Article

# The Book of Joel and The Laodicean Seventh-day Adventist Church - Number Twenty-Three

Joels bok och den laodiceiska sjundedagsadventistiska församlingen – nummer tjugotre

Number Twenty-Three

Nummer tjugotre

Author

Jeff Pippenger

Published

January 4, 2026

Formats

PDF
Word
Song MP3

In article twenty-two I wrote, “Then in chapter eleven, the genealogy of the chosen people is represented by ten names from Shem to Abram. Chapter eleven is the story of the tower of Babel, but also the genealogy of the chosen people, as represented by Abraham. Chapter eleven introduces a chosen people who were to enter into a threefold covenant with God. The third and final step was the sacrifice of Isaac in chapter twenty-two. Chapter “eleven” is the alpha beginning and chapter “twenty-two” is the omega ending. The faith required to hear God’s voice in the meaning of names, is no different than the faith required to hear His voice in the numbering of His Word.”

I artikel tjugotvå skrev jag: ”Sedan representeras de utvaldas folks släkttavla i kapitel elva av tio namn från Sem till Abram. Kapitel elva är berättelsen om Babels torn, men också de utvaldas folks släkttavla, såsom den representeras av Abraham. Kapitel elva introducerar ett utvalt folk som skulle träda in i ett trefaldigt förbund med Gud. Det tredje och sista steget var Isaks offer i kapitel tjugotvå. Kapitel ”elva” är den alfaartade begynnelsen och kapitel ”tjugotvå” är den omegaartade avslutningen. Den tro som krävs för att höra Guds röst i namnenas betydelse är inte annorlunda än den tro som krävs för att höra Hans röst i numreringen av Hans Ord.”

Chapter eleven presents the covenant of Cain, and the covenant of Abel. We have repeatedly shown through the years that the prophetic characteristics of the tower of Babel represent a counterfeit covenant. After the flood, there was a change of dispensations from worshipping at the gate of Eden before the flood, and after the flood, worship was to be at an altar. The altar had specific biblical requirements. It needed to be erected of natural stone, with no human chipping or chiseling the stone. It had to be rock upon rock, with no mortar.

Kapitel elva framställer Kains förbund och Abels förbund. Vi har gång på gång genom åren visat att Babels torns profetiska kännetecken representerar ett förfalskat förbund. Efter floden skedde en förändring av hushållningarna: före floden tillbad man vid Edens port, men efter floden skulle tillbedjan ske vid ett altare. Altaret hade särskilda bibliska krav. Det måste uppföras av natursten, utan att någon människa högg eller mejslade stenen. Det skulle vara sten på sten, utan murbruk.

The purpose of the tower was to make Nimrod’s cohorts a name, which represents character. In the tower we see man attempting to save themselves, and lifting themselves up as the gods of heaven. The tower is a symbol of a church that thinks it can save itself, and thinks that it should be lifted up, as the ten kings do in Psalm 83, when they lift up the papal head at the evil confederacy of Bible prophecy, which takes place at the Sunday law.

Tornets syfte var att ge Nimrods anhängare ett namn, vilket representerar karaktär. I tornet ser vi människan försöka frälsa sig själv och upphöja sig själv som himlens gudar. Tornet är en symbol för en kyrka som menar att den kan frälsa sig själv och att den bör upphöjas, såsom de tio kungarna gör i Psalm 83, när de upphöjer det påvliga huvudet i den onda sammansvärjning som Bibelns profetia talar om och som äger rum vid söndagslagen.

> A Song or Psalm of Asaph. Keep not thou silence, O God: hold not thy peace, and be not still, O God. For, lo, thine enemies make a tumult: and they that hate thee have lifted up the head. Psalms 83:1, 2.

> En sång eller psalm av Asaf. Tig inte, o Gud; var inte tyst och håll dig inte stilla, o Gud. Ty se, dina fiender larmar, och de som hatar dig har lyft upp huvudet. Psaltaren 83:1, 2.

The world had just been destroyed by Noah’s flood, and the reason God identified the closing probation on the antediluvian world was that man’s thoughts had become evil continually. The Bible speaks of unity in various ways, one of which is to see “eye to eye.” Can two walk together, except they be agreed?

Världen hade just blivit ödelagd genom Noas flod, och orsaken till att Gud lät nådatiden gå till ända för den antediluvianska världen var att människans tankar ständigt hade blivit onda. Bibeln talar om enhet på olika sätt, varav ett är att se ”öga mot öga”. Kan två vandra tillsammans utan att vara överens?

> Now I beseech you, brethren, by the name of our Lord Jesus Christ, that ye all speak the same thing, and that there be no divisions among you; but that ye be perfectly joined together in the same mind and in the same judgment. 1 Corinthians 1:10.

> Men jag uppmanar er, bröder, vid vår Herre Jesu Kristi namn, att ni alla talar detsamma och att det inte finns några splittringar bland er, utan att ni är fullkomligt förenade i samma sinne och i samma omdöme. 1 Korinthierbrevet 1:10.

When God confused the language at the judgment upon Nimrod’s kingdom, it identifies that prior to the confusion, they were all in unity, and therefore they were all the same character, and that character was a religion based upon human works—as opposed to those in the very same chapter that are represented by Abraham. Shem was a faithful soul in the time of Nimrod. Historians point to Shem as the one who killed Nimrod, the mighty rebel before the Lord. The point stands without the historian’s ideas, for Shem is a covenant man, who traces his blood to Noah, a covenant man, who traces his blood back to Seth, another covenant man, who came into covenant history to replace his brother Abel, who was another covenant man who was a direct descendant of Adam.

När Gud förvirrade språket vid domen över Nimrods rike, visar det att de före förvirringen alla var i enhet, och därför var de alla av samma karaktär, och den karaktären var en religion grundad på mänskliga gärningar — i motsats till dem i samma kapitel som representeras av Abraham. Sem var en trofast själ på Nimrods tid. Historiker pekar på Sem som den som dödade Nimrod, den väldige upprorsmannen inför Herren. Poängen kvarstår även utan historikerns uppfattningar, ty Sem är en förbundsman, som härleder sitt blod till Noa, en förbundsman, som härleder sitt blod tillbaka till Set, ännu en förbundsman, som trädde in i förbundshistorien för att ersätta sin bror Abel, som var ännu en förbundsman och en direkt avkomling till Adam.

Genesis eleven is the great controversy between Christ and Satan, in the context of a covenant of life and a covenant of death. Nimrod represents the great hunter before the Lord, for he represents a church that has many devotees. Abram, through Shem, represents a church that has but few devotees. Shem was the covenant man when Nimrod was building his tower, but the two covenants in chapter eleven are represented not by Shem and Nimrod, but by Nimrod and Abraham. Paul clearly identifies this prophetic rule.

Första Mosebokens elfte kapitel är den stora striden mellan Kristus och Satan, i sammanhanget av ett livets förbund och ett dödens förbund. Nimrod representerar den store jägaren inför Herren, ty han representerar en kyrka som har många anhängare. Abram representerar, genom Sem, en kyrka som endast har få anhängare. Sem var förbundsmannen när Nimrod byggde sitt torn, men de två förbunden i det elfte kapitlet representeras inte av Sem och Nimrod, utan av Nimrod och Abraham. Paulus identifierar tydligt denna profetiska regel.

