844, the Euphrates is combined with the man-made Ulai canal to represent the combination of Divinity with humanity, that is accomplished by the exercise of faith in those represented as the one hundred and forty-four thousand. The Ulai represents a test upon the authority of God’s prophetic Word, for it places the authority of Ellen White identifying the Persian Ulai river as one of the great rivers of Shinar in contradiction with the world’s experts.

Eufrat och Tigris hade båda sin början i Eden och löper genom förbundshistoriens hela längd. När de flyter in i adventismens centrala pelare den 22 oktober 1844, förenas Eufrat med den människotillverkade Ulai-kanalen för att representera föreningen av gudomlighet med mänsklighet, vilken fullbordas genom trons utövande hos dem som framställs som de etthundrafyrtiofyra tusen. Ulai representerar ett prov beträffande auktoriteten i Guds profetiska ord, ty den ställer Ellen Whites auktoritet, när hon identifierar den persiska floden Ulai som en av Sinears stora floder, i motsättning till världens experter.

The symbol of the Ulai river represents a test over man’s word or God’s Word. Are men correct, or are the words set forth by Sister White, correct? Does the Ulai river represent a single river in Persia, or does it represent a prophetic river which consists of waters from Eden mingled with waters from men?

Symbolen för floden Ulai representerar en prövning rörande människans ord eller Guds Ord. Har människor rätt, eller är de ord som framställts av syster White de rätta? Representerar floden Ulai en enda flod i Persien, eller representerar den en profetisk flod som består av vatten från Eden blandat med vatten från människor?

There may be many options to this dilemma I have raised, but I will lay out some thoughts so you see my point. Are the worldly historians and theologians correct and Sister White is wrong? No one disputes that the “great rivers of Shinar” are the Tigris and Euphrates. So, when Sister White identifies the river Ulai in Persia as a great river of Shinar is she a false prophet? Or, is she a true prophet, who made a mistake? How many mistakes can a true prophet make before they cross the line and become a false prophet? Or, are the historians wrong? Or, is she actually correct? Or are the historians and Sister White both correct? I raised this dilemma for the purpose of using the explanation of the dilemma as an added point to the man who is in linen, standing upon the river, who is asked, “How long?” in both the vision of the Hiddekel and Ulai rivers.

Det kan finnas många lösningar på detta dilemma som jag har väckt, men jag vill framlägga några tankar så att ni ser min poäng. Har de världsliga historikerna och teologerna rätt och syster White fel? Ingen bestrider att ”Shinars stora floder” är Tigris och Eufrat. Så när syster White identifierar floden Ulai i Persien som en av Shinars stora floder, är hon då en falsk profet? Eller är hon en sann profet, som begick ett misstag? Hur många misstag kan en sann profet begå innan han eller hon passerar gränsen och blir en falsk profet? Eller har historikerna fel? Eller har hon faktiskt rätt? Eller har både historikerna och syster White rätt? Jag har väckt detta dilemma i syfte att använda förklaringen av dilemmat som en ytterligare punkt i fråga om mannen i linnekläder, som står över floden och till vilken frågan ställs: ”Hur länge?” i både synen om floderna Hiddekel och Ulai.

In Daniel chapter eight, Daniel is at Susa, in Persia, and Susa is on the river Ulai that due to the agriculture industry includes the natural river and also a series of man-made aqueducts. As the Ulai flows down another one hundred and fifty miles or so, it connects with the confluence of the Tigris and Euphrates rivers. The Tigris and Euphrates that began in Eden eventually join, and when they do merge, the Ulai River from Persia connects at the same point. When the Ulai River meets the marsh system of the Tigris at the confluence of the Tigris and Euphrates, the Ulai becomes part of the water that makes up the great rivers of Shinar. The historians are correct, and so too, is Sister White.

I Daniels åttonde kapitel befinner sig Daniel i Susa, i Persien, och Susa ligger vid floden Ulai, som på grund av jordbruksnäringen omfattar den naturliga floden och även en rad konstgjorda akvedukter. När Ulai flyter ytterligare omkring etthundrafemtio mil, förenas den med sammanflödet av floderna Tigris och Eufrat. Tigris och Eufrat, som började i Eden, förenas till sist, och när de väl flyter samman, ansluter också floden Ulai från Persien vid samma punkt. När floden Ulai möter Tigris’ träskmarker vid Tigris’ och Eufrats sammanflöde, blir Ulai en del av det vatten som utgör Shinars stora floder. Historikerna har rätt, och det har också syster White.

When Sister White identifies the vision of the Ulai in chapter eight, she is identifying a river that is known for its man-made aqueduct system that joins the Tigris and Euphrates rivers, which represent two periods’ of 2520 years, that concluded in 1798 and 1844.

När syster White identifierar synen vid Ulai i kapitel åtta, identifierar hon en flod som är känd för sitt konstgjorda akveduktsystem som sammanbinder floderna Tigris och Eufrat, vilka representerar två perioder om 2520 år, som avslutades 1798 och 1844.

An ancient name for the Tigris is the Hiddekel, and in relation to the Euphrates both rivers have been specifically located prophetically as being associated with Assyria and Babylon, who are also identified as two lions that were to chastise God’s sheep. Those two desolating powers prefigured the two desolating powers of pagan Rome and papal Rome, which are symbols of a man and a woman, or a church and a state. Pagan Rome was the man representing statecraft, and papal Rome is the impure woman of churchcraft. Assyria was the man and Babylon the woman in their prophetic relationship, thus identifying the Tigris as the man and the Euphrates as the woman.

