Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Eleven

Daniels bok – nummer etthundraelva

Unveiling the Prophetic Significance of Abubakar in the First Woe of Revelation

Att uppenbara Abubakars profetiska betydelse i den första ve-ödesdomen i Uppenbarelseboken

Author

Jeff Pippenger

Published

March 2, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

In the prophetic history of the first Woe, the leader who followed Mohammed was Abu Bakr Abdullah ibn Abi Quhafa, father-in-law of Mohammed. We will refer to him as Abubakar. Both he and Mohammed are referenced in the first four verses. Abubakar was the first Islamic ruler after Mohammed, and history records a command that he gave to his soldiers, that is represented in verse four of Revelation chapter nine. The command represents the sealing process that began at the arrival of the third woe, which was also the Seventh Trumpet, which was also the arrival of the third angel.

I den profetiska historien om det första veet var den ledare som följde efter Mohammed Abu Bakr Abdullah ibn Abi Quhafa, Mohammeds svärfar. Vi kommer att hänvisa till honom som Abubakar. Både han och Mohammed omnämns i de första fyra verserna. Abubakar var den förste islamiske härskaren efter Mohammed, och historien återger ett befallningsord som han gav sina soldater, vilket representeras i den fjärde versen i Uppenbarelseboken kapitel nio. Befallningen representerar beseglingsprocessen som började vid det tredje veets ankomst, vilket också var den sjunde basunen, vilket också var den tredje ängelns ankomst.

> And the fifth angel sounded, and I saw a star fall from heaven unto the earth: and to him was given the key of the bottomless pit. And he opened the bottomless pit; and there arose a smoke out of the pit, as the smoke of a great furnace; and the sun and the air were darkened by reason of the smoke of the pit. And there came out of the smoke locusts upon the earth: and unto them was given power, as the scorpions of the earth have power. And it was commanded them that they should not hurt the grass of the earth, neither any green thing, neither any tree; but only those men which have not the seal of God in their foreheads. Revelation 9:1–4.

> Och den femte ängeln blåste i sin basun, och jag såg en stjärna som hade fallit från himlen ned på jorden; och åt honom gavs nyckeln till den avgrundsdjupa brunnen. Och han öppnade den avgrundsdjupa brunnen; och en rök steg upp ur brunnen, såsom röken från en stor ugn; och solen och luften förmörkades av röken från brunnen. Och ur röken kom gräshoppor ut över jorden; och åt dem gavs makt, såsom jordens skorpioner har makt. Och det blev dem befallt att de inte skulle skada jordens gräs, inte heller något grönt eller något träd, utan endast de människor som inte hade Guds sigill på sina pannor. Uppenbarelseboken 9:1–4.

The “star” that fell from heaven was Mohammed, who began his ministry in the year 606. Mohammed was given a “key” that was to “open” the “bottomless pit” allowing “smoke” to darken the “sun and the air,” and brought forth “locusts” who were given “power” as the power of “scorpions.” The key was a military battle that produced weakness in the Roman’s military strength, thus allowing the rise of the warfare of Islam. The bottomless pit is a symbol of Arabia, the birthplace of Islam, and the smoke represented the false religion of Islam that was to spread across the earth and take possession of the same geography that would be swarmed by the swarms of locusts that sweep across northern Africa, southern Europe and Arabia. The locusts are a symbol of Islam, and power prophetically represents military power. Their power was to be as scorpions, which strike unexpectedly. Uriah Smith states:

Den ”stjärna” som föll från himlen var Muhammed, som började sin tjänst år 606. Muhammed gavs en ”nyckel” som skulle ”öppna” den ”avgrund” som lät ”rök” förmörka ”solen och luften” och frambragte ”gräshoppor” som gavs ”makt” såsom ”skorpioners” makt. Nyckeln var ett militärt slag som framkallade en försvagning av romarnas militära styrka och därmed möjliggjorde uppkomsten av islams krigföring. Avgrunden är en symbol för Arabien, islams födelseplats, och röken representerade islams falska religion, som skulle sprida sig över jorden och ta i besittning samma geografiska område som skulle översvämmas av de svärmar av gräshoppor som drar fram över norra Afrika, södra Europa och Arabien. Gräshopporna är en symbol för islam, och makt representerar profetiskt militär makt. Deras makt skulle vara såsom skorpioners, vilka slår till oväntat. Uriah Smith säger:

> “A star fell from heaven unto the earth; and to him was given the key of the bottomless pit.