> For this Melchisedec, king of Salem, priest of the most high God, who met Abraham returning from the slaughter of the kings, and blessed him; To whom also Abraham gave a tenth part of all; first being by interpretation King of righteousness, and after that also King of Salem, which is, King of peace; Without father, without mother, without descent, having neither beginning of days, nor end of life; but made like unto the Son of God; abideth a priest continually. Now consider how great this man was, unto whom even the patriarch Abraham gave the tenth of the spoils.

> Ty denne Melkisedek, konung i Salem, den högste Gudens präst, som mötte Abraham när denne vände tillbaka efter att ha nedgjort konungarna och välsignade honom, åt vilken Abraham också gav tionde av allt — han är för det första, om namnet uttolkas, rättfärdighetens konung, och därefter också Salems konung, det vill säga fridens konung — utan fader, utan moder, utan släktregister, utan början på sina dagar och utan slut på sitt liv, men lik Guds Son, förbliver han präst för evigt. Betänk nu hur stor denne man var, åt vilken till och med patriarken Abraham gav tionde av bytet.

> And verily they that are of the sons of Levi, who receive the office of the priesthood, have a commandment to take tithes of the people according to the law, that is, of their brethren, though they come out of the loins of Abraham:

> Och sannerligen har de av Levi söner, som mottar prästämbetet, enligt lagen befallning att uppbära tionde av folket, det vill säga av sina bröder, fastän också dessa har utgått från Abrahams länd.

> But he whose descent is not counted from them received tithes of Abraham, and blessed him that had the promises. And without all contradiction the less is blessed of the better. And here men that die receive tithes; but there he receiveth them, of whom it is witnessed that he liveth. And as I may so say, Levi also, who receiveth tithes, payed tithes in Abraham. For he was yet in the loins of his father, when Melchisedec met him. Hebrews 7:1–10.

> Men han, som inte räknade sitt ursprung från dem, tog emot tionde av Abraham och välsignade honom som hade löftena. Och utan all motsägelse är det den ringare som välsignas av den högre. Och här är det dödliga människor som tar emot tionde; men där är det en om vilken vittnesbördet ges att han lever. Och, om jag så får säga, har också Levi, han som tar emot tionde, själv gett tionde genom Abraham. Ty han var ännu i sin faders länder, när Melkisedek mötte honom. Hebreerbrevet 7:1–10.

There is a great deal of present truth in the subject of Melchizedek, but I am simply identifying that Paul teaches directly that the prophetic characteristics of covenant men, and by that, I mean, men and women in the inspired testimony whose scriptural testimony is identifying a waymark in the prophetic line of God’s covenant with mankind. Paul teaches that Melchizedek, who lived before the Levitical priesthood was established at Sinai, and therefore over four hundred years before there was a Levitical priesthood, had accepted tithe from Levi. In order to be in the Levitical priesthood, you had to be a Levite who could prove his blood descent from Levi. Melchizedek could not show his descent was from the line of Levi, for Levi was not yet born.

Det finns en stor mängd närvarande sanning i ämnet Melkisedek, men jag identifierar helt enkelt att Paulus uttryckligen lär att de profetiska kännetecknen hos förbundets män — och med det menar jag män och kvinnor i det inspirerade vittnesbördet, vilkas bibliska vittnesbörd identifierar ett vägmärke i den profetiska linjen av Guds förbund med mänskligheten. Paulus lär att Melkisedek, som levde innan det levitiska prästadömet upprättades vid Sinai, och alltså mer än fyrahundra år innan det fanns ett levitiskt prästadöme, hade tagit emot tionde från Levi. För att tillhöra det levitiska prästadömet måste man vara en levit som kunde bevisa sin härstamning i blodet från Levi. Melkisedek kunde inte visa att hans härkomst var från Levis linje, ty Levi var ännu inte född.

The line of prophecy that represents God’s covenant with Adam and Eve is actually two covenants. The first was a covenant of life with a simple test. After the fall and the failed test, the next covenant included the blood of a lamb in order to provide clothing. Then there was God’s covenant with mankind, represented by the rainbow, Noah and altar worship. Then there was Genesis eleven where God’s covenant with a chosen people, who would be called Hebrews began. In each of those stories the biblical characters are covenant men or women.

Den profetiska linje som representerar Guds förbund med Adam och Eva är i själva verket två förbund. Det första var ett livsförbund med en enkel prövning. Efter fallet och den misslyckade prövningen innefattade nästa förbund blodet av ett lamm för att tillhandahålla klädnad. Därefter kom Guds förbund med mänskligheten, representerat genom regnbågen, Noa och altardyrkan. Sedan kom Första Moseboken elva, där Guds förbund med ett utvalt folk, som skulle kallas hebréer, började. I var och en av dessa berättelser är de bibliska gestalterna förbundsmän eller förbundskvinnor.

In Genesis eleven, the beginning of the covenant of life with a chosen people is set forth, and it is set forth, right where Nimrod establishes the covenant of death, as represented by the bricks and mortar, that were the counterfeit of the unchiseled rocks and no mortar represented by the altar. Sister White informs us the altar represents Christ, thus Nimrod’s religion, which is a counterfeit religion, represents a counterfeit Christ.

I Första Moseboken elva framställs början på livets förbund med ett utvalt folk, och det framställs just där Nimrod upprättar dödens förbund, såsom det representeras av tegelstenarna och murbruket, vilka var förfalskningen av de ohuggna stenarna och avsaknaden av murbruk, representerade av altaret. Syster White upplyser oss om att altaret representerar Kristus; sålunda representerar Nimrods religion, som är en förfalskad religion, en förfalskad Kristus.

> And they said one to another, Go to, let us make brick, and burn them thoroughly. And they had brick for stone, and slime had they for mortar. Genesis 11:3.

> Och de sade till varandra: "Kom, låt oss slå tegel och bränna det väl." Och de hade tegel i stället för sten och jordbeck i stället för murbruk. 1 Moseboken 11:3.

> And if thou wilt make me an altar of stone, thou shalt not build it of hewn stone: for if thou lift up thy tool upon it, thou hast polluted it. Exodus 20:25.

> Och om du gör ett altare av sten åt mig, skall du inte bygga det av huggen sten; ty om du lyfter ditt verktyg över det, har du orent det. 2 Moseboken 20:25.

> “We are in danger of mingling the sacred and the common. The holy fire from God is to be used in our efforts. The true altar is Christ; the true fire is the Holy Spirit. This is our inspiration. It is only as the Holy Spirit leads and guides a man that he is a safe counselor. If we turn aside from God and from His chosen ones to inquire at strange altars we shall be answered according to our works.” Selected Messages, book 3, 300.

> ”Vi löper fara att sammanblanda det heliga med det vanliga. Den heliga elden från Gud skall brukas i våra ansträngningar. Det sanna altaret är Kristus; den sanna elden är den helige Ande. Detta är vår inspiration. Endast när den helige Ande leder och vägleder en människa är hon en trygg rådgivare. Om vi vänder oss bort från Gud och från Hans utvalda för att söka råd vid främmande altaren, skall vi få svar efter våra gärningar.” Selected Messages, bok 3, 300.