Ett gammalt namn på Tigris är Hiddekel, och i förhållande till Eufrat har båda floderna i profetisk mening uttryckligen lokaliserats såsom förbundna med Assyrien och Babylon, vilka också identifieras som två lejon som skulle tukta Guds får. Dessa två ödeläggande makter förebådade de två ödeläggande makterna i hedniska Rom och påvliga Rom, vilka är symboler för en man och en kvinna, eller en kyrka och en stat. Hedniska Rom var mannen som representerade statskonst, och påvliga Rom är den orena kvinnan som representerar kyrklig maktutövning. Assyrien var mannen och Babylon kvinnan i deras profetiska relation och identifierar således Tigris som mannen och Eufrat som kvinnan.

The Tigris River is the river of statecraft that reached to 1798, and the Euphrates of churchcraft reached to 1844. The Euphrates had to reach to 1844, for the message of 1844 was about Babylon, (the Euphrates) which fell again in 1844. As the Euphrates produced a waterfall in 1844, the Ulai river, which had also joined the confluence as a symbol of human works, combined with the other river’s water. The river of statecraft was damned up in 1798, when the civil authority was removed from the papal power. In that same year the United States begins to reign as the earth beast and sixth kingdom of Bible prophecy. The Tigris River is damned up in 1798, exactly where the state will eventually force the entire world to break down the dam, which now holds back the floods of papal persecution about to sweep over the world as an overwhelming flood. That wall, or dam is the wall of separation of church and state.

Floden Tigris är den statskonstens flod som sträckte sig fram till 1798, och Eufrat, kyrkokonstens flod, sträckte sig fram till 1844. Eufrat måste sträcka sig fram till 1844, ty budskapet år 1844 handlade om Babylon, (Eufrat) som föll åter år 1844. När Eufrat frambringade ett vattenfall år 1844, förenades floden Ulai, som också hade anslutit sig till sammanflödet som en symbol för mänskliga gärningar, med den andra flodens vatten. Statskonstens flod dämdes upp år 1798, när den civila myndigheten togs bort från den påvliga makten. Samma år börjar Förenta staterna att regera som jordens vilddjur och den bibliska profetians sjätte rike. Floden Tigris dämdes upp år 1798, just där staten till slut kommer att tvinga hela världen att bryta ned dammen, som nu håller tillbaka de påvliga förföljelsernas flodvågor, vilka står i begrepp att svepa över världen som en översvämmande flod. Den muren, eller dammen, är skiljemuren mellan kyrka och stat.

In 1844, both the Euphrates and Ulai identify the message of 1844 as the fall of Babylon, and also as the very work which Christ began in 1844, when, as the Messenger of the Covenant He purged the waters of Babylon and human works out of a people who were to enter into His sanctuary—a people who needed to be cleansed before they entered into the Most Holy Place. The final cleansing of those people was accomplished with the rain which poured out under the message of the Midnight Cry, and those rain drops of the Midnight Cry message were distilled from the waters of the Tigris, as the Millerites identified papal Rome and 1798, and as they identified the fall of Babylon and were cleansed in advance of the closed door by the message, or you might say—cleansed by the rain that came from the distilled waters of the Ulai, the Tigris and the Euphrates rivers, as they presented the message of Daniel 8:14, and fulfilled the message of the Midnight Cry in advance of the opening of the antitypical Day of Atonement.

År 1844 identifierar både Eufrat och Ulai budskapet för 1844 som Babylons fall, och även som just det verk som Kristus påbörjade år 1844, då Han såsom Förbundets Budbärare renade Babylons vatten och mänskliga gärningar bort ur ett folk som skulle träda in i Hans helgedom—ett folk som behövde renas innan de gick in i det Allra Heligaste. Den slutliga reningen av detta folk fullbordades genom det regn som utgöts under Midnattsropets budskap, och dessa regndroppar i Midnattsropets budskap destillerades från Tigris vatten, såsom milleriterna identifierade det påvliga Rom och 1798, och såsom de identifierade Babylons fall och blev renade före den stängda dörren genom budskapet, eller man skulle kunna säga—renade genom regnet som kom från de destillerade vattnen från floderna Ulai, Tigris och Eufrat, medan de frambar budskapet i Daniel 8:14 och uppfyllde Midnattsropets budskap före öppnandet av den antitypiska försoningsdagen.

When Christ is standing upon the waters of the Hiddekel in verse seven of chapter twelve of Daniel, He is standing on the waters of the Tigris, the waters of statecraft in the vision that outlines the final movements of human statecraft leading to the close of probation. He is standing there answering the question of the previous verse, just as in the vision of the Ulai River, the man in linen, who there is Palmoni, the Wonderful Numberer, provides an answer, to a question of the previous verse. In both instances the dialogue is heavenly dialogue between angels and Christ, and in both instances the question is, “How long?”

När Kristus i vers sju i Daniels tolfte kapitel står över Hiddekels vatten, står Han över Tigris’ vatten, över statskonstens vatten i den syn som skildrar de sista rörelserna i den mänskliga statskonsten fram till nådatidens slut. Han står där och besvarar frågan i den föregående versen, alldeles som i synen vid floden Ulai, där mannen klädd i linne, som där är Palmoni, den underbare räknaren, ger ett svar på en fråga i den föregående versen. I båda fallen är samtalet en himmelsk dialog mellan änglar och Kristus, och i båda fallen är frågan: ”Hur länge?”

The answer is unto 2300 days, in chapter eight and chapter twelve it is “a time, times, and an half.” The answer is understood as 2300 years and 1260 years, but in 1844 God placed a prohibition on the application of time within the prophetic message, for time is no longer. What is Palmoni the man clothed in linen’s answer for His final generation? The question of “How long?” has been shown upon many witnesses to identify the Sunday law as the answer to the question, so is the sanctuary cleansed at the Sunday law, and are “all these wonders” finished at the Sunday law? What are the “wonders” that are finished at the Sunday law, and when did those “wonders” start?