> ”En stjärna föll från himlen ner på jorden, och åt honom gavs nyckeln till avgrundens brunn.

> “While the Persian monarch contemplated the wonders of his art and power, he received an epistle from an obscure citizen of Mecca, inviting him to acknowledge Mohammed as the apostle of God. He rejected the invitation, and tore the epistle. ‘It is thus,’ exclaimed the Arabian prophet, ‘that God will tear the kingdom, and reject the supplication of Chosroes.’ Placed on the verge of these two empires of the East, Mohammed observed with secret joy the progress of mutual destruction; and in the midst of the Persian triumphs he ventured to foretell, that, before many years should elapse, victory would again return to the banners of the Romans. ‘At the time when this prediction is said to have been delivered, no prophecy could be more distant from its accomplishment since the first twelve years of Heraclius announced the approaching dissolution of the empire.’. ..

> ”Medan den persiske monarken begrundade underverken av sin konst och makt, mottog han en skrivelse från en obemärkt medborgare i Mecka, vari han inbjöds att erkänna Muhammed som Guds apostel. Han förkastade inbjudan och slet sönder skrivelsen. ’Så skall’, utropade den arabiske profeten, ’Gud sönderslita riket och förkasta Khosroes’ bön.’ Ställd vid gränsen till dessa båda östliga imperier iakttog Muhammed med hemlig glädje den ömsesidiga förödelsens fortgång; och mitt under de persiska triumferna vågade han förutsäga att segern, innan många år hade förflutit, åter skulle vända tillbaka till romarnas banér. ’Vid den tid då denna förutsägelse sägs ha framställts kunde ingen profetia vara längre från sitt uppfyllande, eftersom Herakleios’ första tolv år förkunnade imperiets nära förestående upplösning.’...”

> “Chosroes subjugated the Roman possession [in] Asia and Africa. And ‘the Roman empire,’ at that period, ‘was reduced to the walls of Constantinople, with the remnant of Greece, Italy, and Africa, and some maritime cities, from Tyre to Trebizond, of the Asiatic coast. The experience of six years at length persuaded the Persian monarch to renounce the conquest of Constantinople, and to specify the annual tribute of the ransom of the Roman empire,—a thousand talents of gold, a thousand talents of silver, a thousand silk robes, a thousand horses, and a thousand virgins. Heraclius subscribed to these ignominious terms. But the time and space which he obtained to collect those treasures from the poverty of the East were industriously employed in the preparation of a bold and desperate attack.’

> ”Khosrov underkuvade den romerska besittningen i Asien och Afrika. Och ”det romerska riket” hade vid den tiden ”reducerats till Konstantinopels murar, med återstoden av Grekland, Italien och Afrika, samt några sjöstäder på den asiatiska kusten, från Tyros till Trapezunt. Erfarenheten av sex år förmådde slutligen den persiske monarken att avstå från erövringen av Konstantinopel och att ange den årliga tribut som skulle utgöra lösen för det romerska riket — tusen talenter guld, tusen talenter silver, tusen sidenkåpor, tusen hästar och tusen jungfrur. Herakleios samtyckte till dessa skymfliga villkor. Men den tid och det andrum som han erhöll för att samla dessa skatter ur Österns fattigdom användes med stor flit till förberedelsen av ett djärvt och förtvivlat angrepp.”

> “The king of Persia despised the obscure Saracen, and derided the message of the pretended prophet of Mecca. Even the overthrow of the Roman empire would not have opened a door for Mohammedanism, or for the progress of the Saracenic armed propagators of an imposture, though the monarch of the Persians and chagan of the Avars (the successor of Attila) had divided between them the remains of the kingdoms of the Caesars. Chosroes himself fell. The Persian and Roman monarchies exhausted each other’s strength. And before a sword was put into the hands of the false prophet, it was smitten from the hands of those who would have checked his career and crushed his power.

> ”Persiens konung föraktade den obemärkte saracenen och hånade budskapet från den förmente profeten från Mecka. Inte ens det romerska rikets störtande skulle ha öppnat en dörr för muhammedanismen eller för framryckningen av saracenernas väpnade förkunnare av ett bedrägeri, även om persernas monark och avarernas chagan (Attilas efterträdare) mellan sig hade delat lämningarna av kejsarnas riken. Khosrau själv föll. De persiska och romerska monarkierna uttömde varandras krafter. Och innan ett svärd lades i den falske profetens hand, slogs det ur händerna på dem som skulle ha hejdat hans bana och krossat hans makt.