Among other truths, one of the lessons that is derived prophetically from Genesis eleven is that it represents the beginning of a prophetic line. The flood of Noah marks a prophetic separation. When Noah left the ark there was to be a new method of worship, and the method of worship always produces two classes of worshippers, as set forth in the history of Cain and Abel. Genesis eleven is a new world, with a beginning history that becomes the foundational story of the ending history, as God’s last day covenant people call the eleventh-hour workers out of Babylon during the Sunday law crisis. Nimrod is the man of sin during the Sunday law crisis, and Shem, who is Abraham is the man of God in that very same crisis. Genesis eleven’s scattering and confusion of languages, began soon after Noah left the ark. The theme of chapter eleven is the two covenants, and the story reaches its conclusion when the third step of the Abrahamic covenant is set forth in chapter twenty-two.

Bland andra sanningar är en av de lärdomar som profetiskt härleds ur Första Moseboken elva, att det representerar början på en profetisk linje. Noas flod markerar en profetisk åtskillnad. När Noa lämnade arken skulle det finnas en ny metod för tillbedjan, och metoden för tillbedjan frambringar alltid två klasser av tillbedjare, såsom framställs i berättelsen om Kain och Abel. Första Moseboken elva är en ny värld, med en inledande historia som blir den grundläggande berättelsen för den avslutande historien, när Guds sista dagars förbundsfolk kallar elfte timmens arbetare ut ur Babylon under söndagslagskrisen. Nimrod är syndens människa under söndagslagskrisen, och Sem, som är Abraham, är Guds man i just samma kris. Första Moseboken elvas skingring och språkförbistring började kort efter att Noa lämnade arken. Temat i kapitel elva är de två förbunden, och berättelsen når sin slutsats när det tredje steget i det abrahamitiska förbundet framställs i kapitel tjugotvå.

Chapter eleven is the alpha history of the line of Abraham that reaches omega history in chapter twenty-two. The beginning story of Nimrod’s Babel and the ending story of the offering of Isaac, both represent the final judgment upon mankind. The line begins at Nimrod’s tower, and extends to the offering of Isaac, and the line culminates in two opposite offerings. Nimrod’s offering receives God’s executive judgment, and Abraham’s judgment receives God’s blessing. Nimrod is the alpha of chapter eleven and Abraham is the omega of chapter twenty-two. The omega is always greater, by at least twenty-two times according to the Hebrew alphabet, and the power manifested in confusing the languages and scattering the nations abroad, was far exceeded by the power of the cross. Nimrod’s tower represents the Twin Towers of 9/11 and the offering of Isaac represents the Sunday law.

Kapitel elva är alfahistorien för Abrahams linje, vilken når sin omegahistoria i kapitel tjugotvå. Den inledande berättelsen om Nimrods Babel och den avslutande berättelsen om Isaks offer representerar båda den slutliga domen över mänskligheten. Linjen börjar vid Nimrods torn och sträcker sig fram till Isaks offer, och linjen kulminerar i två motsatta offer. Nimrods offer möter Guds verkställande dom, och Abrahams dom möter Guds välsignelse. Nimrod är alfa i kapitel elva och Abraham är omega i kapitel tjugotvå. Omega är alltid större, enligt det hebreiska alfabetet åtminstone tjugotvå gånger, och den kraft som uppenbarades i förvirringen av språken och folkens förskingring över jorden överträffades vida av korsets kraft. Nimrods torn representerar tvillingtornen den 11 september, och Isaks offer representerar söndagslagen.

The line of the covenant with a chosen people begins with the symbol of the number eleven and it ends with the symbol of twenty-two. The line ends at the close of probation in the alpha history of Nimrod and also the omega history of Abraham. The very history of Nimrod and Abraham is set forth in the first book of the Bible, and it is set within the context of picking up the pieces from the very recent destruction of Noah’s flood. In the first book of the Bible the illustration of the two covenants, provides two witnesses that set forth the close of probation in the line of chapter eleven through to twenty-two.

Förbundets linje med ett utvalt folk börjar med symbolen för talet elva och slutar med symbolen för tjugotvå. Linjen slutar vid nådatidens slut i Nimrods alfa-historia och även i Abrahams omega-historia. Själva Nimrods och Abrahams historia framläggs i Bibelns första bok, och den är insatt i sammanhanget av att samla upp spillrorna efter den helt nyligen inträffade förstörelsen genom Noas flod. I Bibelns första bok ger framställningen av de två förbunden två vittnen som visar nådatidens slut i linjen från kapitel elva till tjugotvå.

> He that is unjust, let him be unjust still: and he which is filthy, let him be filthy still: and he that is righteous, let him be righteous still: and he that is holy, let him be holy still. Revelation 22:11.

> Den som gör orätt, må fortsätta att göra orätt; och den som är oren, må fortsätta att vara oren; och den som är rättfärdig, må fortsätta att vara rättfärdig; och den som är helig, må fortsätta att vara helig. Uppenbarelseboken 22:11.

Nimrod is unjust and filthy still, and Abraham is righteous and holy still as identified in the alpha of Genesis 11–22, and also in the omega of Revelation 22:11. Just before probation closes, a pronouncement in verse 10 is made to seal not the sayings of the prophecy of this book. Just before probation closes in the very next verse, there is to be a prophecy in Revelation that is to be unsealed. Two verses after verse eleven, Christ supplies the key to unseal that prophecy.

Nimrod är fortfarande orättfärdig och oren, och Abraham är fortfarande rättfärdig och helig, såsom detta identifieras i alfan av 1 Moseboken 11–22, och även i omegan av Uppenbarelseboken 22:11. Alldeles innan nådatiden avslutas ges i vers 10 ett tillkännagivande att inte försegla utsagorna i denna boks profetia. Alldeles innan nådatiden avslutas i den omedelbart följande versen skall det i Uppenbarelseboken finnas en profetia som skall öppnas. Två verser efter vers elva tillhandahåller Kristus nyckeln till att öppna den profetian.

> And he saith unto me, Seal not the sayings of the prophecy of this book: for the time is at hand. He that is unjust, let him be unjust still: and he which is filthy, let him be filthy still: and he that is righteous, let him be righteous still: and he that is holy, let him be holy still. And, behold, I come quickly; and my reward is with me, to give every man according as his work shall be.

> Och han sade till mig: Försegla inte orden i denna boks profetia, ty tiden är nära. Den som gör orätt, må fortsätta att göra orätt; och den som är oren, må fortsätta att vara oren; och den som är rättfärdig, må fortsätta att vara rättfärdig; och den som är helig, må fortsätta att vara helig. Och se, jag kommer snart, och min lön är med mig för att ge åt var och en efter hans gärning.

> I am Alpha and Omega, the beginning and the end, the first and the last. Revelation 22:10–13.

> Jag är Alfa och Omega, begynnelsen och änden, den förste och den siste. Uppenbarelseboken 22:10–13.

Chapter twenty-two is the omega chapter of the entire Bible and the key to opening the prophecy in Revelation that is sealed up, is the principle that Christ identified above all others in chapter one of Revelation. Chapter one is the first letter of the Hebrew alphabet, and chapter twenty-two is the last. In verses nine through eleven of chapter one, John introduces himself, and identifies Christ as Alpha and Omega.

