Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Eight

Daniels bok – nummer etthundraåtta

Unveiling Prophetic Symbolism: A Comprehensive Analysis of the Seven Trumpets in Revelation

Avslöjandet av den profetiska symboliken: en omfattande analys av de sju basunerna i Uppenbarelseboken

Author

Jeff Pippenger

Published

February 29, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

William Miller was given great light upon the seven churches, the seven seals and the seven trumpets in the book of Revelation. He placed those prophetic symbols within the framework of the two desolating powers of paganism followed by papalism. He did not see every prophetic characteristic of those symbols, but what he did see established the foundational understanding of the internal history and external history of God’s church from the time of apostles until the end of the world. The internal history was represented by the churches, and the churches’ external history was represented by the seals. He saw that the trumpets were symbols of God’s judgment upon Rome, that typified God’s judgment upon Rome at the end of the world, though he did not see that Rome at the end of the world was made up of a threefold union.

William Miller fick stort ljus över de sju församlingarna, de sju sigillen och de sju basunerna i Uppenbarelseboken. Han placerade dessa profetiska symboler inom ramen för de två förödande makterna: hedendomen, följd av påvedömet. Han såg inte varje profetiskt kännetecken i dessa symboler, men det han såg lade den grundläggande förståelsen av Guds församlings inre historia och yttre historia från apostlarnas tid ända till världens ände. Den inre historien framställdes genom församlingarna, och församlingarnas yttre historia framställdes genom sigillen. Han såg att basunerna var symboler för Guds dom över Rom, vilken förebildade Guds dom över Rom vid världens ände, även om han inte såg att Rom vid världens ände bestod av en trefaldig förening.

The book written by Uriah Smith titled Daniel and Revelation, contains some erroneous ideas, but it was identified by Sister White as, “God’s helping hand.” She identified that it should be circulated along with The Great Controversy, Patriarchs and Prophets, and The Desire of Ages. Her strong endorsement did not mean that the book was on the same inspired level as her books, but that the book contained “grand instruction,” and had been responsible for “bringing many precious souls to a knowledge of the truth.”

Boken som skrevs av Uriah Smith med titeln Daniel and Revelation innehåller vissa felaktiga uppfattningar, men den betecknades av syster White som ”Guds hjälpande hand”. Hon angav att den borde spridas tillsammans med The Great Controversy, Patriarchs and Prophets och The Desire of Ages. Hennes starka rekommendation innebar inte att boken stod på samma inspirerade nivå som hennes egna böcker, utan att boken innehöll ”storslagen undervisning” och hade varit ansvarig för att ”föra många dyrbara själar till kunskap om sanningen”.

The book employs Millerite prophetic logic, accompanied with concepts of prophecy that were unseen before October 22, 1844. We will refer to passages in the book as we set forth the triple application of the three Woes.

Boken använder milleritisk profetisk logik, åtföljd av föreställningar om profetia som var okända före den 22 oktober 1844. Vi kommer att hänvisa till avsnitt i boken när vi framlägger den trefaldiga tillämpningen av de tre Veen.

Miller stated that the “seven trumpets are a history of seven peculiar and heavy judgments sent upon the earth, or Roman kingdom.” The first four trumpets represent the judgments that were brought upon pagan Rome, and the fifth and sixth trumpets were God’s judgments that were brought upon papal Rome, but Miller would not have recognized that the seventh trumpet represented God’s judgment upon Modern Rome. Speaking of the seven seals and seven trumpets of Revelation, Uriah Smith wrote:

Miller förklarade att de ”sju basunerna är en historia om sju särskilda och svåra domar som sändes över jorden, eller det romerska riket.” De fyra första basunerna representerar de domar som kom över det hedniska Rom, och den femte och sjätte basunen var Guds domar som kom över det påvliga Rom, men Miller skulle inte ha insett att den sjunde basunen representerade Guds dom över det moderna Rom. Med avseende på Uppenbarelsebokens sju sigill och sju basuner skrev Uriah Smith:

> “Having taken the book, the Lamb proceeds at once to open the seals; and the attention of the apostle is called to the scenes that transpire under each seal. The number seven has already been noticed as denoting in the Scriptures completeness and perfection. The seven seals therefore embrace the whole of a certain class of events, reaching down perhaps to the time of Constantine, and the seven trumpets another series from that time farther on, cannot be correct. The trumpets denote a series of events which transpire contemporaneously with the events of the seals, but of an entirely different character. A trumpet is a symbol of war; hence the trumpets denote great political commotions to take place among the nations during the gospel age. The seals denote events of a religious character, and contain the history of the church from the opening of the Christian era to the coming of Christ.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 431.