> “‘Since the days of Scipio and Hannibal, no bolder enterprise has been attempted than that which Heraclius achieved for the deliverance of the empire. He explored his perilous way through the Black Sea and the mountains of Armenia, penetrated into the heart of Persia, and recalled the armies of the great king to the defense of their bleeding country.’

> ”Sedan Scipios och Hannibals dagar har inget djärvare företag blivit vågat än det som Herakleios fullbordade för rikets befrielse. Han banade sig fram längs sin farofyllda väg genom Svarta havet och Armeniens berg, trängde in i Persiens hjärta och kallade den store kungens härar tillbaka till försvaret av deras blödande land.”

> “In the battle of Nineveh, which was fiercely fought from daybreak to the eleventh hour, twenty-eight standards, besides those which might be broken or torn, were taken from the Persians; the greatest part of their army was cut in pieces, and the victors, concealing their own loss, passed the night on the field. The cities and palaces of Assyria were opened for the first time to the Romans.’

> ”I slaget vid Nineve, som utkämpades med stor häftighet från daggry till elfte timmen, togs tjugoåtta fanor från perserna, förutom dem som kan ha blivit brutna eller sönderslitna; den största delen av deras här höggs i stycken, och segrarna tillbringade natten på slagfältet medan de dolde sina egna förluster. Assyriens städer och palats öppnades för första gången för romarna.”

> “The Roman emperor was not strengthened by the conquests which he achieved; and a way was prepared at the same time, and by the same means, for the multitudes of Saracens from Arabia, like locusts from the same region, who, propagating in their course the dark and delusive Mohammedan creed, speedily overspread both the Persian and the Roman empire.

> Den romerske kejsaren stärktes inte genom de erövringar som han genomförde; och samtidigt, och genom samma medel, bereddes en väg för skaror av saracener från Arabien, likt gräshoppor från samma trakt, vilka, medan de under sitt framträngande utbredde den mörka och vilseledande muhammedanska läran, hastigt översvämmade både det persiska och det romerska riket.

> “More complete illustration of this fact could not be desired than is supplied in the concluding words of the chapter from Gibbon, from which the preceding extracts are taken. ‘Although a victorious army had been formed under the standard of Heraclius, the unnatural effort seems to have exhausted rather than exercised their strength. While the emperor triumphed at Constantinople or Jerusalem, an obscure town on the confines of Syria was pillaged by the Saracens, and they cut in pieces some troops who advanced to its relief,—an ordinary and trifling occurrence, had it not been the prelude of a mighty revolution. These robbers were the apostles of Mohammed; their frantic valor had emerged from the desert; and in the last eight years of his reign, Heraclius lost to the Arabs the same provinces which he had rescued from the Persians.

> ”En mer fullständig illustration av detta förhållande kan knappast önskas än den som ges i de avslutande orden av kapitlet hos Gibbon, ur vilket de föregående utdragen är hämtade. ’Fastän en segerrik här hade formerats under Heraklios’ fana, tycks den onaturliga ansträngningen snarare ha uttömt än övat dess krafter. Medan kejsaren triumferade i Konstantinopel eller Jerusalem, plundrades en obemärkt stad vid Syriens gränser av saracenerna, och de högg ned några trupper som ryckte fram till dess undsättning,—en vanlig och obetydlig händelse, om den inte hade varit förspelet till en väldig omvälvning. Dessa rövare var Muhammeds apostlar; deras rasande tapperhet hade brutit fram ur öknen; och under de sista åtta åren av hans regering förlorade Heraklios till araberna just de provinser som han hade räddat från perserna.”

> “‘The spirit of fraud and enthusiasm, whose abode is not in the heavens,’ was let loose on earth. The bottomless pit needed but a key to open it, and that key was the fall of Chosroes. He had contemptuously torn the letter of an obscure citizen of Mecca. But when from his ‘blaze of glory’ he sunk into the ‘tower of darkness’ which no eye could penetrate, the name of Chosroes was suddenly to pass into oblivion before that of Mohammed; and the crescent seemed but to wait its rising till the falling of the star. Chosroes, after his entire discomfiture and loss of empire, was murdered in the year 628; and the year 629 is marked by ‘the conquest of Arabia,’ and ‘the first war of the Mohammedans against the Roman empire.’ ‘And the fifth angel sounded, and I saw a star fall from heaven unto the earth; and to him was given the key of the bottomless pit. And he opened the bottomless pit.’ He fell unto the earth. When the strength of the Roman empire was exhausted, and the great king of the East lay dead in his tower of darkness, the pillage of an obscure town on the borders of Syria was ‘the prelude of a mighty revolution.’ ‘’The robbers were the apostles of Mohammed, and their frantic valor emerged from the desert.’