Kapitel tjugotvå är hela Bibelns omega-kapitel, och nyckeln till att öppna den profetia i Uppenbarelseboken som är förseglad är den princip som Kristus framför alla andra identifierade i Uppenbarelsebokens första kapitel. Kapitel ett är den hebreiska alfabetets första bokstav, och kapitel tjugotvå är den sista. I vers nio till elva i kapitel ett presenterar Johannes sig själv och identifierar Kristus som Alfa och Omega.

> I John, who also am your brother, and companion in tribulation, and in the kingdom and patience of Jesus Christ, was in the isle that is called Patmos, for the word of God, and for the testimony of Jesus Christ. I was in the Spirit on the Lord’s day, and heard behind me a great voice, as of a trumpet, Saying, I am Alpha and Omega, the first and the last: and, What thou seest, write in a book, and send it unto the seven churches which are in Asia; unto Ephesus, and unto Smyrna, and unto Pergamos, and unto Thyatira, and unto Sardis, and unto Philadelphia, and unto Laodicea. Revelation 1:9-11.

> Jag, Johannes, som också är er broder och delaktig med er i bedrövelsen och i Jesu Kristi rike och tålamod, var på den ö som kallas Patmos för Guds ords och Jesu Kristi vittnesbörds skull. Jag var i Anden på Herrens dag och hörde bakom mig en stark röst, såsom av en basun, som sade: Jag är Alfa och Omega, den förste och den siste; och: Vad du ser, skriv i en bok och sänd den till de sju församlingarna som är i Asien: till Efesus och till Smyrna och till Pergamos och till Thyatira och till Sardes och till Filadelfia och till Laodicea. Uppenbarelseboken 1:9–11.

In verse eleven, John is in Patmos, but he turns around in verse twelve, and from there on, he is in the heavenly sanctuary. Thus, in verses 9/11, we find the testimony of John, which identifies Jesus as Alpha and Omega, something Jesus already identified of Himself in verse 8:

I vers elva befinner sig Johannes på Patmos, men han vänder sig om i vers tolv, och därifrån och framåt befinner han sig i den himmelska helgedomen. Så finner vi i verserna 9/11 Johannes vittnesbörd, vilket identifierar Jesus som Alfa och Omega, något som Jesus redan själv hade identifierat sig som i vers 8:

> I am Alpha and Omega, the beginning and the ending, saith the Lord, which is, and which was, and which is to come, the Almighty. Revelation 1:8.

> Jag är Alfa och Omega, begynnelsen och änden, säger Herren, han som är och som var och som kommer, den Allsmäktige. Uppenbarelseboken 1:8.

In verse eight, John is writing what he heard Christ speak of Himself. In verses nine through eleven, it is John speaking of himself. That represents two witnesses in the first eleven verses that identify Christ as Alpha and Omega. Verses nine through eleven represents its own unit of thought. Though connected with the entire chapter, in these verses John is speaking of himself, whereas; in verses four through eight, John is speaking for the godhead to His churches. Verse four begins a unit of thought, that ends in verse eight. This is recognized by the opening characteristics of Christ who was and is and is yet to come, being identified in verse four and then again in verse eight.

I vers åtta återger Johannes det han hörde Kristus säga om sig själv. I verserna nio till elva är det Johannes som talar om sig själv. Detta utgör två vittnen i de första elva verserna som identifierar Kristus som Alfa och Omega. Verserna nio till elva utgör en egen tankeenhet. Fastän de hör samman med hela kapitlet, talar Johannes i dessa verser om sig själv, medan Johannes i verserna fyra till åtta talar för gudomen till dess församlingar. Vers fyra inleder en tankeenhet som avslutas i vers åtta. Detta framgår av de inledande kännetecknen hos Kristus, han som var och som är och som kommer, vilka identifieras i vers fyra och sedan åter i vers åtta.

> John to the seven churches which are in Asia: Grace be unto you, and peace, from him which is, and which was, and which is to come; and from the seven Spirits which are before his throne; And from Jesus Christ, who is the faithful witness, and the first begotten of the dead, and the prince of the kings of the earth. Unto him that loved us, and washed us from our sins in his own blood, And hath made us kings and priests unto God and his Father; to him be glory and dominion for ever and ever. Amen. Behold, he cometh with clouds; and every eye shall see him, and they also which pierced him: and all kindreds of the earth shall wail because of him. Even so, Amen.

> Johannes till de sju församlingarna som är i Asien: Nåd vare med er och frid från honom som är och som var och som kommer, och från de sju andarna som är inför hans tron, och från Jesus Kristus, det trovärdiga vittnet, den förstfödde från de döda och fursten över jordens konungar. Honom som har älskat oss och tvagit oss från våra synder i sitt eget blod, och som har gjort oss till konungar och präster åt Gud och sin Fader, honom tillhör äran och väldet i evigheters evigheter. Amen. Se, han kommer med molnen, och varje öga skall se honom, också de som har genomborrat honom, och jordens alla släkter skall jämra sig över honom. Ja, amen.

> I am Alpha and Omega, the beginning and the ending, saith the Lord, which is, and which was, and which is to come, the Almighty. Revelation 1:4–8.

> Jag är Alfa och Omega, begynnelsen och änden, säger Herren, han som är och som var och som kommer, den Allsmäktige. Uppenbarelseboken 1:4–8.

The first three verses of chapter one present the revelation of Jesus Christ, which is unsealed just before probation closes, for verse three says, “the time is at hand.” “The time is at hand” is the identical statement of verse ten, of chapter twenty-two, that says “seal not the sayings of the prophecy of this book for the time is at hand.” The prophecy that is unsealed is the Revelation of Jesus Christ.

De tre första verserna i kapitel ett framlägger Jesu Kristi uppenbarelse, vilken avförseglas strax innan nådatiden upphör, ty vers tre säger: ”tiden är nära.” ”Tiden är nära” är samma utsaga som i vers tio i kapitel tjugotvå, där det sägs: ”försegla inte denna boks profetiska ord, ty tiden är nära.” Den profetia som avförseglas är Jesu Kristi uppenbarelse.

Verse four begins the unsealing, and verse four begins with John’s testimony of, “I John,” and then in verse eight it is Christ who identifies Himself. A human witness in the first of the five verses and a divine witness at the end. Verse four identifies the Heavenly Father as the one who “is, and which was, and which is to come.” Verse eight identifies Christ as the one who “is, and which was, and which is to come.”

Vers fyra inleder öppnandet av sigillen, och vers fyra börjar med Johannes vittnesbörd: ”Jag, Johannes”, och sedan är det i vers åtta Kristus som identifierar sig själv. Ett mänskligt vittne i den första av de fem verserna och ett gudomligt vittne vid slutet. Vers fyra identifierar den himmelske Fadern som den som ”är och som var och som kommer”. Vers åtta identifierar Kristus som den som ”är och som var och som kommer”.