> ”Sedan Lammet hade tagit boken, går det genast vidare med att öppna sigillen; och apostelns uppmärksamhet riktas mot de scener som utspelar sig under varje sigill. Talet sju har redan uppmärksammats såsom i Skriften betecknande fullständighet och fullkomlighet. De sju sigillen omfattar därför hela en viss klass av händelser, sträckande sig kanske ned till Konstantins tid, och de sju basunerna en annan serie från den tiden och vidare framåt, kan inte vara riktigt. Basunerna betecknar en serie händelser som utspelar sig samtidigt med sigillens händelser, men av en helt annan karaktär. En basun är en symbol för krig; därför betecknar basunerna stora politiska omvälvningar som skall äga rum bland folken under evangeliets tidsålder. Sigillen betecknar händelser av religiös karaktär och innehåller kyrkans historia från den kristna erans början till Kristi återkomst.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 431.

A trumpet is a symbol of war and political commotion. Speaking of verse two of chapter eight of Revelation Smith states:

En trumpet är en symbol för krig och politisk oro. Med hänvisning till vers två i det åttonde kapitlet i Uppenbarelseboken säger Smith:

> “‘VERSE 2. And I saw the seven angels which stood before God; and to them were given seven trumpets.’

> ”VERS 2. Och jag såg de sju änglarna som stod inför Gud; och åt dem gavs sju basuner.”

> “This verse introduces a new and distinct series of events. In the seals we have had the history of the church during what is called the gospel dispensation. In the seven trumpets, now introduced, we have the principal political and warlike events which were to transpire during the same time.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 476.

> ”Denna vers introducerar en ny och särskild serie händelser. I sigillen har vi haft kyrkans historia under det som kallas evangeliets hushållning. I de sju trumpeterna, som nu introduceras, har vi de huvudsakliga politiska och krigiska händelser som skulle äga rum under samma tid.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 476.

The seventh seal is opened in the first six verses of Revelation chapter eight, and in the backdrop of the opening of the seventh seal, seven angels with seven trumpets are prepared to blow.

Det sjunde sigillet öppnas i de första sex verserna av Uppenbarelsebokens åttonde kapitel, och mot bakgrund av öppnandet av det sjunde sigillet görs sju änglar med sju basuner redo att blåsa.

> And when he had opened the seventh seal, there was silence in heaven about the space of half an hour. And I saw the seven angels which stood before God; and to them were given seven trumpets. And another angel came and stood at the altar, having a golden censer; and there was given unto him much incense, that he should offer it with the prayers of all saints upon the golden altar which was before the throne. And the smoke of the incense, which came with the prayers of the saints, ascended up before God out of the angel’s hand. And the angel took the censer, and filled it with fire of the altar, and cast it into the earth: and there were voices, and thunderings, and lightnings, and an earthquake. And the seven angels which had the seven trumpets prepared themselves to sound. Revelation 8:1–6.

> Och när han hade öppnat det sjunde sigillet, blev det tystnad i himlen vid pass en halvtimme. Och jag såg de sju änglarna som stod inför Gud, och åt dem gavs sju basuner. Och en annan ängel kom och ställde sig vid altaret och hade ett gyllene rökelsekar; och åt honom gavs mycket rökelse, för att han skulle frambära den tillsammans med alla de heligas böner på det gyllene altaret som stod inför tronen. Och röken från rökelsen, som steg upp tillsammans med de heligas böner, steg inför Gud ur ängelns hand. Och ängeln tog rökelsekaret och fyllde det med eld från altaret och kastade det på jorden; och det blev röster, åskdunder och blixtar och en jordbävning. Och de sju änglarna som hade de sju basunerna gjorde sig redo att blåsa. Uppenbarelseboken 8:1–6.

There is a prophetic anomaly that we have been identifying in previous articles, but which we have not yet specifically addressed its particular prophetic phenomenon. That anomaly is that symbols that represent a sequence of waymarks in prophetic history, are all brought together in the conclusion of the history they represent. We have shown that the four generations of Laodicean Adventism that is represented by the four abominations of Ezekiel chapter eight marked specific waymarks, but that each of them, as a test, repeat in the history of the sealing of the one hundred and forty-four thousand. This anomaly is also found in the seven trumpets, for though they represent specific judgments upon pagan, papal and modern Rome, they all come together again when the executive judgment upon modern Rome begins at the soon-coming Sunday law.