> ”’Bedrägeriets och hänförelsens ande, vars boning icke är i himlarna,’ släpptes lös över jorden. Avgrunden behövde endast en nyckel för att öppnas, och den nyckeln var Chosroes’ fall. Han hade föraktfullt slitit sönder brevet från en obemärkt medborgare i Mecka. Men när han från sin ’härlighetens glans’ sjönk ned i det ’mörkrets torn’ som intet öga kunde genomtränga, skulle Chosroes’ namn plötsligt gå i glömska inför Muhammeds; och halvmånen tycktes endast avvakta sitt uppstigande till dess stjärnan hade fallit. Chosroes, efter sitt fullständiga nederlag och rikets förlust, mördades år 628; och år 629 utmärks av ’Arabias erövring’ och ’muhammedanernas första krig mot det romerska riket’. ’Och den femte ängeln stötte i basunen, och jag såg en stjärna falla från himmelen ned på jorden; och åt honom gavs nyckeln till avgrundens brunn. Och han öppnade avgrundens brunn.’ Han föll ned på jorden. När det romerska rikets styrka var uttömd, och den store konungen i Östern låg död i sitt mörkrets torn, var plundringen av en obemärkt stad vid Syriens gräns ’förspelet till en mäktig revolution’. ’Rövarna voro Muhammeds apostlar, och deras rasande tapperhet trädde fram ur öknen.’”

> “The Bottomless Pit.—The meaning of this term may be learned from the Greek , which is defined ‘deep, bottomless, profound,’ and may refer to any waste, desolate, and uncultivated place. It is applied to the earth in its original state of chaos. Gen.1:2. In this instance it may appropriately refer to the unknown wastes of the Arabian desert, from the borders of which issued the hordes of Saracens like swarms of locusts. And the fall of Chosroes, the Persian king, may well be represented as the opening of the bottomless pit, inasmuch as it prepared the way for the followers of Mohammed to issue from their obscure country, and propagate their delusive doctrines with fire and sword, till they had spread their darkness over all the Eastern empire.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 495–498.

> ”Den avgrundslösa brunnen.—Betydelsen av denna term kan inhämtas från grekiskan, där den definieras som ’djup, bottenlös, ofantlig’, och den kan syfta på varje öde, ödslig och ouppodlad plats. Den tillämpas på jorden i dess ursprungliga kaostillstånd. 1 Mos. 1:2. I detta fall kan den på ett träffande sätt syfta på de okända ödemarkerna i den arabiska öknen, från vilkas gränser saracenernas skaror utgick likt gräshoppssvärmar. Och Chosroes’, den persiske kungens, fall kan väl framställas som öppnandet av den avgrundslösa brunnen, eftersom det beredde vägen för Muhammeds efterföljare att träda fram ur sitt obemärkta land och utbreda sina bedrägliga läror med eld och svärd, till dess de hade spritt sitt mörker över hela det östromerska riket.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 495–498.

The first woe, which is the fifth trumpet identifies the beginning of the warfare of Islam against Rome, and it identifies a battle between Rome and Persia where Rome prevailed, but in doing so expended its military strength to the extent that it could not prevent the rise of the Islamic power. The prophetic characteristics of the first woe and the second woe, identify the prophetic characteristics of the third woe, and it is important to recognize the first two woes as symbols of the history of the third woe, for that history represents the period of the sealing of the one hundred and forty-four thousand, which began on September 11, 2001. After the prophetic history represented by Mohammed in the first three verses, verse four introduces Abubakar, the first leader after Mohammed.

Det första ve, som är den femte basunen, utmärker början på islams krigföring mot Rom, och det utmärker en strid mellan Rom och Persien där Rom segrade, men där det därigenom förbrukade sin militära styrka i sådan grad att det inte kunde förhindra den islamiska maktens uppgång. De profetiska kännetecknen hos det första veet och det andra veet utmärker det tredje veets profetiska kännetecken, och det är viktigt att känna igen de två första veena som symboler för det tredje veets historia, ty den historien representerar förseglingens period för de etthundrafyrtiofyra tusen, vilken började den 11 september 2001. Efter den profetiska historia som representeras av Mohammed i de tre första verserna introducerar vers fyra Abubakar, den förste ledaren efter Mohammed.