The key to unsealing the Revelation of Jesus Christ is the principle of alpha and omega. As the first and last, Christ also exists in the present, though He was in the past and will be in the future. The fact that Jesus and the Father are both the God who was, and is, and is yet to come is another presentation of Christ as Alpha and Omega. He is Alpha and Omega, the First and the Last, the Beginning and Ending and He was in the beginning and will be in the ending. The “keys” of the kingdom, that are given to the church at Caesarea Philippi, is also the “key” placed upon Eliakim’s shoulder in Isaiah 22:22. The alpha of the book of Revelation is chapter one and the omega is chapter twenty-two, so we find all the Hebrew alphabet, in the chapters of Revelation. Chapter thirteen represents the rebellion of the United States and thereafter the world. Chapter one presents Christ as Alpha and Omega and chapter twenty-two identifies the same truth, but in connection with the unsealing mentioned in chapter one. Chapters one, thirteen and twenty-two represent the three Hebrew letters that together form the word “truth.”

Nyckeln till att öppna Jesu Kristi uppenbarelse är principen om alfa och omega. Såsom den Förste och den Siste existerar Kristus också i nuet, fastän Han var i det förflutna och skall vara i framtiden. Det faktum att både Jesus och Fadern är den Gud som var, som är och som skall komma, är ytterligare en framställning av Kristus såsom Alfa och Omega. Han är Alfa och Omega, den Förste och den Siste, Begynnelsen och Änden, och Han var i begynnelsen och skall vara i änden. De ”nycklar” till riket, som ges åt församlingen i Caesarea Filippi, är också den ”nyckel” som läggs på Eljakims skuldra i Jesaja 22:22. Alfats i Uppenbarelseboken är kapitel ett och omegat är kapitel tjugotvå, så vi finner hela det hebreiska alfabetet i Uppenbarelsebokens kapitel. Kapitel tretton representerar Förenta staternas uppror och därefter världens. Kapitel ett framställer Kristus såsom Alfa och Omega och kapitel tjugotvå identifierar samma sanning, men i samband med det öppnande som nämns i kapitel ett. Kapitel ett, tretton och tjugotvå representerar de tre hebreiska bokstäver som tillsammans bildar ordet ”sanning”.

In chapter twenty-three of Matthew Jesus sets forth eight woes upon the Pharisees and Sadducees. In the final verse of chapter twenty-two the interaction of Christ with the quibbling Jews ended with the enigma of David, an enigma that can only be solve if you understand the principle of alpha and omega.

I det tjugotredje kapitlet i Matteus uttalar Jesus åtta verop över fariséerna och sadducéerna. I den sista versen av det tjugoandra kapitlet avslutades Kristi samspel med de hårklyvande judarna med Davids gåta, en gåta som endast kan lösas om man förstår principen om alfa och omega.

> While the Pharisees were gathered together, Jesus asked them, Saying, What think ye of Christ? whose son is he?

> Medan fariseerna var församlade tillsammans, frågade Jesus dem och sade: Vad tänker ni om Kristus? Vems son är han?

> They say unto him, The Son of David.

> De sade till honom: Davids son.

> He saith unto them, How then doth David in spirit call him Lord, saying, The Lord said unto my Lord, Sit thou on my right hand, till I make thine enemies thy footstool? If David then call him Lord, how is he his son?

> Han sade till dem: Hur kan då David genom Anden kalla honom Herre, när han säger: Herren sade till min Herre: Sitt på min högra sida, till dess jag lägger dina fiender under dina fötter? Om nu David kallar honom Herre, hur kan han då vara hans son?

> And no man was able to answer him a word, neither durst any man from that day forth ask him any more questions. Matthew 22:41–46.

> Och ingen kunde svara honom ett ord, och från den dagen vågade ingen längre ställa fler frågor till honom. Matteus 22:41–46.

The conclusion of chapter twenty-two identifies a waymark of covenant history. Jeremiah addresses this line of truth as well:

Slutsatsen i kapitel tjugotvå identifierar ett landmärke i förbundshistorien. Jeremia behandlar också denna sanningens linje:

> The word that came to Jeremiah from the Lord, saying, Stand in the gate of the Lord’s house, and proclaim there this word, and say, Hear the word of the Lord, all ye of Judah, that enter in at these gates to worship the Lord. Thus saith the Lord of hosts, the God of Israel, Amend your ways and your doings, and I will cause you to dwell in this place. Trust ye not in lying words, saying, The temple of the Lord, The temple of the Lord, The temple of the Lord, are these.

> Detta är det ord som kom till Jeremia från Herren: Ställ dig i porten till Herrens hus och predika där detta ord och säg: Hör Herrens ord, alla ni av Juda som går in genom dessa portar för att tillbe Herren. Så säger Herren Sebaot, Israels Gud: Förbättra era vägar och era gärningar, så skall jag låta er bo på denna plats. Förtrösta inte på lögnaktiga ord när ni säger: Herrens tempel, Herrens tempel, Herrens tempel är detta.

> For if ye throughly amend your ways and your doings; if ye throughly execute judgment between a man and his neighbour; If ye oppress not the stranger, the fatherless, and the widow, and shed not innocent blood in this place, neither walk after other gods to your hurt: Then will I cause you to dwell in this place, in the land that I gave to your fathers, for ever and ever. Behold, ye trust in lying words, that cannot profit. Will ye steal, murder, and commit adultery, and swear falsely, and burn incense unto Baal, and walk after other gods whom ye know not; And come and stand before me in this house, which is called by my name, and say, We are delivered to do all these abominations?

> Ty om ni grundligt förbättrar era vägar och era gärningar, om ni rätt skipar rätt mellan en man och hans nästa, om ni inte förtrycker främlingen, den faderlöse och änkan, och inte utgjuter oskyldigt blod på denna plats, och inte vandrar efter andra gudar till er egen olycka, då skall jag låta er bo på denna plats, i det land som jag gav åt era fäder, från evighet till evighet. Se, ni förtröstar på lögnaktiga ord, som inte kan gagna. Skall ni stjäla, mörda och begå äktenskapsbrott, svära falskt och tända rökelse åt Baal och vandra efter andra gudar som ni inte känner, och sedan komma och träda fram inför mitt ansikte i detta hus, som är uppkallat efter mitt namn, och säga: Vi är räddade till att göra alla dessa styggelser?

> Is this house, which is called by my name, become a den of robbers in your eyes? Behold, even I have seen it, saith the Lord. But go ye now unto my place which was in Shiloh, where I set my name at the first, and see what I did to it for the wickedness of my people Israel.

> Har då detta hus, som är uppkallat efter mitt namn, blivit ett rövarnäste i era ögon? Se, också jag har sett det, säger Herren. Men gå nu till min plats som var i Shilo, där jag först lät mitt namn bo, och se vad jag gjorde med den för mitt folk Israels ondska.

> And now, because ye have done all these works, saith the Lord, and I spake unto you, rising up early and speaking, but ye heard not; and I called you, but ye answered not; Therefore will I do unto this house, which is called by my name, wherein ye trust, and unto the place which I gave to you and to your fathers, as I have done to Shiloh. And I will cast you out of my sight, as I have cast out all your brethren, even the whole seed of Ephraim. Therefore pray not thou for this people, neither lift up cry nor prayer for them, neither make intercession to me: for I will not hear thee. Jeremiah 7:1–16.