Det finns en profetisk anomali som vi har identifierat i tidigare artiklar, men vars särskilda profetiska fenomen vi ännu inte uttryckligen har behandlat. Denna anomali består i att symboler som representerar en följd av vägmärken i den profetiska historien, alla förs samman i avslutningen av den historia de representerar. Vi har visat att de fyra generationerna av laodiceiskt adventism, som representeras av de fyra styggelserna i Hesekiel kapitel åtta, markerade särskilda vägmärken, men att var och en av dem, som ett prov, upprepas i historien om beseglingen av de etthundrafyrtiofyra tusen. Denna anomali återfinns också i de sju basunerna, ty även om de representerar särskilda domar över det hedniska, det påvliga och det moderna Rom, förs de alla åter samman när den verkställande domen över det moderna Rom börjar vid den snart inträdande söndagslagen.

The seven trumpets have specific dates when they were fulfilled in the past, but Sister White also places the seven angels with seven trumpets in Revelation chapter eight, in the history of the soon coming Sunday law.

De sju basunerna har bestämda tidpunkter då de uppfylldes i det förflutna, men syster White placerar också de sju änglarna med sju basuner i Uppenbarelseboken kapitel åtta i historien om den snart kommande söndagslagen.

> “‘And when he had opened the fifth seal, I saw under the altar the souls of them that were slain for the word of God, and for the testimony which they held: and they cried with a loud voice, saying, How long, O Lord, Holy and true, doest Thou not judge and avenge our blood on them that dwell on the earth? And white robes were given unto every one of them [They were pronounced pure and holy]; and it was said unto them, that they should rest yet for a little season, until their fellowservants also and their brethren, that should be killed as they were, should be fulfilled’ [Revelation 6:9–11]. Here were scenes presented to John that were not in reality but that which would be in a period of time in the future.

> ”Och när han öppnade det femte sigillet, såg jag under altaret deras själar som hade blivit dödade för Guds ords skull och för det vittnesbörds skull som de höll fast vid; och de ropade med hög röst och sade: Hur länge, o Herre, helig och sannfärdig, dröjer du med att döma och utkräva vårt blod av dem som bor på jorden? Och vita kläder gavs åt var och en av dem [De förklarades rena och heliga]; och det sades till dem att de ännu en liten tid skulle vila, till dess att också deras medtjänare och deras bröder, som skulle dödas såsom de, hade blivit fulltaliga” [Uppenbarelseboken 6:9–11]. Här framställdes för Johannes scener som inte var en verklighet då, utan sådant som skulle ske under en framtida tidsperiod.

> “Revelation 8:1–4 quoted.” Manuscript Releases, volume 20, 197.

> ”Uppenbarelseboken 8:1–4 citerad.” Manuscript Releases, volym 20, 197.

In the previous passage Sister White applies the dialogue and fulfillment of the fifth seal to the period when the seven angels are about to sound in chapter eight, but she also places the same representation at the history of the two voices of Revelation chapter eighteen.

I föregående avsnitt tillämpar syster White den femte sigillens dialog och uppfyllelse på den tid då de sju änglarna står i begrepp att blåsa i kapitel åtta, men hon förlägger också samma framställning till historien om de två rösterna i Uppenbarelsebokens artonde kapitel.

> “When the fifth seal was opened, John the Revelator in vision saw beneath the altar the company that were slain for the Word of God and the testimony of Jesus Christ. After this came the scenes described in the eighteenth of Revelation, when those who are faithful and true are called out from Babylon. [Revelation 18:1–5, quoted.]” Manuscript Releases, volume 20, 14.

> ”När det femte inseglet öppnades, såg Johannes uppenbararen i en syn under altaret den skara som hade blivit dödad för Guds ords och Jesu Kristi vittnesbörds skull. Därefter följde de scener som beskrivs i Uppenbarelsebokens artonde kapitel, då de som är trofasta och sanna kallas ut från Babylon. [Uppenbarelseboken 18:1–5, citerat.]” Manuscript Releases, volym 20, 14.

The seven trumpets represent God’s judgment in the history of pagan, papal and Modern Rome, but they are also represented in the history of September 11, 2001, and the second voice of the soon-coming Sunday law. After addressing the first six verses of Revelation chapter eight, Uriah Smith begins to present the first four trumpets’ historical fulfillments.