> And it was commanded them that they should not hurt the grass of the earth, neither any green thing, neither any tree; but only those men which have not the seal of God in their foreheads. Revelation 9:4.

> Och det blev dem befallt att de inte skulle skada jordens gräs, inte heller något grönt eller något träd, utan endast de människor som inte har Guds sigill på sina pannor. Uppenbarelseboken 9:4.

The command of Abubakar instructed the Islamic warriors to make a distinction between two types of worshippers that existed in the Roman territories at that time. One class was the Catholics, who had some religious orders that shaved the back of their heads (the tonsure), and observed the worship of Sunday. The other class were seventh-day Sabbath keepers, and the Sabbath is the seal of God.

Abubakars befallning instruerade de islamiska krigarna att göra åtskillnad mellan två slag av gudstillbedjare som vid den tiden fanns i de romerska områdena. Den ena gruppen var katolikerna, som hade vissa ordnar vilkas medlemmar rakade bakre delen av huvudet (tonsuren) och iakttog söndagens gudstjänstfirande. Den andra gruppen var sådana som höll sabbaten på den sjunde dagen, och sabbaten är Guds sigill.

> “After the death of Mohammed, he was succeeded in the command by Abubekr, A.D. 632, who, as soon as he had fairly established his authority and government, dispatched a circular letter to the Arabian tribes, from which the following is an extract:—

> ”Efter Muhammeds död efterträddes han i ledarskapet av Abubekr år 632 e.Kr., och så snart han fullt ut hade befäst sin myndighet och sitt styre, utsände han ett rundbrev till de arabiska stammarna, ur vilket följande är ett utdrag:—”

> “‘When you fight the battles of the Lord, acquit yourselves like men, without turning your backs; but let not your victory be stained with the blood of women and children. Destroy no palm-trees, nor burn any fields of corn. Cut down no fruit-trees, nor do any mischief to cattle, only such as you kill to eat. When you make any covenant or article, stand to it, and be as good as your word. And as you go, you will find some religious persons who live retired in monasteries, and propose to themselves to serve God that way; let them alone, and neither kill them nor destroy their monasteries. And you will find another sort of people that belong to the synagogue of Satan, who have shaven crowns; be sure you cleave their skulls, and give them no quarter till they either turn Mohammedans or pay tribute.’

> ”När ni utkämpar Herrens strider, så uppträd manligen och vänd inte ryggen till; men låt inte er seger befläckas av kvinnors och barns blod. Förstör inga palmer och bränn inga sädesfält. Hugg inte ner några fruktträd och gör inte någon skada på boskap, utom sådan som ni dödar för att äta. När ni ingår något förbund eller någon överenskommelse, håll er till det och var lika goda som ert ord. Och när ni drar vidare, kommer ni att finna vissa religiösa personer som lever avskilt i kloster och föresätter sig att tjäna Gud på det sättet; låt dem vara och döda dem inte och förstör inte heller deras kloster. Och ni kommer att finna ett annat slags människor som hör till Satans synagoga och som har rakade hjässor; se då till att ni klyver deras skallar och inte ger dem någon pardon, förrän de antingen blir muhammedaner eller betalar tribut.”

> “It is not said in prophecy or in history that the more humane injunctions were as scrupulously obeyed as the ferocious mandate; but it was so commanded them. And the preceding are the only instructions recorded by Gibbon, as given by Abubekr to the chiefs whose duty it was to issue the commands to all the Saracen hosts. The commands are alike discriminating with the prediction, as if the caliph himself had been acting in known as well as direct obedience to a higher mandate than that of mortal man; and in the very act of going forth to fight against the religion of Jesus, and to propagate Mohammedanism in its stead, he repeated the words which it was foretold in the Revelation of Jesus Christ that he would say.

> ”Det sägs varken i profetian eller i historien att de mera humana föreskrifterna iakttogs lika samvetsgrant som det grymma påbudet; men så blev det befallt dem. Och det föregående är de enda anvisningar som Gibbon återger såsom givna av Abubekr åt de hövdingar vilkas plikt det var att utfärda befallningarna till alla de saracenska härarna. Befallningarna överensstämmer i lika hög grad med förutsägelsen, som om kalifen själv hade handlat i känd såväl som direkt lydnad under ett högre påbud än den dödlige människans; och just i själva akten att dra ut för att strida mot Jesu religion och att i dess ställe utbreda muhammedanismen upprepade han de ord som det hade blivit förutsagt i Jesu Kristi uppenbarelse att han skulle säga.