> Och nu, eftersom ni har gjort allt detta, säger Herren, och jag talade till er, tidigt och enträget, men ni hörde inte; och jag kallade på er, men ni svarade inte; därför skall jag göra med detta hus, som är uppkallat efter mitt namn och som ni förtröstar på, och med den plats som jag gav åt er och era fäder, såsom jag har gjort med Shilo. Och jag skall kasta er bort från mitt ansikte, såsom jag har kastat bort alla era bröder, hela Efraims säd. Be därför inte för detta folk och upplyft varken rop eller bön för dem, och gå inte i förbön till mig; ty jag skall inte höra dig. Jeremia 7:1–16.

Jeremiah was told to not pray for ancient Israel, for they had reached a point of no return, as did the quibbling Jews at the end of chapter twenty-two. When Moses, (a covenant man) was confronted with God’s decision to destroy the chosen covenant people, Moses interceded with prayer. In chapter seven, Jeremiah is told not to pray for the very same covenant people. The prophetic history of Shiloh is identified as the line upon line evidence of God rejecting a chosen covenant people when their sin reaches an unredeemable point, as expressed in one verse.

Jeremia blev tillsagd att inte be för det forntida Israel, ty de hade nått en punkt utan återvändo, liksom de ordklyvande judarna i slutet av kapitel tjugotvå. När Mose, (en förbundsman) konfronterades med Guds beslut att förgöra det utvalda förbundsfolket, gick Mose i förbön med bön. I kapitel sju tillsägs Jeremia att inte be för just samma förbundsfolk. Shilos profetiska historia anges som det rad på rad-framlagda beviset för att Gud förkastar ett utvalt förbundsfolk när deras synd når en punkt som inte kan återlösas, såsom det uttrycks i en enda vers.

> Ephraim is joined to idols: let him alone. Hosea 4:17.

> Efraim har slutit sig till avgudarna; låt honom vara. Hosea 4:17.

In covenant history the point where God ends His covenant relationship is a specific waymark. The rejection of the report of Joshua and Caleb marking the tenth test is another example. Jeremiah is also told to not pray for this people a few chapters later.

I förbundshistorien är den punkt där Gud avslutar sin förbundsrelation ett bestämt vägmäärke. Förkastandet av Josuas och Kalebs rapport, som markerade den tionde prövningen, är ett annat exempel. Några kapitel senare får Jeremia också befallning att inte be för detta folk.

> Therefore pray not thou for this people, neither lift up a cry or prayer for them: for I will not hear them in the time that they cry unto me for their trouble. Jeremiah 11:14.

> Be därför inte för detta folk, och upplyft varken rop eller bön för dem; ty jag skall inte höra dem när de ropar till mig i sin nöd. Jeremia 11:14.

In chapter seven, the spewing out of the Laodiceans at the Sunday law as represented by the symbolism of Shiloah and is identifying what He “will do,” in the near future.

I kapitel sju framställs utspyningen av laodiceerna vid söndagslagen genom symboliken kring Shiloah och anger vad Han ”skall göra” i den nära framtiden.

> Therefore will I do unto this house, which is called by my name, wherein ye trust, and unto the place which I gave to you and to your fathers, as I have done to Shiloh. And I will cast you out of my sight, as I have cast out all your brethren, even the whole seed of Ephraim. Therefore pray not thou for this people, neither lift up cry nor prayer for them, neither make intercession to me: for I will not hear thee. Jeremiah 7:14–16.

> Därför skall jag göra med detta hus, som är uppkallat efter mitt namn och som ni förtröstar på, och med den plats som jag gav åt er och era fäder, såsom jag har gjort med Shilo. Och jag skall kasta ut er ur min åsyn, såsom jag har kastat ut alla era bröder, hela Efraims säd. Be därför inte för detta folk, och uppsänd varken rop eller bön för dem, och träd inte i förbön hos mig; ty jag skall inte höra dig. Jeremia 7:14–16.

In chapter eleven, the command to not pray is about the fear that shall overtake the Laodiceans when they find themselves in the time of trouble that follows the Sunday law. The fear they experience is set within the history of their rejection of the covenant.

I det elfte kapitlet handlar befallningen att inte be om den fruktan som skall överfalla laodikeerna när de finner sig i den nödens tid som följer på söndagslagen. Den fruktan de erfar är inordnad i historien om deras förkastande av förbundet.

> Hear ye the words of this covenant, and speak unto the men of Judah, and to the inhabitants of Jerusalem; And say thou unto them,

> Hören I denna förbunds ord och tala till Juda män och till Jerusalems invånare; och säg till dem,

> Thus saith the Lord God of Israel;

> Så säger Herren, Israels Gud;

> Cursed be the man that obeyeth not the words of this covenant, Which I commanded your fathers in the day that I brought them forth out of the land of Egypt, from the iron furnace, saying, Obey my voice, and do them, according to all which I command you: so shall ye be my people, and I will be your God: That I may perform the oath which I have sworn unto your fathers, to give them a land flowing with milk and honey, as it is this day.

> Förbannad vare den man som inte lyder detta förbunds ord, vilka jag befallde era fäder den dag då jag förde dem ut ur Egyptens land, ur järnugnen, och sade: Lyssna till min röst och handla efter allt som jag befaller er; så skall ni vara mitt folk, och jag skall vara er Gud; för att jag må fullborda den ed som jag svurit era fäder, att ge dem ett land som flyter av mjölk och honung, såsom det är denna dag.

> Then answered I, and said, So be it, O Lord. Then the Lord said unto me,

> Då svarade jag och sade: Så ske, Herre. Då sade Herren till mig,

> Proclaim all these words in the cities of Judah, and in the streets of Jerusalem, saying, Hear ye the words of this covenant, and do them. For I earnestly protested unto your fathers in the day that I brought them up out of the land of Egypt, even unto this day, rising early and protesting, saying, Obey my voice. Yet they obeyed not, nor inclined their ear, but walked everyone in the imagination of their evil heart: therefore I will bring upon them all the words of this covenant, which I commanded them to do; but they did them not.

> Förkunna alla dessa ord i Juda städer och på Jerusalems gator och säg: Hör detta förbunds ord och gör efter dem. Ty jag varnade allvarligt era fäder från den dag då jag förde dem upp ur Egyptens land ända till denna dag, ideligen och enträget, och sade: Lyd min röst. Men de lydde inte och böjde inte sitt öra till, utan vandrade var och en efter sitt onda hjärtas föreställningar; därför skall jag låta alla detta förbunds ord komma över dem, ord som jag befallde dem att göra, men som de inte gjorde.

> And the Lord said unto me, A conspiracy is found among the men of Judah, and among the inhabitants of Jerusalem. They are turned back to the iniquities of their forefathers, which refused to hear my words; and they went after other gods to serve them: the house of Israel and the house of Judah have broken my covenant which I made with their fathers.

> Och Herren sade till mig: En sammansvärjning har upptäckts bland Juda män och bland Jerusalems invånare. De har vänt tillbaka till sina förfäders missgärningar, vilka vägrade att höra mina ord; och de har följt andra gudar för att tjäna dem. Israels hus och Juda hus har brutit mitt förbund som jag slöt med deras fäder.

> Therefore thus saith the Lord, Behold, I will bring evil upon them, which they shall not be able to escape; and though they shall cry unto me, I will not hearken unto them. Then shall the cities of Judah and inhabitants of Jerusalem go, and cry unto the gods unto whom they offer incense: but they shall not save them at all in the time of their trouble. For according to the number of thy cities were thy gods, O Judah; and according to the number of the streets of Jerusalem have ye set up altars to that shameful thing, even altars to burn incense unto Baal.

