Article

# The Hidden History of Verse Forty - Number Nineteen

Den dolda historien bakom vers fyrtio – nummer nitton

The Second Woe - Part Six

Det andra ve – del sex

Author

Jeff Pippenger

Published

July 20, 2026

Formats

PDF
Word
Song MP3

The books of Daniel and Revelation complement each other, meaning together they are perfected.

Daniels bok och Uppenbarelseboken kompletterar varandra, vilket innebär att de tillsammans fullkomnas.

> “In the Revelation all the books of the Bible meet and end. Here is the complement of the book of Daniel.” Acts of the Apostles, 585.

> ”I Uppenbarelseboken möts alla Bibelns böcker och får sin avslutning. Här finns fullbordandet av Daniels bok.” Apostlagärningarna, 585.

The kingdoms of Bible prophecy are to be the student of prophecy’s focus, for it is there that the external history of the latter days is primarily set forth.

Bibelsprofetians riken bör vara den profetistuderandes fokus, ty det är där de sista dagarnas yttre historia huvudsakligen framställs.

> “Far better is it to learn, in the light of God’s word, the causes that govern the rise and fall of kingdoms. Let the youth study these records, and see how the true prosperity of nations has been bound up with an acceptance of the divine principles. Let him study the history of the great reformatory movements, and see how often these principles, though despised and hated, their advocates brought to the dungeon and the scaffold, have through these very sacrifices triumphed.” Education, 238.

> ”Det är långt bättre att i ljuset av Guds ord lära känna de orsaker som styr rikens uppgång och fall. Låt ungdomen studera dessa skildringar och se hur nationernas verkliga välstånd har varit förbundet med ett mottagande av de gudomliga principerna. Låt henne studera historien om de stora reformatoriska rörelserna och se hur ofta dessa principer, fastän de blev föraktade och hatade och deras förespråkare fördes till fängelsehålan och schavotten, just genom dessa offer har triumferat.” Education, 238.

Sacred histories, whether it is the “great reformatory movements,” or the “rise and fall of kingdoms;” sacred histories are a life-or-death proposition in God’s Word. Paul recorded in 2 Thessalonians chapter two that those that do not love the truth, and who thereafter receive strong delusion; do so because they chose to reject the message Paul identified in the passage. The passage identifies the relationship of pagan Rome with papal Rome, which is also the relationship of Pergamos and Thyatira and is also the relationship of iron and clay, as well as, the relationship of the dragon with the beast. The rise of papal Rome represented by Thyatira and the fall of pagan Rome as represented by Pergamos is a truth that those who receive strong delusion hate.

Heliga historiska skeenden, vare sig det gäller de ”stora reformatoriska rörelserna” eller ”rikens uppgång och fall”, är i Guds Ord en fråga om liv eller död. Paulus nedtecknade i 2 Thessalonikerbrevet, kapitel två, att de som inte älskar sanningen och som därefter drabbas av en kraftig villfarelse, gör det därför att de valde att förkasta det budskap som Paulus identifierade i avsnittet. Avsnittet identifierar förhållandet mellan hedniska Rom och påvliga Rom, vilket också är förhållandet mellan Pergamos och Tyatira och också förhållandet mellan järn och lera, liksom förhållandet mellan draken och vilddjuret. Det påvliga Roms uppgång, framställd genom Tyatira, och det hedniska Roms fall, framställt genom Pergamos, är en sanning som de som drabbas av en kraftig villfarelse hatar.

In the Millerite history the argument between the Millerites and the Protestants that made its way onto the 1843 pioneer chart was over what historical power was represented as the “robbers of thy people” in verse fourteen of Daniel eleven. Were the robbers the rising of pagan Rome as the Millerites contended, or was it the fall of the Seleucids as the Protestants claimed?

I den milleritiska historien gällde den tvistefråga mellan milleriterna och protestanterna som fann sin väg in på pionjärkartan från 1843 vilken historisk makt som i Daniel elva, vers fjorton, framställdes som ”rövarna av ditt folk”. Var rövarna det hedniska Roms uppstigande, såsom milleriterna hävdade, eller var det seleukidernas fall, såsom protestanterna påstod?

> “Every nation that has come upon the stage of action has been permitted to occupy its place on the earth, that it might be seen whether it would fulfill the purpose of ‘the Watcher and the Holy One.’ Prophecy has traced the rise and fall of the world’s great empires—Babylon, Medo-Persia, Greece, and Rome. With each of these, as with nations of less power, history repeated itself. Each had its period of test, each failed, its glory faded, its power departed, and its place was occupied by another....