> “The Seal of God in Their Foreheads.—In remarks upon chapter 7:1–3, we have shown that the seal of God is the Sabbath of the fourth commandment; and history is not silent upon the fact that there have been observers of the true Sabbath all through the present dispensation. But the question has here arisen with many, who were those men who at this time had the seal of God in their foreheads, and who thereby became exempt from Mohammedan oppression? Let the reader bear in mind the fact, already alluded to, that there have been those all through this dispensation who have had the seal of God in their foreheads, or have been intelligent observers of the true Sabbath; and let them consider further that what the prophecy asserts is that the attacks of this desolating Turkish power are not directed against them, but against another class. The subject is thus freed from all difficulty; for this is all that the prophecy really asserts. Only one class of persons is directly brought to view in the text; namely, those who have not the seal of God in their foreheads; and the preservation of those who have the seal of God is brought in only by implication. Accordingly, we do not learn from history that any of these were involved in any of the calamities inflicted by the Saracens upon the objects of their hate. They were commissioned against another class of men. And the destruction to come upon this class of men is not put in contrast with the preservation of other men, but only with that of the fruits and verdure of the earth; thus, Hurt not the grass, trees, nor any green thing, but only a certain class of men. And in fulfilment, we have the strange spectacle of an army of invaders sparing those things which such armies usually destroy, namely, the face and productions of nature; and, in pursuance of their permission to hurt those men who had not the seal of God in their foreheads, cleaving the skulls of a class of religionists with shaven crowns, who belonged to the synagogue of Satan.

> ”Guds sigill på deras pannor.—I anmärkningarna till kapitel 7:1–3 har vi visat att Guds sigill är sabbaten i det fjärde budet; och historien tiger inte om det faktum att det genom hela den nuvarande hushållningen har funnits sådana som har hållit den sanna sabbaten. Men här har hos många frågan uppstått: vilka var de män som vid denna tid hade Guds sigill på sina pannor och som därigenom blev undantagna från mohammedanskt förtryck? Läsaren må hålla i minnet det faktum, som redan har berörts, att det genom hela denna hushållning har funnits sådana som har haft Guds sigill på sina pannor, eller som med insikt har hållit den sanna sabbaten; och låt honom vidare betänka att det som profetian fastslår är att denna förhärjande turkiska makts angrepp inte riktas mot dem, utan mot en annan klass. Därmed befrias ämnet från all svårighet; ty detta är allt vad profetian i verkligheten fastslår. Endast en klass av personer förs direkt fram i texten, nämligen de som inte har Guds sigill på sina pannor; och bevarandet av dem som har Guds sigill införs endast underförstått. Följaktligen lär vi inte av historien att några av dessa blev indragna i någon av de olyckor som saracenerna tillfogade föremålen för sitt hat. De hade fått sitt uppdrag mot en annan klass av människor. Och den förödelse som skulle komma över denna klass av människor ställs inte i kontrast till bevarandet av andra människor, utan endast till jordens frukter och grönska; alltså: Skada inte gräset, träden eller något grönt, utan endast en viss klass av människor. Och i uppfyllelsen ser vi det märkliga skådespelet av en invaderande armé som skonar just det som sådana arméer vanligen förstör, nämligen naturens yta och alster; och i enlighet med tillståndet att skada de människor som inte hade Guds sigill på sina pannor klyver de skallarna på en klass av religionister med rakade hjässor, vilka hörde till Satans synagoga.”

> “These were doubtless a class of monks, or some other division of the Roman Catholic Church. Against these the arms of the Mohammedans were directed. And it seems to us that there is a peculiar fitness, if not design, in describing them as those who had not the seal of God in their foreheads; inasmuch as that is the very church which has robbed the law of God of its seal, by tearing away the true Sabbath, and erecting a counterfeit in its place. And we do not understand, either from the prophecy or from history, that those persons whom Abubekr charged his followers not to molest were in possession of the seal of God, or necessarily constituted the people of God. Who they were, and for what reason they were spared, the meager testimony of Gibbon does not inform us, and we have no other means of knowing; but we have every reason to believe that none of these who had the seal of God were molested, while another class, who emphatically had it not, were put to the sword; and thus the specifications of the prophecy are amply met.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 500–502.