Svaret är intill 2300 dagar; i kapitel åtta och kapitel tolv är det ”en tid, tider och en halv tid”. Svaret förstås som 2300 år och 1260 år, men år 1844 lade Gud ett förbud på tillämpningen av tid inom det profetiska budskapet, ty tid är inte längre. Vad är Palmonis, mannen klädd i linnekläders, svar för Hans sista generation? Frågan ”Hur länge?” har genom många vittnen visats utpeka söndagslagen som svaret på frågan; blir då helgedomen renad vid söndagslagen, och blir ”alla dessa under” fullbordade vid söndagslagen? Vilka är de ”under” som fullbordas vid söndagslagen, och när började dessa ”under”?

> Then I Daniel looked, and, behold, there stood other two, the one on this side of the bank of the river, and the other on that side of the bank of the river. And one said to the man clothed in linen, which was upon the waters of the river, How long shall it be to the end of these wonders?

> Sedan såg jag, Daniel, och se, där stod två andra, den ene på denna sida om flodens strand och den andre på andra sidan om flodens strand. Och en sade till mannen som var klädd i linne, han som stod ovanpå flodens vatten: Hur länge skall det dröja till slutet på dessa underbara ting?

> And I heard the man clothed in linen, which was upon the waters of the river, when he held up his right hand and his left hand unto heaven, and sware by him that liveth for ever that it shall be for a time, times, and an half; and when he shall have accomplished to scatter the power of the holy people, all these things shall be finished. Daniel 12:5–7.

> Och jag hörde mannen som var klädd i linne, han som stod ovanför flodens vatten, när han lyfte sin högra hand och sin vänstra hand mot himmelen och svor vid honom som lever i evighet att det skall vara för en tid, tider och en halv tid; och när han har fullbordat att krossa det heliga folkets makt, då skall allt detta fullbordas. Daniel 12:5–7.

The symbolic question of “How long?” marks the Sunday law, and the angel asked not when was the Sunday law, but when was the end of the wonders. The “wonders” end at the Sunday law, so what are the wonders that lead to the Sunday law? Or to be more specific what are the “wonders” represented in the vision given by the Hiddekel, represented in chapters ten through twelve? If we can determine what the “wonders” are, we may find when the “wonders” start. In Daniel ten Gabriel specifically identifies what his purpose was in his interaction with Daniel during the vision.

Den symboliska frågan ”Hur länge?” utmärker söndagslagen, och ängeln frågade inte när söndagslagen skulle vara, utan när slutet på underverken skulle komma. ”Underverken” upphör vid söndagslagen, så vilka är de underverk som leder fram till söndagslagen? Eller, för att vara mer specifik, vilka är de ”underverk” som framställs i synen vid Hiddekel, sådan den återges i kapitel tio till tolv? Om vi kan fastställa vad ”underverken” är, kan vi kanske finna när ”underverken” börjar. I Daniel tio anger Gabriel uttryckligen vad hans syfte var i hans samvaro med Daniel under synen.

> Now I am come to make thee understand what shall befall thy people in the latter days: for yet the vision is for many days. Daniel 10:14.

> Nu har jag kommit för att ge dig insikt om vad som skall vederfaras ditt folk i kommande dagar; ty synen gäller ännu många dagar. Daniel 10:14.

Gabriel came to make God’s people understand what shall befall them in the latter days. To assume that the prophecies in Daniel twelve which were correctly understood by the Millerites, but to use that acknowledgement to deny the application of the chapter to the last days—is to defeat Gabriel’s stated purpose. Once Gabriel begins the prophetic narrative in verse one of chapter eleven on through to the third verse of chapter twelve, the history represented is the external prophetic details of how the dragon, the beast and the false prophet lead the world to Armageddon. There are passages within the chapter that describe God’s people being persecuted, but the history of chapter eleven is primarily an external revelation. This means that chapter ten and chapter twelve represent an alpha and an omega within Daniel’s final vision, for unlike chapter eleven they both describe an internal message identifying the sealing of the one-hundred and forty-four thousand. The middle chapter is the rebellion of mankind as represented by the king of the north, the pope of Rome, and the alpha chapter ten, along with the omega chapter twelve identify the internal experience of the one hundred and forty-four thousand in the latter days. All three chapters lead to the close of probation, the alpha chapter begins with the fear of God that separates two classes of worshippers, and by the end of the chapter Daniel is given a doubling of power, thus identifying the first and second angels’ messages. Chapter twelve is the omega chapter and it identifies the judgment message of the third angel.

Gabriel kom för att få Guds folk att förstå vad som skall vederfaras dem i de yttersta dagarna. Att förutsätta att profetiorna i Daniel tolv förståddes korrekt av milleriterna, men att använda detta erkännande för att förneka kapitlets tillämpning på de sista dagarna, är att omintetgöra Gabriels uttalade syfte. När Gabriel väl inleder den profetiska framställningen i vers ett i kapitel elva och fortsätter fram till den tredje versen i kapitel tolv, utgör den historia som framställs de yttre profetiska detaljerna om hur draken, vilddjuret och den falske profeten leder världen till Harmageddon. Det finns avsnitt inom kapitlet som beskriver hur Guds folk blir förföljt, men historien i kapitel elva är i första hand en yttre uppenbarelse. Detta innebär att kapitel tio och kapitel tolv representerar ett alfa och ett omega inom Daniels sista syn, ty till skillnad från kapitel elva beskriver de båda ett inre budskap som identifierar förseglingen av de hundra fyrtiofyra tusen. Det mellersta kapitlet är mänsklighetens uppror, såsom det framställs genom kungen i norr, Roms påve, och alfakapitlet tio jämte omegakapitlet tolv identifierar de hundra fyrtiofyra tusens inre erfarenhet i de yttersta dagarna. Alla tre kapitlen leder fram till prövningstidens slut; alfakapitlet börjar med fruktan för Gud, som skiljer två klasser av tillbedjare åt, och vid kapitlets slut ges Daniel en fördubbling av kraft, vilket således identifierar den första och den andra ängelns budskap. Kapitel tolv är omegakapitlet, och det identifierar den tredje ängelns domsbudskap.