De sju basunerna representerar Guds dom i den hedniska, påvliga och moderna Roms historia, men de framställs också i historien om den 11 september 2001 och den andra rösten av den snart kommande söndagslagen. Efter att ha behandlat de första sex verserna i Uppenbarelseboken kapitel åtta börjar Uriah Smith framlägga de första fyra basunernas historiska uppfyllelser.

> “The subject of the seven trumpets is here resumed, and occupies the remainder of this chapter and all of chapter 9. The seven angels prepare themselves to sound. Their sounding comes in as a complement to the prophecy of Daniel 2 and 7, commencing with the breaking up of the old Roman empire into its ten divisions, of which, in the first four trumpets, we have a description.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 477.

> ”Ämnet om de sju basunerna tas här upp på nytt och upptar återstoden av detta kapitel och hela kapitel 9. De sju änglarna gör sig redo att blåsa. Deras basunstötar framträder som ett komplement till profetian i Daniel 2 och 7 och börjar med det gamla romerska rikets sönderfall i dess tio delar, vilka beskrivs för oss i de fyra första basunerna.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 477.

Smith identifies that the first four trumpets were God’s judgments upon pagan Rome. He quotes verse seven that identifies the prophetic characteristics of the first trumpet, and then identifies its historical fulfillment.

Smith konstaterar att de fyra första basunerna var Guds domar över det hedniska Rom. Han citerar vers sju, som anger den första basunens profetiska kännetecken, och identifierar därefter dess historiska uppfyllelse.

> “The first sore and heavy judgment which fell on Western Rome in its downward course, was the war with the Goths under Alaric, who opened the way for later inroads. The death of Theodosius, the Roman emperor, occurred in January, 395, and before the end of the winter the Goths under Alaric were in arms against the empire.

> ”Den första svåra och tunga dom som drabbade Västrom i dess nedåtgående lopp var kriget med goterna under Alarik, vilken öppnade vägen för senare infall. Den romerske kejsaren Theodosius död inträffade i januari 395, och före vinterns slut hade goterna under Alarik gripit till vapen mot riket.

> “The first invasion under Alaric ravaged Thrace, Macedonia, Attica, and the Peloponnesus, but did not reach the city of Rome. On his second invasion, however, the Gothic chieftain crossed the Alps and the Apennines and appeared before the walls of the ‘eternal city,’ which soon fell a prey to the fury of the barbarians.

> ”Det första angreppet under Alarik härjade Thrakien, Makedonien, Attika och Peloponnesos, men nådde inte staden Rom. Vid hans andra invasion korsade emellertid den gotiske hövdingen Alperna och Apenninerna och visade sig framför murarna till den ”eviga staden”, som snart föll som ett byte för barbarernas raseri.

> “The blast of the first trumpet has its location about the close of the fourth century and onward, and refers to these desolating invasions of the Roman empire under the Goths.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 478.

> ”Ljudet av den första basunen har sin plats omkring slutet av det fjärde århundradet och framåt, och syftar på dessa förödande invasioner av det romerska riket under goterna.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 478.

Smith identifies Alaric as the symbol of God’s judgment upon pagan Rome represented by the first trumpet. Each of the trumpets have a historical figure that represents the trumpet, Alaric represents the arrival of the first trumpet from the end of the fourth century. Miller could not have seen that this trumpet was brought upon Rome because of Sunday enforcement, for Miller was a Sunday keeper. Smith missed this fact also, but Smith did recognize that the first enforced Sunday law was instituted by Constantine in the year 321. The prophetic rule of thumb associated with Sunday enforcement is always the same, for God never changes, and that rule is that “national apostasy is followed by national ruin”. Alaric represents the beginning of national ruin which began in the very period that Constantine passed the first Sunday law.

Smith identifierar Alarik som symbolen för Guds dom över det hedniska Rom, framställd genom den första basunen. Var och en av basunerna har en historisk gestalt som representerar basunen; Alarik representerar ankomsten av den första basunen från slutet av det fjärde århundradet. Miller kunde inte ha insett att denna basun drabbade Rom på grund av påtvingat söndagsfirande, ty Miller var själv söndagsfirare. Även Smith förbisedde detta faktum, men Smith insåg dock att den första påtvingade söndagslagen instiftades av Konstantin år 321. Den profetiska tumregel som är förknippad med påtvingat söndagsfirande är alltid densamma, ty Gud förändras aldrig, och den regeln är att ”nationellt avfall följs av nationell undergång”. Alarik representerar början på den nationella undergången, vilken tog sin början just under den period då Konstantin utfärdade den första söndagslagen.