> ”Dessa var utan tvivel en klass av munkar, eller någon annan avdelning inom den romersk-katolska kyrkan. Mot dessa riktades muhammedanernas vapen. Och det förefaller oss finnas en särskild träffande passform, om inte avsikt, i att beskriva dem som sådana som inte hade Guds sigill på sina pannor; eftersom det är just den kyrkan som har berövat Guds lag dess sigill genom att rycka bort den sanna sabbaten och upprätta en förfalskning i dess ställe. Och vi förstår det inte, vare sig av profetian eller av historien, som att de personer vilka Abubekr befallde sina efterföljare att inte ofreda var i besittning av Guds sigill eller nödvändigtvis utgjorde Guds folk. Vilka de var, och av vilken anledning de skonades, upplyser oss inte Gibbons knapphändiga vittnesbörd om, och vi har inga andra medel att få veta det; men vi har all anledning att tro att ingen av dem som hade Guds sigill blev antastad, medan en annan klass, som eftertryckligen inte hade det, överlämnades åt svärdet; och så uppfylls profetians specifikationer till fullo.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 500–502.

Abubakar consolidated Mohammed’s followers into a Caliphate after Mohammed’s death, so even though they are two different historical figures, taken together they represent the beginning of the testimony of Islam of the first woe, and the historical figure who marks the history of the first woe is Mohammed.

Abubakar samlade Muhammeds efterföljare till ett kalifat efter Muhammeds död; därför representerar de, även om de är två skilda historiska gestalter, tillsammans början på Islams vittnesbörd i det första veropet, och den historiska gestalt som utmärker det första veropets historia är Muhammed.

In the beginning history of the second woe, Mohammed II conquered Constantinople in 1453. In 1449, four angels, representing Islam were loosed. The beginning and ending of the first woe, is marked by a Mohammed, the first and second respectively. Prophetically the beginning and ending of the history of the first woe, bears the signature of Alpha and Omega.

I den andra vens inledande historia erövrade Mohammed II Konstantinopel år 1453. År 1449 löstes fyra änglar, vilka representerade islam, loss. Den första vens början och slut markeras av en Mohammed, den förste respektive den andre. Profetiskt bär början och slutet av den första vens historia Alfas och Omegas signatur.

The beginning of the second woe includes a time prophecy of four angels, who represent Islam who were then loosed, and then restrained on August 11, 1840. From that point until October 22, 1844, the sealing of the one hundred and forty-four thousand is illustrated. The beginning of the second woe identifies the loosing of Islam, and the ending marks the restraining of Islam. Both the first and second woe have precise prophetic markers tying their beginnings to the endings.

Början av det andra veet innefattar en tidsprofetia om fyra änglar, vilka representerar islam, som då löstes, och därefter hölls tillbaka den 11 augusti 1840. Från den tidpunkten fram till den 22 oktober 1844 åskådliggörs förseglingen av de etthundrafyrtiofyra tusen. Början av det andra veet identifierar islams frigivande, och slutet markerar islams tillbakahållande. Både det första och det andra veet har precisa profetiska kännetecken som knyter deras början till deras slut.

The first two woes are to be placed upon one another, “line upon line,” in order to identify the third woe. One of the prophetic characteristics that is identified by the first two witnesses of Islam is that they represent a specific period of time that marks the beginning and ending with the signature of Alpha and Omega. They also possess a secondary signature, for the beginning of the first woe, identifies the sealing of God’s people, and the ending of the second woe, also identifies the sealing of God’s people.

De två första ve-ropen skall läggas ovanpå varandra, ”rad på rad”, för att det tredje ve-ropet skall kunna identifieras. Ett av de profetiska kännetecken som identifieras genom islams två första vittnen är att de representerar en särskild tidsperiod som markerar början och slutet med Alfa och Omegas signatur. De bär också på en sekundär signatur, ty början av det första ve-ropet identifierar beseglingen av Guds folk, och slutet av det andra ve-ropet identifierar likaledes beseglingen av Guds folk.

The third woe arrived when Islam suddenly and unexpectedly attacked the earth beast of Revelation thirteen, thus beginning the period of the sealing. The sealing of the one-hundred and forty-four thousand ends at the soon-coming Sunday law, and in response to that apostasy national apostasy is followed by national ruin. As typified with pagan Rome and papal Rome national ruin is accomplished by God’s trumpet judgments. The three woes are also trumpets. Islam of the third woe, will strike suddenly and unexpectedly again at the soon coming Sunday law in the United States, when the period of the sealing of the one hundred and forty-four thousand ends. That period has been typified by the beginning period of the first woe, and also by the ending period of the second woe.