Chapter eleven details mankind’s rebellion from the destruction of Jerusalem unto the close of probation, which according to Sister White is an illustration of the close of probation at the end of the world. Daniel eleven starts at the destruction of Jerusalem, for Daniel is one of those who were taken to Babylon in the threefold destruction of Jerusalem that typified the destruction of the same city in 70 AD, and then again in the latter days as represented by the world.

Det elfte kapitlet skildrar mänsklighetens uppror från Jerusalems förstörelse ända fram till nådatidens slut, vilket enligt syster White är en illustration av nådatidens slut vid världens ände. Daniel 11 börjar vid Jerusalems förstörelse, ty Daniel är en av dem som fördes till Babylon vid Jerusalems trefaldiga förstörelse, vilken förebildade förstörelsen av samma stad år 70 e.Kr., och därefter åter i de yttersta dagarna såsom representerad av världen.

Two literal destructions of Jerusalem that took place on the same day of the year six hundred and sixty-five years apart. Those two destructions were of the city where the Ark was supposed to be located. Shilo possessed the same prophetic characteristics and represents the first destruction of a city where God’s presence was located, or was supposed to be located. When Sister White employs the destruction of Jerusalem as a symbol of the destruction of the latter days, she is commenting on Christ’s sermon on the destruction of Jerusalem.

Två bokstavliga förstörelser av Jerusalem ägde rum på samma dag på året med sex hundra sextiofem års mellanrum. Dessa två förstörelser drabbade den stad där arken skulle vara belägen. Shilo hade samma profetiska kännetecken och representerar den första förstörelsen av en stad där Guds närvaro var belägen, eller skulle vara belägen. När syster White använder Jerusalems förstörelse som en symbol för de yttersta dagarnas förstörelse, kommenterar hon Kristi predikan om Jerusalems förstörelse.

Shilo, the destruction of Jerusalem under Nebuchadnezzar and Titus are three witnesses of the latter days as represented by the destruction of God’s city. Shilo is the first angel’s message which teaches to fear God, something Eli did not do, and give Him glory, something Eli did not do, for the hour of His judgment is come. The second angel’s message is where we find a doubling as represented by Nebuchadnezzar and Titus. The third destruction of Jerusalem, in the latter days is at the close of probation, which is the close of judgment.

Shilo, Jerusalems förstörelse under Nebukadnessar och Titus är tre vittnen om de sista dagarna, såsom dessa framställs genom förstörelsen av Guds stad. Shilo är den första ängelns budskap, vilket lär att frukta Gud, något Eli inte gjorde, och ge honom ära, något Eli inte gjorde, ty stunden för hans dom har kommit. Den andra ängelns budskap är där vi finner en fördubbling, sådan den representeras av Nebukadnessar och Titus. Den tredje förstörelsen av Jerusalem i de sista dagarna sker vid nådatidens slut, vilket är domens slut.

Chapter eleven is the external history of the three angel’s messages. It is sandwiched between chapter ten’s vision of separation and three empowering touches that takes place on the twenty-second day of Daniel’s vision. This means that chapter twelve will also be about the internal story of what befalls God’s people in the latter days. It also means that the light within chapter twelve is twenty-two times more brilliant than the light in chapter ten.

Kapitel elva är den yttre historien om de tre änglarnas budskap. Det är infogat mellan kapitel tios syn om åtskillnad och de tre styrkande beröringarna som äger rum på den tjugoandra dagen i Daniels syn. Detta innebär att kapitel tolv också kommer att handla om den inre berättelsen om vad som drabbar Guds folk i de yttersta dagarna. Det innebär också att ljuset i kapitel tolv är tjugotvå gånger mer strålande än ljuset i kapitel tio.

In the vision of the Ulai, Christ was also asked “How long?” The previous twelve verses leading to the question in verse thirteen, were identifying external prophetic history representing important details about the powers of Bible prophecy. Those twelve verses were simply repeating and enlarging upon the history represented in chapter seven. The prophetic history set forth in those verses is repeated and enlarged upon in chapter eleven beginning in the time of the Medes and Persians. The last half of chapter eight and all of chapter nine is the representation of God’s last day people by the prophet Daniel. The vision of prophetic history found in the vision of the Ulai rivers three chapters, along with the representation of God’s people in the chapters by Daniel’s interaction with Gabriel, is the alpha to the omega of chapters ten through twelve.

I synen vid Ulai blev Kristus också tillfrågad: ”Hur länge?” De föregående tolv verserna, som leder fram till frågan i vers tretton, identifierade den yttre profetiska historien och framställde viktiga detaljer om Bibelns profetiska makter. Dessa tolv verser upprepade helt enkelt och utvidgade den historia som framställs i kapitel sju. Den profetiska historia som anges i dessa verser upprepas och utvidgas i kapitel elva med början i medernas och persernas tid. Den sista hälften av kapitel åtta och hela kapitel nio utgör framställningen av Guds folk i den sista tiden genom profeten Daniel. Synen över den profetiska historien i synen vid Ulai-floden, tre kapitel igenom, tillsammans med framställningen av Guds folk i dessa kapitel genom Daniels samverkan med Gabriel, är alfa till omega i kapitel tio till tolv.

Because the Hiddekel is the omega and the Ulai the alpha, the power represented by the light that is unsealed in chapter twelve, when the time of the end is reached, is twenty-two times brighter than the vision which is the central pillar and foundation of Adventism. This being the case; the light of Daniel’s last vision is directly identified as light associated with God’s people in the latter days. When the angel asks the man clothed in linen, “How long?” to the end of these wonders, the wonders are those who shine as the stars forever and ever as Abram’s covenant history echoes of a command for Abram to look to the stars. The wonders in Daniel twelve is the transformation of human beings into the ensign of the one hundred and forty-four thousand.