Smith continues on by quoting verse eight, which identifies the second trumpet, and then continues his commentary:

Smith fortsätter genom att citera vers åtta, som identifierar den andra basunen, och fortsätter sedan sin kommentar:

> “The Roman empire, after Constantine, was divided into three parts; and hence the frequent remark, ‘a third part of men,’ etc., in allusion to the third part of the empire which was under the scourge. This division of the Roman kingdom was made at the death of Constantine, among his three sons, Constantius, Constantine II, and Constans. Constantius possessed the East, and fixed his residence at Constantinople, the metropolis of the empire. Constantine the Second held Britain, Gaul, and Spain. Constans held Illyricum, Africa, and Italy. (See Sabine’s Ecclesiastical History, p. 155.) Of this well-known historical fact, Elliott, as quoted by Albert Barnes, in his notes on Rev.12:4, says: ‘Twice, at least, before the Roman empire became divided permanently into the two parts, the Eastern and the Western, there was a tripartite division of the empire. The first occurred in A.D. 311, when it was divided between Constantine, Licinius, and Maximin; the other, A.D. 337, on the death of Constantine, Constans and Constantius.’” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 480.

> ”Det romerska riket delades efter Konstantin i tre delar; därav den ofta återkommande anmärkningen: ’en tredjedel av människorna’ osv., med anspelning på den tredjedel av riket som var under gisslet. Denna delning av det romerska riket skedde vid Konstantins död, mellan hans tre söner, Constantius, Konstantin II och Constans. Constantius innehade Östern och förlade sitt residens till Konstantinopel, rikets huvudstad. Konstantin den andre innehade Britannien, Gallien och Spanien. Constans innehade Illyrien, Afrika och Italien. (Se Sabines Ecclesiastical History, s. 155.) Om detta välkända historiska faktum säger Elliott, såsom citerad av Albert Barnes i hans kommentarer till Upp. 12:4: ’Åtminstone två gånger, innan det romerska riket blev varaktigt delat i två delar, den östra och den västra, förekom en tredelning av riket. Den första inträffade år 311 e.Kr., då det delades mellan Konstantin, Licinius och Maximinus; den andra år 337 e.Kr., vid Konstantins död, mellan Constans och Constantius.’” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 480.

The historical phenomenon of Rome being divided into three parts, and also two parts that is referenced by the historians which Smith cites, are the elements of Rome that identify the threefold union of Modern Rome, that makes up a structure that is divided into two, representing the combination of church and state. When Smith continues he then identifies the historical figure associated with the second trumpet.

Det historiska fenomenet att Rom delades i tre delar, och även i två delar, vilket historikerna som Smith citerar hänvisar till, utgör de element av Rom som identifierar det trefaldiga förbundet i det moderna Rom, vilket bildar en struktur som är delad i två och representerar föreningen av kyrka och stat. När Smith fortsätter identifierar han därefter den historiska gestalt som är förknippad med den andra basunen.

> “The history illustrative of the sounding of the second trumpet evidently relates to the invasion and conquest of Africa, and afterward of Italy, by the terrible Genseric. His conquests were for the most part NAVAL; and his triumphs were “as it were a great mountain burning with fire, cast into the sea.” What figure would better, or even so well, illustrate the collision of navies, and the general havoc of war on the maritime coasts? In explaining this trumpet, we are to look for some events which will have a particular bearing on the commercial world. The symbol used naturally leads us to look for agitation and commotion. Nothing but a fierce maritime warfare would fulfil the prediction. If the sounding of the first four trumpets relates to four remarkable events which contributed to the downfall of the Roman empire, and the first trumpet refers to the ravages of the Goths under Alaric, in this we naturally look for the next succeeding act of invasion which shook the Roman power and conduced to its fall. The next great invasion was that of “the terrible Genseric,” at the head of the Vandals. His career occurred during the years A.D. 428–468. This great Vandal chief had his headquarters in Africa. . ..