Det tredje ve kom, när islam plötsligt och oväntat angrep jorddjuret i Uppenbarelseboken tretton och därmed inledde beseglingens period. Beseglingen av de etthundrafyrtiofyra tusen upphör vid den snart kommande söndagslagen, och som svar på detta avfall följs nationellt avfall av nationell undergång. Såsom förebildat genom det hedniska Rom och det påvliga Rom fullbordas nationell undergång genom Guds basundomar. De tre ve-ropen är också basuner. Islam i det tredje ve-et kommer åter att slå till plötsligt och oväntat vid den snart kommande söndagslagen i Förenta staterna, när beseglingens period för de etthundrafyrtiofyra tusen upphör. Denna period har förebildats av inledningsperioden för det första ve-et och även av avslutningsperioden för det andra ve-et.

We will continue this study in the next article.

Vi kommer att fortsätta denna studie i nästa artikel.

> And Sarah saw the son of Hagar the Egyptian, which she had born unto Abraham, mocking. Wherefore she said unto Abraham, Cast out this bondwoman and her son: for the son of this bondwoman shall not be heir with my son, even with Isaac. And the thing was very grievous in Abraham’s sight because of his son. And God said unto Abraham, Let it not be grievous in thy sight because of the lad, and because of thy bondwoman; in all that Sarah hath said unto thee, hearken unto her voice; for in Isaac shall thy seed be called. And also of the son of the bondwoman will I make a nation, because he is thy seed. And Abraham rose up early in the morning, and took bread, and a bottle of water, and gave it unto Hagar, putting it on her shoulder, and the child, and sent her away: and she departed, and wandered in the wilderness of Beersheba. And the water was spent in the bottle, and she cast the child under one of the shrubs. And she went, and sat her down over against him a good way off, as it were a bowshot: for she said, Let me not see the death of the child. And she sat over against him, and lift up her voice, and wept. And God heard the voice of the lad; and the angel of God called to Hagar out of heaven, and said unto her, What aileth thee, Hagar? fear not; for God hath heard the voice of the lad where he is. Arise, lift up the lad, and hold him in thine hand; for I will make him a great nation. And God opened her eyes, and she saw a well of water; and she went, and filled the bottle with water, and gave the lad drink. And God was with the lad; and he grew, and dwelt in the wilderness, and became an archer. Genesis 21:9–20.

> Och Sara såg, att Hagar, egyptiskan, hade fött Abraham en son, och att denne hånade. Därför sade hon till Abraham: Driv ut denna slavinna och hennes son; ty denna slavinnas son skall inte ärva tillsammans med min son, med Isak. Och detta var mycket bedrövande i Abrahams ögon för hans sons skull. Men Gud sade till Abraham: Låt det inte vara bedrövande i dina ögon för gossens skull och för din slavinnas skull; hör hennes röst i allt vad Sara har sagt dig, ty i Isak skall din säd uppkallas. Men också slavinnans son skall jag göra till ett folk, därför att han är din säd. Och Abraham steg upp tidigt på morgonen och tog bröd och en vattenflaska och gav det åt Hagar och lade det på hennes axel, jämte barnet, och sände bort henne. Och hon gick sin väg och irrade omkring i Beer-Shebas öken. När vattnet i flaskan tog slut, kastade hon barnet under en av buskarna. Sedan gick hon bort och satte sig mitt emot honom, på ett avstånd som ett bågskott; ty hon sade: Låt mig inte se barnet dö. Och hon satte sig mitt emot honom och höjde sin röst och grät. Då hörde Gud gossens röst, och Guds ängel ropade till Hagar från himlen och sade till henne: Hur är det fatt, Hagar? Frukta inte; ty Gud har hört gossens röst där han är. Stå upp, lyft upp gossen och håll honom i din hand; ty jag skall göra honom till ett stort folk. Och Gud öppnade hennes ögon, och hon fick se en brunn med vatten; och hon gick dit och fyllde flaskan med vatten och gav gossen att dricka. Och Gud var med gossen; och han växte upp och bodde i öknen och blev en bågskytt. 1 Moseboken 21:9–20.

Back to Articles