Eftersom Hiddekel är omega och Ulai alfa, är den kraft som representeras av det ljus som förseglats upp i kapitel tolv, när ändens tid har nåtts, tjugotvå gånger starkare än den syn som är adventismens centrala pelare och grundval. Då detta är fallet identifieras ljuset i Daniels sista syn direkt som ljus förbundet med Guds folk i de yttersta dagarna. När ängeln frågar mannen klädd i linne: ”Hur länge?” till slutet på dessa under, är undren de som lyser såsom stjärnorna i evigheters evighet, allteftersom Abrams förbundshistoria återklingar av ett bud till Abram att se upp till stjärnorna. Undren i Daniel tolv är förvandlingen av människor till baneret för de etthundrafyrtiofyra tusen.

In an earlier point we identified that verse eleven of Daniel twelve identifies a prophetic period that consist of two periods, the first of which is thirty years. In order to place the proper emphasis on verse eleven, I went to verse seven; to show Christ’s direct involvement with the wonders He accomplishes among His people in the latter days.

I en tidigare punkt konstaterade vi att vers elva i Daniel tolv identifierar en profetisk tidsperiod som består av två perioder, av vilka den första är trettio år. För att lägga den rätta betoningen på vers elva gick jag till vers sju, för att visa Kristi direkta delaktighet i de underverk som Han utför bland sitt folk i de sista dagarna.

In returning to verse eleven I wish to remind you that chapter twelve is directly called the “latter days” by Gabriel. In the days of the one hundred and forty-four thousand, the days in which they are sealed and enter into covenant with God; according to the book of Daniel, there will be a message unsealed that will swell into a loud cry. That message is represented in chapter twelve by three distinct prophetic periods, that have already been defined by the Millerites, and thereafter endorsed by the Spirit of Prophecy. Those three periods do not represent time, for the very same angel who holds up both hands to heaven in chapter twelve, held up one hand to heaven in Revelation ten, and swore there would be time no longer. That pronouncement in 1844 means that the three prophetic periods in Daniel twelve are symbolic periods that are not meant to represent time.

När jag återvänder till vers elva vill jag påminna er om att kapitel tolv av Gabriel uttryckligen kallas ”de yttersta dagarna”. I de etthundrafyrtiofyratusens dagar, de dagar då de beseglas och träder in i förbund med Gud, kommer det enligt Daniels bok att finnas ett budskap som avförseglas och växer till ett högt rop. Detta budskap framställs i kapitel tolv genom tre åtskilda profetiska perioder, vilka redan har definierats av milleriterna och därefter bekräftats av Profetians Ande. Dessa tre perioder representerar inte tid, ty samme ängel som i kapitel tolv lyfter båda händerna mot himlen lyfte i Uppenbarelseboken tio en hand mot himlen och svor att tiden inte skulle vara mer. Detta tillkännagivande år 1844 innebär att de tre profetiska perioderna i Daniel tolv är symboliska perioder som inte är avsedda att representera tid.

Therefore, when the middle symbolic prophetic period in Daniel twelve is a twofold period that begins with thirty years in the very chapter that Michael stands up, then you know that the twofold period beginning with thirty years is the perfect fulfillment of Abram’s alpha prophecy. The omega of the time prophecy which begins covenant history in terms of a chosen people, reaches its perfect fulfillment in the same chapter which is the climax of Daniel’s testimony of what will befall God’s people in the last days.

Därför, när den mellersta symboliska profetiska tidsperioden i Daniel tolv är en tvåfaldig period som börjar med trettio år i just det kapitel där Mikael träder fram, då vet du att den tvåfaldiga perioden som börjar med trettio år är den fullkomliga uppfyllelsen av Abrams alfa-profetia. Tidsprofetians omega, som inleder förbundshistorien i fråga om ett utvalt folk, når sin fullkomliga uppfyllelse i samma kapitel, vilket utgör höjdpunkten i Daniels vittnesbörd om vad som skall vederfaras Guds folk i de sista dagarna.

At the time of the end, the book of Daniel is unsealed and the light produced seals God’s people. At the time of the end, the book of Daniel is unsealed and the light produced is represented by three prophetic periods within Daniel’s last chapter. That chapter is the omega of the three chapters that make up the Hiddekel vision, and the Hiddekel vision is the omega to the three chapters that represent the alpha of the river visions of Daniel. The rivers that began in Eden finally ended up with Daniel, and then God’s prophetic Word brought them to the Millerite movement of the first and second angel, the alpha movement of the three angels’ two movements. The 1290 years of verse eleven are the omega to Abram and Pauls’ 430-year prophecy.

Vid ändens tid avförseglas Daniels bok, och det ljus som frambringas beseglar Guds folk. Vid ändens tid avförseglas Daniels bok, och det ljus som frambringas framställs genom tre profetiska tidsperioder i Daniels sista kapitel. Detta kapitel är omega av de tre kapitel som utgör Hiddekel-synen, och Hiddekel-synen är omega till de tre kapitel som representerar alfa av Daniels flodsyner. De floder som började i Eden hamnade till sist hos Daniel, och därefter förde Guds profetiska Ord dem till milleritrörelsen med den första och den andra ängeln, alfarörelsen av de två rörelserna under de tre änglarna. De 1290 åren i vers elva är omega till Abrams och Paulus’ profetia om 430 år.

Before we continue on in Daniel twelve and its connection to Abram’s prophecy it is good to remember who Paul was. Paul was not only the apostle to the Gentiles, but just as importantly he presented his message through God’s prophetic Word. More importantly than that, is that Paul was a dispensational prophet. A dispensational prophet is a prophet raised up to guide God’s people from one dispensation to another like unto Moses, from altar worship to sanctuary worship; John the Baptist; from the earthly sanctuary to the Heavenly Sanctuary. Paul recorded more information and rules of the application of the literal to the spiritual than all the other Bible authors combined, by far! He was raised up to explain the transition of literal to spiritual in the context of God’s covenant people.