> ”Historien, sådan den åskådliggörs genom ljudandet av den andra basunen, hänför sig uppenbarligen till den fruktansvärde Genseriks invasion och erövring av Afrika och därefter av Italien. Hans erövringar var till största delen SJÖMILITÄRA; och hans triumfer var ”såsom ett stort berg, brinnande av eld, kastat i havet”. Vilken bild skulle bättre, eller ens lika väl, kunna åskådliggöra flottors sammanstötning och krigets allmänna förödelse längs havskusterna? När vi förklarar denna basun, bör vi söka efter händelser som har en särskild beröring med den kommersiella världen. Den använda symbolen leder oss naturligen att vänta oro och omvälvning. Intet annat än ett våldsamt sjökrig skulle uppfylla förutsägelsen. Om ljudandet av de fyra första basunerna avser fyra märkliga händelser som bidrog till det romerska rikets fall, och den första basunen hänför sig till goternas härjningar under Alarik, så väntar vi här naturligen den närmast följande invasionsakten som skakade den romerska makten och bidrog till dess undergång. Den nästa stora invasionen var ”den fruktansvärde Genseriks”, i spetsen för vandalerna. Hans bana inföll under åren e.Kr. 428–468. Denne store vandalhövding hade sitt högkvarter i Afrika....”

> “Concerning the important part which this bold corsair acted in the downfall of Rome, Mr. Gibbon uses this significant language: ‘Genseric, a name which, in the destruction of the Roman empire, has deserved an equal rank with the names of Alaric and Attila.’” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 481, 484.

> ”Beträffande den viktiga roll som denne djärve sjörövare spelade i Roms fall använder Mr. Gibbon detta betydelsefulla språk: ’Genseric, ett namn som, i förstörelsen av det romerska riket, har förtjänat en plats av samma rang som namnen Alarik och Attila.’” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 481, 484.

Smith, while quoting the historian Gibbon, who pointed out the historical symbols of the first three trumpets, identified that Genseric was the second trumpet and then said that Genseric, “deserved equal rank with Alaric and Attila.” Alaric is the first trumpet, Genseric the second and Attila the Hun was the third trumpet, which is addressed in verse ten. Smith pointed out that the second trumpet, represented by Genseric, represented the history of “428-468.” Then Smith quotes verse ten which identifies the third trumpet, and continues his narrative:

Smith, som citerade historikern Gibbon, vilken påpekade de historiska symbolerna i de tre första basunerna, identifierade att Genserik var den andra basunen och sade därefter att Genserik ”förtjänade samma rang som Alarik och Attila.” Alarik är den första basunen, Genserik den andra, och hunnen Attila var den tredje basunen, vilken behandlas i vers tio. Smith påpekade att den andra basunen, företrädd av Genserik, representerade historien under ”428–468”. Därefter citerar Smith vers tio, som identifierar den tredje basunen, och fortsätter sin framställning:

> “In the interpretation and application of this passage, we are brought to the third important event which resulted in the subversion of the Roman empire. And in finding a historical fulfilment of this third trumpet, we shall be indebted to the Notes of Dr. Albert Barnes for a few extracts. In explaining this scripture, it is necessary, as this commentator says, ‘That there should be some chieftain or warrior who might be compared to a blazing meteor; whose course would be singularly brilliant; who would appear suddenly LIKE a blazing star, and then disappear like a star whose light was quenched in the waters.’— Notes on Revelation 8.

> ”Vid tolkningen och tillämpningen av detta avsnitt förs vi till den tredje betydelsefulla händelsen som resulterade i det romerska rikets omstörtning. Och när vi söker en historisk uppfyllelse av denna tredje basun, står vi i tacksamhetsskuld till dr Albert Barnes’ Notes för några utdrag. För att förklara detta skriftställe är det, såsom denne kommentator säger, nödvändigt, ”att det skulle finnas någon hövding eller krigare som kunde jämföras med en flammande meteor; vars bana skulle vara särdeles lysande; som plötsligt skulle framträda LIK en brinnande stjärna och sedan försvinna såsom en stjärna vars ljus släcktes i vattnen.” — Notes on Revelation 8.

> “It is here premised that this trumpet has allusion to the desolating wars and furious invasions of Attila against the Roman power, which he carried on at the head of his hordes of Huns. . ..

> Här förutsätts att denna basun syftar på Attilas ödeläggande krig och rasande invasioner mot den romerska makten, vilka han förde i spetsen för sina horder av hunner....

> “‘And the Name of the Star is Called Wormwood [denoting the bitter consequences].’ These words—which are more intimately connected with the preceding verse, as even the punctuation in our version denotes—recall us for a moment to the character of Attila, to the misery of which he was the author or the instrument, and to the terror that was inspired by his name.

> ”Och stjärnans namn kallas Malört [betecknande de bittra följderna].” Dessa ord — vilka är närmare förbundna med den föregående versen, såsom till och med interpunktionen i vår översättning utvisar — för oss för ett ögonblick tillbaka till Attilas karaktär, till det elände vars upphovsman eller redskap han var, och till den skräck som hans namn ingav.