> Därför säger Herren så: Se, jag skall låta olycka komma över dem, som de inte skall kunna undkomma; och även om de ropar till mig, skall jag inte höra dem. Då skall Juda städer och Jerusalems invånare gå och ropa till de gudar åt vilka de tänder rökelse; men de skall alls inte rädda dem i deras nödens tid. Ty så många som dina städer var, så många var dina gudar, du Juda; och så många som Jerusalems gator är, så många altaren har ni rest åt den skamliga avguden, altaren för att tända rökelse åt Baal.

> Therefore pray not thou for this people, neither lift up a cry or prayer for them: for I will not hear them in the time that they cry unto me for their trouble. Jeremiah 11:1–14.

> Därför må du inte be för detta folk och inte upphäva rop eller bön för dem; ty jag skall inte höra dem i den tid då de ropar till mig för sin nöds skull. Jeremia 11:1–14.

The resurrection of the candidates, to be among the one hundred and forty-four thousand, is identified in Revelation 11:11; and their final gathering is identified in Isaiah 11:11; and the external line of the dragon, the beast and the false prophet is identified in Daniel 11:11; The Sunday law judgment of the tares is identified in Ezekiel 11:11 and the punishment and fear that comes upon the foolish virgins is identified in Jeremiah 11:11.

Uppståndelsen av kandidaterna till att vara bland de etthundrafyrtiofyra tusen identifieras i Uppenbarelseboken 11:11; och deras slutliga samling identifieras i Jesaja 11:11; och drakens, vilddjurets och den falske profetens yttre linje identifieras i Daniel 11:11; domen över ogräset genom söndagslagen identifieras i Hesekiel 11:11, och det straff och den fruktan som kommer över de fåvitska jungfrurna identifieras i Jeremia 11:11.

The command to not pray for this people is the waymark in the last verses of Matthew chapter twenty-two, and chapter twenty-three identifies eight woes upon Adventism. Chapter twenty-three is either October 22, 1844, or the Sunday law. Both of those waymarks are a fulfillment of the marriage, and the marriage is between a bride and a husband, who come together as one flesh. The consummation of the marriage represents atonement, or “at-one-ment.” Man was created in the image of God, and He created male and female. Their offspring are represented by twenty-three chromosomes from the man and twenty-three from the woman. Together their forty-six chromosomes make up the temple. Each individual is a temple, for know ye not that ye are the temple of the Lord?

Befallningen att inte be för detta folk är vägmärket i de sista verserna i Matteus kapitel tjugotvå, och kapitel tjugotre identifierar åtta verop över adventismen. Kapitel tjugotre är antingen den 22 oktober 1844 eller söndagslagen. Båda dessa vägmärken är en uppfyllelse av äktenskapet, och äktenskapet är mellan en brud och en make, som förenas till ett kött. Äktenskapets fullbordan representerar försoning, eller ”att vara ett”. Människan skapades till Guds avbild, och Han skapade man och kvinna. Deras avkomma representeras av tjugotre kromosomer från mannen och tjugotre från kvinnan. Tillsammans utgör deras fyrtiosex kromosomer templet. Varje individ är ett tempel, ty vet ni inte att ni är Herrens tempel?

The consummation of the marriage, when the two become one is the combination of two temples of twenty-three, to form one temple of forty-six. Christ is the one who builds the temple, and He builds His church as the female temple that is to join with His male temple. The connection is when the human temple is joined with the Divine in the Most Holy Place of God’s temple. “Twenty-three” is a symbol of the sealing of the one hundred and forty-four thousand, and that work began at the end of the twenty-three hundred year prophecy. Matthew twenty-three is the pronouncement against Laodicean Seventh-day Adventists, who are a counterfeit of the one hundred and forty-four thousand.

Fullbordandet av äktenskapet, när de två blir ett, är föreningen av två tempel om tjugotre, för att bilda ett tempel om fyrtiosex. Kristus är den som bygger templet, och Han bygger Sin församling som det kvinnliga templet, vilket skall förenas med Hans manliga tempel. Förbindelsen sker när det mänskliga templet förenas med det Gudomliga i det Allraheligaste i Guds tempel. ”Tjugotre” är en symbol för beseglingen av de etthundrafyrtiofyra tusen, och det verket började vid slutet av den tvåtusentrehundraåriga profetian. Matteus tjugotre är tillkännagivandet mot laodiceiska sjundedagsadventister, som är en förfalskning av de etthundrafyrtiofyra tusen.

The one hundred and forty-four thousand are the eighth that is of the seven, and they are those who are resurrected on the eighth day, and the are the eight souls on Noah’s ark, they are the eight descendants of Seth and the seal upon their foreheads was typified by circumcision, that was carried out on the eighth day. They are the priests that are anointed for service on the eighth day, and the pronouncement of eight woes upon Adventism in chapter twenty-three, is a pronouncement against the counterfeit eight.

De etthundrafyrtiofyratusen är den åttonde, som är av de sju, och de är de som uppväcks på den åttonde dagen, och de är de åtta själarna på Noas ark, de är Sets åtta efterkommande, och sigillet på deras pannor förebildades genom omskärelsen, som utfördes på den åttonde dagen. De är prästerna som smörjs till tjänst på den åttonde dagen, och uttalandet av åtta verop över adventismen i kapitel tjugotre är ett uttalande mot den förfalskade åttan.

The pronouncement of woe upon the foolish virgins is proceeded by the sealing of God’s people in the final verse of chapter twenty-two. Chapter twenty-two aligns with chapter twenty-two in Genesis, for the first book of the Old Testament typifies the first book of the New Testament. In the heart of the prophetic line of Matthew eleven through chapter twenty-two representing twelve chapters, and the sixth of those twelve chapters is chapter sixteen, where Simon Barjona’s name was changed to Peter.

Ve-ropet över de oförståndiga jungfrurna föregås av beseglingen av Guds folk i den sista versen i kapitel tjugotvå. Kapitel tjugotvå svarar mot kapitel tjugotvå i Första Moseboken, ty den första boken i Gamla testamentet utgör en förebild till den första boken i Nya testamentet. I hjärtat av den profetiska linjen från Matteus elva till och med kapitel tjugotvå, vilken omfattar tolv kapitel, och det sjätte av dessa tolv kapitel är kapitel sexton, där Simon Barjonas namn ändrades till Petrus.

> And I say also unto thee, That thou art Peter, and upon this rock I will build my church; and the gates of hell shall not prevail against it. Matthew 16:18.

> Och jag säger dig: Du är Petrus, och på denna klippa skall jag bygga min församling, och helvetets portar skall inte få makt över den. Matteus 16:18.

There are 459 verses in Matthew eleven through twenty-two. The middle verse is verse seventeen, of chapter sixteen, but that verse cannot be separated from verses eighteen and nineteen, for they are one statement.

Det finns 459 verser i Matteus elfte till och med tjugoandra kapitel. Den mellersta versen är vers sjutton i kapitel sexton, men den versen kan inte skiljas från verserna arton och nitton, ty de utgör ett enda utsagostycke.