Innan vi fortsätter i Daniel tolv och dess samband med Abrams profetia, är det gott att påminna sig om vem Paulus var. Paulus var inte endast aposteln för hedningarna, utan lika viktigt är att han frambar sitt budskap genom Guds profetiska Ord. Ännu viktigare är att Paulus var en dispensational profet. En dispensational profet är en profet som uppresas för att leda Guds folk från en hushållning till en annan, likt Mose, från altartjänst till helgedomstjänst; Johannes Döparen; från den jordiska helgedomen till den himmelska helgedomen. Paulus nedtecknade långt mer information och fler regler för tillämpningen av det bokstavliga på det andliga än alla de övriga bibelförfattarna tillsammans, och det med stor marginal! Han uppväcktes för att förklara övergången från det bokstavliga till det andliga i sammanhanget av Guds förbundsfolk.

Paul is the connecting link between the covenant promises of Abraham’s chosen people, when that chosen people transitioned from literal to spiritual. If you are not settled into the role of who Paul was in covenant history, then you might not see how divinely fitting it is, that the first-time prophecy of God’s covenant people is a twofold time prophecy that begins with a 30-year period. One prophecy put in place by the father of the chosen people, and when they transition to a spiritual chosen people, a dispensational prophet was raised up to identify and explain that transition, and also to ratify Abram’s time-prophecy with a second witness from the New Testament aligned with the first witness from the Old Testament. Abram at the start, then Paul at the end typify the significance of the 1290 of the latter days.

Paulus är den sammanbindande länken mellan förbundslöftena till Abrahams utvalda folk, när detta utvalda folk övergick från bokstavligt till andligt. Om du inte är grundad i förståelsen av den roll Paulus hade i förbundshistorien, kanske du inte ser hur gudomligt passande det är att förstahandsprofetian om Guds förbundsfolk är en dubbelfaldig tidsprofetia som börjar med en period om 30 år. Den ena profetian instiftades av det utvalda folkets fader, och när de övergår till att vara ett andligt utvalt folk, uppväcktes en hushållningens profet för att identifiera och förklara denna övergång, och också för att stadfästa Abrams tidsprofetia med ett andra vittne från Nya testamentet i samklang med det första vittnet från Gamla testamentet. Abram i början, sedan Paulus i slutet, förebildar betydelsen av de 1290 i de sista dagarna.

We will continue in the next article.

Vi kommer att fortsätta i nästa artikel.

> “Zechariah’s vision of Joshua and the Angel applies with peculiar force to the experience of God’s people in the closing scenes of the great day of atonement. The remnant church will then be brought into great trial and distress. Those who keep the commandments of God and the faith of Jesus will feel the ire of the dragon and his hosts. Satan numbers the world as his subjects; he has gained control even of many professing Christians. But here is a little company who are resisting his supremacy. If he could blot them from the earth, his triumph would be complete. As he influenced the heathen nations to destroy Israel, so in the near future he will stir up the wicked powers of earth to destroy the people of God. Men will be required to render obedience to human edicts in violation of the divine law.

> ”Sakarjas syn av Josua och Ängeln tillämpas med särskild kraft på Guds folks erfarenhet under den stora försoningsdagens avslutande skeden. Den kvarvarande församlingen kommer då att försättas i stor prövning och nöd. De som håller Guds bud och Jesu tro kommer att känna drakens och hans härars vrede. Satan räknar världen som sina undersåtar; han har vunnit herravälde till och med över många bekännande kristna. Men här finns en liten skara som står emot hans överhöghet. Om han kunde utplåna dem från jorden, skulle hans triumf vara fullständig. Såsom han påverkade de hedniska folken att förgöra Israel, så kommer han inom en nära framtid att egga jordens ogudaktiga makter att förgöra Guds folk. Människor kommer att avkrävas lydnad mot mänskliga påbud i strid med den gudomliga lagen.

> “Those who are true to God will be menaced, denounced, proscribed. They will be ‘betrayed both by parents, and brethren, and kinsfolks, and friends,’ even unto death. Luke 21:16. Their only hope is in the mercy of God; their only defense will be prayer. As Joshua pleaded before the Angel, so the remnant church, with brokenness of heart and unfaltering faith, will plead for pardon and deliverance through Jesus, their Advocate. They are fully conscious of the sinfulness of their lives, they see their weakness and unworthiness; and they are ready to despair.

> ”De som är trogna Gud kommer att hotas, angivas och förklaras fredlösa. De skall bli ’förrådda också av föräldrar och bröder och släktingar och vänner’, ända till döden. Luk. 21:16. Deras enda hopp ligger i Guds barmhärtighet; deras enda försvar kommer att vara bönen. Såsom Josua vädjade inför Ängeln, så kommer kvarlevans församling, med hjärtats förkrosselse och oförfalskad tro, att vädja om förlåtelse och befrielse genom Jesus, sin Förespråkare. De är fullt medvetna om det syndiga i sina liv, de ser sin svaghet och ovärdighet; och de är nära att förtvivla.”

> “The tempter stands by to accuse them, as he stood by to resist Joshua. He points to their filthy garments, their defective characters. He presents their weakness and folly, their sins of ingratitude, their unlikeness to Christ, which has dishonored their Redeemer. He endeavors to affright them with the thought that their case is hopeless, that the stain of their defilement will never be washed away. He hopes so to destroy their faith that they will yield to his temptations, and turn from their allegiance to God.

> ”Frestaren står redo att anklaga dem, så som han stod redo att stå emot Josua. Han pekar på deras smutsiga kläder, deras bristfälliga karaktärer. Han framställer deras svaghet och dårskap, deras otacksamhetssynder, deras olikhet med Kristus, vilket har vanärat deras Återlösare. Han bemödar sig om att injaga skräck i dem med tanken att deras fall är hopplöst, att fläcken av deras orenhet aldrig skall tvättas bort. Han hoppas därigenom förstöra deras tro, så att de skall ge efter för hans frestelser och vända sig bort från sin trohet mot Gud.