> “‘Total extirpation and erasure,’ are terms which best denote the calamities he inflicted.’ He styled himself, ‘The Scourge of God.’” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 484, 487.

> ”’Fullständig utrotning och utplåning’ är uttryck som bäst betecknar de olyckor han tillfogade.” Han kallade sig själv ”Guds gissel.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 484, 487.

The history of the third trumpet, represented by Attila the Hun, was the year 441, unto his death in the year 453. Smith then quotes verse twelve, which presents the fourth trumpet and describes the barbarian monarch Odoacer, where the threefold symbolism of Western Rome is represented by the sun, the moon and the stars. He identifies the three symbols as symbols of the “sun, moon, and stars—for they are undoubtedly here used as symbols—evidently denote the great luminaries of the Roman government,—its emperors, senators, and consuls. Bishop Newton remarks that the last emperor of Western Rome was Romulus, who in derision was called Augustulus, or the “diminutive Augustus.” Western Rome fell A.D. 476. Still, however, though the Roman sun was extinguished, its subordinate luminaries shone faintly while the senate and consuls continued. But after many civil reverses and changes of political fortune, at length, A.D. 566, the whole form of the ancient government was subverted, and Rome itself was reduced form being the empress of the world to a poor dukedom tributary to the Exarch of Ravenna.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 487.

Den tredje basunens historia, framställd genom Attila hunnen, sträckte sig från år 441 till hans död år 453. Smith citerar därefter vers tolv, vilken framlägger den fjärde basunen och beskriver den barbariske monarken Odoaker, där Västroms trefaldiga symbolik representeras av solen, månen och stjärnorna. Han identifierar de tre symbolerna som symboler för ”solen, månen och stjärnorna — ty de används här utan tvivel som symboler — och betecknar uppenbarligen den romerska regeringens stora himlaljus: dess kejsare, senatorer och konsuler. Biskop Newton anmärker att den siste kejsaren i Västrom var Romulus, som i hån kallades Augustulus, eller den ”förminskade Augustus”. Västrom föll år 476 e.Kr. Likväl, även om den romerska solen hade slocknat, lyste dess underordnade himlaljus svagt vidare, medan senaten och konsulerna bestod. Men efter många politiska motgångar och förändringar i den politiska lyckan omstörtades till slut, år 566 e.Kr., hela den gamla regeringens form, och Rom självt reducerades från att vara världens härskarinna till ett fattigt hertigdöme som betalade tribut till exarken i Ravenna.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 487.

Here we find another witness to the threefold division of Rome, that prefigures the threefold union of modern Rome. With eastern Rome and emperor Constantine the threefold division was represented by his three sons, but with western Rome it was their threefold form of government. Smith then identifies that the sun, moon, and stars represent a specific order in which western Rome was brought down. He concludes his narrative with the following introduction of the last three trumpets.

Här finner vi ännu ett vittnesbörd om Roms trefaldiga uppdelning, som förebådar det moderna Roms trefaldiga förening. I det östromerska riket och med kejsar Konstantin representerades den trefaldiga uppdelningen av hans tre söner, men i det västromerska riket av dess trefaldiga regeringsform. Smith identifierar därefter att solen, månen och stjärnorna representerar en bestämd ordning i vilken Västrom föll. Han avslutar sedan sin framställning med följande introduktion till de tre sista basunerna.

> “Fearful as were the calamities brought upon the empire by the first incursions of these barbarians, they were comparatively light as contrasted with the calamities which were to follow. They were but as the preliminary drops of a shower before the torrent which was soon to fall upon the Roman world. The three remaining trumpets are overshadowed with a cloud of woe, as set forth in the following verses.

> ”Hur förfärliga de olyckor än var som genom dessa barbarers första infall drabbade riket, var de jämförelsevis lindriga i kontrast till de olyckor som skulle följa. De var endast såsom de första dropparna av en regnskur före den störtflod som snart skulle falla över den romerska världen. De tre återstående basunerna överskuggas av ett veets moln, såsom framställs i följande verser.

> “‘VERSE 13. And I beheld, and heard an angel flying through the midst of heaven, saying with a loud voice, Woe, woe, woe, to the inhabiters of the earth by reason of the other voices of the trumpet of the three angels, which are yet to sound.’

> ”VERS 13. Och jag såg, och jag hörde en ängel flyga genom himlens mitt och säga med hög röst: Ve, ve, ve över jordens invånare för de övriga basunernas ljud från de tre änglar som ännu skall blåsa.”