> And Jesus answered and said unto him, Blessed art thou, Simon Barjona: for flesh and blood hath not revealed it unto thee, but my Father which is in heaven. And I say also unto thee, That thou art Peter, and upon this rock I will build my church; and the gates of hell shall not prevail against it. And I will give unto thee the keys of the kingdom of heaven: and whatsoever thou shalt bind on earth shall be bound in heaven: and whatsoever thou shalt loose on earth shall be loosed in heaven. Matthew 16:17–19.

> Och Jesus svarade och sade till honom: Salig är du, Simon Barjona, ty kött och blod har inte uppenbarat detta för dig, utan min Fader som är i himlen. Och jag säger dig också: Du är Petrus, och på denna klippa skall jag bygga min församling, och dödsrikets portar skall inte få makt över den. Och jag skall ge dig himmelrikets nycklar; och vadhelst du binder på jorden skall vara bundet i himlen, och vadhelst du löser på jorden skall vara löst i himlen. Matteus 16:17–19.

The very center of chapters eleven unto twenty-two is the foundational covenant statement for Christianity. In that statement, Simon’s name is changed to Peter, which; when you apply the numerical position that each letter of the English language holds; such as “a” is one, and “z” is twenty-six—you find “p” is 16, “e” is 5, and “t” is 20, and another “e” is 5 and “r” is 18. When you multiply 16 X 5 X 20 X 5 X 18 it equals 144,000, and the reference to Peter’s name change, a symbol of covenant relationship, is found in chapter 16 verse 18, and the first letter of Peter is the number 16 and the last letter is the number 18. All of this is in the center of twelve chapters that begin with the symbol of eleven and end with the symbol of twenty-two.

Själva centrum i kapitel elva till och med tjugotvå är den grundläggande förbundsutsagan för kristendomen. I den utsagan förändras Simons namn till Petrus, vilket, när man tillämpar den numeriska position som varje bokstav i det engelska språket har—så att ”a” är ett och ”z” är tjugosex—visar att ”p” är 16, ”e” är 5 och ”t” är 20, och ännu ett ”e” är 5 och ”r” är 18. När man multiplicerar 16 X 5 X 20 X 5 X 18 blir resultatet 144,000, och hänvisningen till Petrus’ namnbyte, en symbol för förbundsrelation, finns i kapitel 16 vers 18, och den första bokstaven i Peter är talet 16 och den sista bokstaven är talet 18. Allt detta finns i centrum av tolv kapitel som börjar med symbolen elva och slutar med symbolen tjugotvå.

That line is also found in Genesis chapters eleven through twenty-two, and in that line, there are 305 verses, which identifies chapter seventeen and verse eleven as the center of that line. That line of twelve chapters of the first book of the Old Testament identifies the covenant with Abraham, and represents the alpha line that meets the omega line, in the same chapters of the first book of the New Testament. The center of the line of the omega in Matthew is the high point of the covenant relationship of the one hundred and forty-four thousand, who are the covenant sign that is lifted up at the Sunday law. The center verse of Genesis’s line identifies not only the center verse, but also the second or middle step of the threefold covenant with Abraham, and just as significantly the sign of the covenant.

Denna linje återfinns också i Första Moseboken, kapitel elva till tjugotvå, och i den linjen finns 305 verser, vilket utpekar kapitel sjutton och vers elva som mitten av den linjen. Denna linje om tolv kapitel i Gamla testamentets första bok identifierar förbundet med Abraham och representerar alfalinjen som möter omegalinjen i samma kapitel i Nya testamentets första bok. Mittpunkten i omegalinjen i Matteus är höjdpunkten i förbundsrelationen för de etthundrafyrtiofyra tusen, vilka är förbundstecknet som upphöjs vid söndagslagen. Mittversen i linjen i Första Moseboken identifierar inte bara mittversen, utan också det andra eller mellersta steget i det trefaldiga förbundet med Abraham, och lika betydelsefullt förbundets tecken.

> And ye shall circumcise the flesh of your foreskin; and it shall be a token of the covenant betwixt me and you. Genesis 17:11.

> Och ni skall omskära er förhuds kött; och det skall vara ett tecken på förbundet mellan mig och er. 1 Moseboken 17:11.

We will continue these things in the next article.

Vi kommer att fortsätta med dessa ämnen i nästa artikel.

> “Then, while he brushed the dirt and rubbish, false jewels and counterfeit coin, all rose and went out of the window like a cloud, and the wind carried them away. In the bustle I closed my eyes for a moment; when I opened them, the rubbish was all gone. The precious jewels, the diamonds, the gold and silver coins, lay scattered in profusion all over the room.

> ”Sedan, medan han borstade undan smutsen och skräpet, de falska juvelerna och de förfalskade mynten, steg allt upp och for ut genom fönstret likt ett moln, och vinden förde det bort. I uppståndelsen slöt jag ögonen ett ögonblick; när jag öppnade dem, var allt skräpet borta. De dyrbara juvelerna, diamanterna, guld- och silvermynten, låg i överflöd utspridda över hela rummet.

> “He then placed on the table a casket, much larger and more beautiful than the former, and gathered up the jewels, the diamonds, the coins, by the handful, and cast them into the casket, till not one was left, although some of the diamonds were not bigger than the point of a pin.

> ”Han ställde därefter på bordet en kista, mycket större och vackrare än den förra, och samlade upp juvelerna, diamanterna och mynten i handfullar och kastade dem i kistan, tills inte ett enda återstod, fastän några av diamanterna inte var större än spetsen på en knappnål.

> “He then called upon me to ‘come and see.’

> ”Han uppmanade mig därefter att ’komma och se’.“

> “I looked into the casket, but my eyes were dazzled with the sight. They shone with ten times their former glory. I thought they had been scoured in the sand by the feet of those wicked persons who had scattered and trod them in the dust. They were arranged in beautiful order in the casket, every one in its place, without any visible pains of the man who cast them in. I shouted with very joy, and that shout awoke me.” Early Writings, 83.

> ”Jag såg in i kistan, men mina ögon bländades av synen. De strålade med tiofaldig härlighet jämfört med tidigare. Jag trodde att de hade skurats i sanden av fötterna på de ogudaktiga personer som hade spritt ut dem och trampat dem i stoftet. De var ordnade i vacker ordning i kistan, var och en på sin plats, utan några synliga spår av mödan hos den man som hade kastat in dem. Jag ropade högt av ren glädje, och det ropet väckte mig.” Early Writings, 83.

> “You are getting the coming of the Lord too far off. I saw the latter rain was coming as [suddenly as] the midnight cry, and with ten times the power.” Spalding and Magan, 5.

> ”Ni skjuter Herrens ankomst alltför långt fram i tiden. Jag såg att det senare regnet kom lika [plötsligt som] midnattsropet, och med tio gånger så stor kraft.” Spalding and Magan, 5.

> And in all matters of wisdom and understanding, that the king inquired of them, he found them ten times better than all the magicians and astrologers that were in all his realm. Daniel 1:20.

> Och i alla frågor som gällde vishet och förstånd, om vilka kungen rådfrågade dem, fann han dem tio gånger bättre än alla de skriftlärda och stjärntydarna som fanns i hela hans rike. Daniel 1:20.

Back to Articles