> “Satan has an accurate knowledge of the sins that he has tempted God’s people to commit, and he urges his accusations against them, declaring, that by their sins they have forfeited divine protection, and claiming that he has the right to destroy them. He pronounces them just as deserving as himself of exclusion from the favor of God. ‘Are these,’ he says, ‘the people who are to take my place in heaven, and the place of the angels who united with me? They profess to obey the law of God; but have they kept its precepts? Have they not been lovers of self more than lovers of God? Have they not placed their own interests above His service? Have they not loved the things of the world? Look at the sins that have marked their lives. Behold their selfishness, their malice, their hatred of one another. Will God banish me and my angels from His presence, and yet reward those who have been guilty of the same sins? Thou canst not do this, O Lord, in justice. Justice demands that sentence be pronounced against them.’

> ”Satan har en noggrann kännedom om de synder till vilka han har frestat Guds folk, och han framför sina anklagelser mot dem med eftertryck och förklarar att de genom sina synder har förverkat det gudomliga beskyddet och gör anspråk på rätten att förgöra dem. Han förklarar att de, liksom han själv, rättvist förtjänar att uteslutas från Guds ynnest. ’Är detta’, säger han, ’det folk som skall inta min plats i himlen och de änglars plats som förenade sig med mig? De bekänner sig lyda Guds lag; men har de hållit dess bud? Har de inte varit mer själviska än gudsälskande? Har de inte satt sina egna intressen över tjänsten åt Honom? Har de inte älskat världens ting? Se på de synder som har präglat deras liv. Skåda deras själviskhet, deras ondska, deras hat mot varandra. Skall Gud förvisa mig och mina änglar från sin närvaro och ändå belöna dem som har gjort sig skyldiga till samma synder? Detta kan du inte göra, o Herre, i rättfärdighet. Rättvisan kräver att dom uttalas över dem.’”

> “But while the followers of Christ have sinned, they have not given themselves up to be controlled by the satanic agencies. They have repented of their sins and have sought the Lord in humility and contrition, and the divine Advocate pleads in their behalf. He who has been most abused by their ingratitude, who knows their sin and also their penitence, declares: ‘The Lord rebuke thee, O Satan. I gave My life for these souls. They are graven upon the palms of My hands. They may have imperfections of character; they may have failed in their endeavors; but they have repented, and I have forgiven and accepted them.’

> ”Men medan Kristi efterföljare har syndat, har de inte överlämnat sig åt att behärskas av de sataniska makterna. De har ångrat sina synder och har sökt Herren i ödmjukhet och ånger, och den gudomlige Förespråkaren vädjar för dem. Han som mest har blivit sårad av deras otacksamhet, som känner deras synd och även deras ånger, förklarar: ’Herren näpse dig, o Satan. Jag gav Mitt liv för dessa själar. De är ristade i Mina händers handflator. De må ha karaktärsbrister; de må ha misslyckats i sina strävanden; men de har ångrat sig, och jag har förlåtit och tagit emot dem.’”

> “The assaults of Satan are strong, his delusions are subtle; but the Lord’s eye is upon His people. Their affliction is great, the flames of the furnace seem about to consume them; but Jesus will bring them forth as gold tried in the fire. Their earthliness will be removed, that through them the image of Christ may be perfectly revealed.

> Satans angrepp är starka, hans förförelser är förslagna; men Herrens öga vilar över sitt folk. Deras betryck är stort, ugnens lågor tycks vara nära att förtära dem; men Jesus skall föra dem fram såsom guld prövat i elden. Deras jordiskhet skall avlägsnas, för att Kristi avbild genom dem må bli fullkomligt uppenbarad.

> “At times the Lord may seem to have forgotten the perils of His church and the injury done her by her enemies. But God has not forgotten. Nothing in this world is so dear to the heart of God as His church. It is not His will that worldly policy shall corrupt her record. He does not leave His people to be overcome by Satan’s temptations. He will punish those who misrepresent Him, but He will be gracious to all who sincerely repent. To those who call upon Him for strength for the development of Christian character, He will give all needed help.

> ”Tidvis kan det synas som om Herren har glömt sin församlings faror och den skada som tillfogats henne av hennes fiender. Men Gud har inte glömt. Ingenting i denna värld är så dyrbart för Guds hjärta som hans församling. Det är inte hans vilja att världslig klokskap skall fördärva hennes vittnesbörd. Han överlämnar inte sitt folk åt att övervinnas av Satans frestelser. Han skall straffa dem som framställer honom orätt, men han skall vara nådig mot alla som uppriktigt omvänder sig. Åt dem som åkallar honom om styrka till utvecklandet av en kristen karaktär skall han ge all den hjälp som behövs.

> “In the time of the end the people of God will sigh and cry for the abominations done in the land. With tears they will warn the wicked of their danger in trampling upon the divine law, and with unutterable sorrow they will humble themselves before the Lord in penitence. The wicked will mock their sorrow and ridicule their solemn appeals. But the anguish and humiliation of God’s people is unmistakable evidence that they are regaining the strength and nobility of character lost in consequence of sin. It is because they are drawing nearer to Christ, because their eyes are fixed on His perfect purity, that they discern so clearly the exceeding sinfulness of sin. Meekness and lowliness are the conditions of success and victory. A crown of glory awaits those who bow at the foot of the cross.