> “This angel is not one of the series of the seven trumpet angels, but simply one who announces that the three remaining trumpets are woe trumpets, on account of the more terrible events to transpire under their sounding. Thus the next, or fifth trumpet, is the first woe; the sixth trumpet, the second woe; and the seventh, the last one in this series of seven trumpets, is the third woe.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 493.

> ”Denne ängel är inte en av serien med de sju basunänglarna, utan helt enkelt en som tillkännager att de tre återstående basunerna är ve-basuner, på grund av de mer fruktansvärda händelser som skall inträffa under deras ljudande. Så är alltså nästa, eller den femte basunen, det första ve; den sjätte basunen, det andra ve; och den sjunde, den sista i denna serie av sju basuner, är det tredje ve.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 493.

We will continue with the three trumpet Woes in the next article.

Vi kommer att fortsätta med de tre basunveen i nästa artikel.

> “The calamities of imperial Rome, in its downfall, were told to the very last of them, till Rome was without an emperor, a consul, or a senate. ‘Under the Exarchs of Ravenna, Rome was degraded to the second rank.’ The third part of the sun was smitten, and the third part of the moon, and the third part of the stars. The race of the Caesars was not extinct with the emperors of the West. Rome, before its fall, possessed but a portion of the imperial power. Constantinople divided with it the empire of the world. And neither Goths nor Vandals lorded over that still imperial city, the emperor of which, after the first transference of the seat of empire by Constantine, often held the emperor of Rome as his nominee and vicegerent. And the fate of Constantinople was reserved till other ages, and was announced by other trumpets. Of the sun, the moon, and the stars, as yet but the third part was smitten.

> ”Det kejserliga Roms olyckor vid dess fall blev förkunnade ända till den allra sista av dem, till dess att Rom var utan kejsare, konsul eller senat. ’Under exarkerna i Ravenna nedflyttades Rom till andra rang.’ Tredjedelen av solen slogs, och tredjedelen av månen, och tredjedelen av stjärnorna. Caesars ätt utslocknade inte med västkejsarna. Rom ägde, före sitt fall, endast en del av den kejserliga makten. Konstantinopel delade med det världsväldets imperium. Och varken goter eller vandaler härskade över denna ännu kejserliga stad, vars kejsare, efter den första överflyttningen av rikets säte genom Konstantin, ofta höll Roms kejsare som sin utnämnde och ställföreträdare. Och Konstantinopels öde var förbehållet åt senare tidsåldrar och tillkännagavs genom andra basuner. Av solen, månen och stjärnorna hade ännu endast tredjedelen slagits.”

> “The concluding words of the Fourth Trumpet imply the future restoration of the Western Empire: ‘The day shone not for the third part of it, and the night likewise.’ In respect to civil authority, Rome became subject to Ravenna, and Italy was a conquered province of the Eastern Empire. But, as more appropriately pertaining to other prophecies, the defense of the worship of images first brought the spiritual and temporal powers of the pope and of the emperor into violent collision; and, by conferring on the pope all authority over the churches, Justinian laid his helping hand to the promotion of the papal supremacy, which afterward assumed the power of creating monarchs. In the year of our Lord 800, the pope conferred on Charlemagne the title of Emperor of the Romans.’—Keith. That title was again transferred from the king of France to the king of Germany. And by the Emperor Francis the Second even this fiction was finally and forever renounced, Aug. 6, 1806.” A. T. Jones, The Great Nations of Today, 54.

> ”De avslutande orden i den fjärde basunen antyder det Västromerska rikets framtida återupprättelse: ’Dagen lyste inte över dess tredje del, och natten likaså.’ I fråga om civil myndighet blev Rom underställt Ravenna, och Italien var en erövrad provins i Östromerska riket. Men, såsom mer träffande hörande till andra profetior, förde försvaret av bilddyrkan för första gången påven och kejsaren, de andliga och världsliga makterna, in i våldsam konflikt; och genom att överlåta all myndighet över kyrkorna åt påven räckte Justinianus sin hjälpande hand till främjandet av påvedömets överhöghet, vilken sedermera tog sig makten att skapa monarker. I vår Herres år 800 gav påven Karl den store titeln romarnas kejsare.’—Keith. Den titeln överfördes åter från Frankrikes kung till Tysklands kung. Och genom kejsar Frans den andre avsades slutligen och för alltid även denna fiktion den 6 aug. 1806.” A. T. Jones, The Great Nations of Today, 54.

Back to Articles