> ”I ändens tid skall Guds folk sucka och ropa över de styggelser som begås i landet. Med tårar skall de varna de ogudaktiga för den fara de utsätter sig för genom att trampa den gudomliga lagen under fötterna, och med outsäglig sorg skall de ödmjuka sig inför Herren i ånger. De ogudaktiga kommer att håna deras sorg och förlöjliga deras allvarliga vädjanden. Men Guds folks ångest och förödmjukelse är ett omisskännligt bevis på att de återvinner den styrka och karaktärens ädelhet som gått förlorade till följd av synden. Det är därför att de kommer Kristus närmare, därför att deras blick är fäst vid hans fullkomliga renhet, som de så klart urskiljer syndens övermåttan stora syndfullhet. Saktmod och ödmjukhet är villkoren för framgång och seger. En härlighetens krona väntar dem som böjer sig vid korsets fot.”

> “God’s faithful, praying ones are, as it were, shut in with Him. They themselves know not how securely they are shielded. Urged on by Satan, the rulers of this world are seeking to destroy them; but could the eyes of God’s children be opened as were the eyes of Elisha’s servant at Dothan, they would see angels of God encamped about them, holding in check the hosts of darkness.

> Guds trogna, bedjande barn är så att säga innestängda hos honom. De vet själva inte hur tryggt de är beskyddade. Pådrivna av Satan söker denna världens makthavare att förgöra dem; men om Guds barns ögon kunde öppnas, såsom Elishas tjänares ögon öppnades i Dothan, skulle de se Guds änglar lägrade runt omkring dem och hålla mörkrets härskaror i schack.

> “As the people of God afflict their souls before Him, pleading for purity of heart, the command is given, ‘Take away the filthy garments,’ and the encouraging words are spoken, ‘Behold, I have caused thine iniquity to pass from thee, and I will clothe thee with change of raiment.’ Zechariah 3:4. The spotless robe of Christ’s righteousness is placed upon the tried, tempted, faithful children of God. The despised remnant are clothed in glorious apparel, nevermore to be defiled by the corruptions of the world. Their names are retained in the Lamb’s book of life, enrolled among the faithful of all ages. They have resisted the wiles of the deceiver; they have not been turned from their loyalty by the dragon’s roar. Now they are eternally secure from the tempter’s devices. Their sins are transferred to the originator of sin. A ‘fair miter’ is set upon their heads.

> ”När Guds folk ödmjukar sina själar inför Honom och bönfaller om hjärtats renhet, ges befallningen: ’Tag av de smutsiga kläderna’, och de uppmuntrande orden uttalas: ’Se, jag har tagit din missgärning ifrån dig, och jag skall kläda dig i högtidskläder.’ Sakarja 3:4. Den fläckfria manteln av Kristi rättfärdighet läggs på Guds prövade, frestade, trogna barn. Den föraktade kvarlevan kläds i härliga kläder, för att aldrig mer besmittas av världens fördärv. Deras namn bevaras i Lammets livsbok, upptecknade bland de trogna i alla tidsåldrar. De har motstått bedragarens list; de har inte fåtts att vika från sin trohet genom drakens rytande. Nu är de för evigt tryggade mot frestarens anslag. Deras synder överförs på syndens upphovsman. En ’ren huvudbindel’ sätts på deras huvuden.”

> “While Satan has been urging his accusations, holy angels, unseen, have been passing to and fro, placing upon the faithful ones the seal of the living God. These are they that stand upon Mount Zion with the Lamb, having the Father’s name written in their foreheads. They sing the new song before the throne, that song which no man can learn save the hundred and forty and four thousand which were redeemed from the earth. ‘These are they which follow the Lamb whithersoever He goeth. These were redeemed from among men, being the first fruits unto God and to the Lamb. And in their mouth was found no guile: for they are without fault before the throne of God.’ Revelation 14:4, 5.

> ”Medan Satan har framfört sina anklagelser, har heliga änglar, osedda, gått fram och åter och satt den levande Gudens sigill på de trogna. Det är dessa som står på Sions berg med Lammet och har Faderns namn skrivet på sina pannor. De sjunger den nya sången inför tronen, den sång som ingen kan lära sig utom de hundra fyrtiofyra tusen, vilka har blivit återlösta från jorden. ’Det är dessa som följer Lammet varthelst Han går. Dessa har blivit återlösta från människorna till förstlingsfrukt åt Gud och Lammet. Och i deras mun har inget svek funnits, ty de är utan fläck inför Guds tron.’ Uppenbarelseboken 14:4, 5.

> “Now is reached the complete fulfillment of the words of the Angel: ‘Hear now, O Joshua the high priest, thou, and thy fellows that sit before thee: for they are men wondered at: for, behold, I will bring forth My Servant the Branch.’ Zechariah 3:8. Christ is revealed as the Redeemer and Deliverer of His people. Now indeed are the remnant ‘men wondered at,’ as the tears and humiliation of their pilgrimage give place to joy and honor in the presence of God and the Lamb. ‘In that day shall the branch of the Lord be beautiful and glorious, and the fruit of the earth shall be excellent and comely for them that are escaped of Israel. And it shall come to pass, that he that is left in Zion, and he that remaineth in Jerusalem, shall be called holy, even everyone that is written among the living in Jerusalem.’ Isaiah 4:2, 3.” Prophets and Kings 587–592.

> ”Nu har den fullständiga uppfyllelsen av ängelns ord nåtts: ’Hör nu, du överstepräst Josua, du och dina medbröder som sitter inför dig; ty de är män som väcker förundran; ty se, jag skall låta min tjänare, Telningen, träda fram.’ Sakarja 3:8. Kristus uppenbaras som sitt folks Återlösare och Befriare. Nu är verkligen de kvarlevande ’män som väcker förundran’, då deras pilgrimsfärds tårar och förödmjukelse får ge vika för glädje och ära i Guds och Lammets närvaro. ’På den dagen skall Herrens telning vara skön och härlig, och jordens frukt skall vara utsökt och ljuvlig för dem av Israel som har undkommit. Och det skall ske att den som är kvar i Sion och den som blir kvar i Jerusalem skall kallas helig, var och en som är uppskriven bland de levande i Jerusalem.’ Jesaja 4:2, 3.” Prophets and Kings 587–592.

Back to Articles