> ”Varje nation som har trätt fram på handlingens scen har tillåtits inta sin plats på jorden, för att det skulle kunna ses huruvida den skulle uppfylla ”Väktarens och den Heliges” avsikt. Profetian har följt uppgången och fallet hos världens stora imperier – Babylon, Medo-Persien, Grekland och Rom. Med vart och ett av dessa, liksom med nationer av mindre makt, upprepade sig historien. Var och en hade sin prövotid, var och en misslyckades, dess härlighet förbleknade, dess makt vek bort, och dess plats intogs av en annan....”

> “From the rise and fall of nations as made plain in the pages of Holy Writ, they need to learn how worthless is mere outward and worldly glory. Babylon, with all its power and its magnificence, the like of which our world has never since beheld,—power and magnificence which to the people of that day seemed so stable and enduring,—how completely has it passed away! As ‘the flower of the grass’ it has perished. So perishes all that has not God for its foundation. Only that which is bound up with His purpose and expresses His character can endure. His principles are the only steadfast things our world knows.” Education, 177, 184.

> ”Av nationers uppgång och fall, sådana de framställs på den Heliga Skrifts sidor, behöver de lära hur värdelös blott yttre och världslig härlighet är. Babylon, med all sin makt och sin prakt, sådan vår värld aldrig sedan dess har skådat — makt och prakt som för den tidens människor tycktes så fasta och bestående — hur fullständigt har det inte försvunnit! Såsom ”gräsets blomster” har det förgåtts. Så förgås allt som inte har Gud till sin grund. Endast det som är förenat med hans avsikt och ger uttryck åt hans karaktär kan bestå. Hans principer är det enda fasta som vår värld känner.” Education, 177, 184.

Biblical history is the vision that Solomon said to lack, is to perish. The Millerites recognized and proclaimed the one hundred and fifty years represented as “five months” in Revelation chapter nine, verses five and ten, but they did not dredge deeply into the history represented in chapter nine of Revelation. They correctly identified verse ten’s five months, but evidently thought that because verses five and ten both contain the expression “five months,” that it simply represented an emphasis upon the prophecy of torment represented in both verses. It is now easily demonstrated that when verse five represents “five months” it represents one hundred and fifty years that began at the death of Mohammed in 632, and ended in 782 with the humiliation of Empress Irene of the Byzantine, or eastern Roman empire.

Den bibliska historien är den syn som Salomo sade att den som saknar, skall gå under. Milleriterna kände igen och förkunnade de ett hundra femtio år som i Uppenbarelsebokens nionde kapitel, verserna fem och tio, framställs som ”fem månader”, men de trängde inte djupt in i den historia som framställs i Uppenbarelsebokens nionde kapitel. De identifierade med rätta de fem månaderna i vers tio, men tycks ha tänkt att eftersom både vers fem och vers tio innehåller uttrycket ”fem månader”, så utgjorde detta helt enkelt en betoning av den plågans profetia som framställs i båda verserna. Det kan nu lätt påvisas att när vers fem framställer ”fem månader”, så framställer det ett hundra femtio år som började med Muhammeds död år 632 och slutade år 782 med förödmjukelsen av kejsarinnan Irene i det bysantinska, eller östromerska, riket.

The pioneers were correct in their application of verse ten as the battle of Nicomedia on July 27, 1299 as the starting of one hundred and fifty years that concluded with the humiliation of the last Constantine to reign in Constantinople on July 27, 1449. Line upon line a period of one hundred and fifty years identifies worldwide Islam, as represented by both the first woe of Islam of Arabia and the second woe of Islam of Turkey. The Islam that humiliated both emperor and the empress together identifies worldwide Islam conquering a kingdom that consists of a woman, represented by Irene and a man represented by Constantine the last.

Pionjärerna hade rätt i sin tillämpning av vers tio på slaget vid Nikomedia den 27 juli 1299 som början på etthundrafemtio år, vilka avslutades med förödmjukelsen av den siste Konstantin att regera i Konstantinopel den 27 juli 1449. Rad på rad identifierar en period av etthundrafemtio år den världsomfattande islam, sådan den framställs genom både det första ve över Arabias islam och det andra ve över Turkiets islam. Den islam som förödmjukade både kejsaren och kejsarinnan tillsammans identifierar den världsomfattande islam som erövrar ett rike som består av en kvinna, representerad av Irene, och en man, representerad av den siste Konstantin.

In the one hundred and fifty years that ends with the humiliation of Irene, Islam of Arabia takes control of the area or territory of Byzantine, leaving Irene in such a humiliated position that she was forced to pay tribute for three years, among other exactions. When the humiliation of Constantine the last took place, it marked the beginning of a four-year period that ends with a siege and the overthrow of the capital of eastern Rome. In both cases it was Islam, Arabian Islam for Irene and Turkish Islam for Constantine the last. In the latter days worldwide Islam as represented by the two witnesses of Arabian and Turkish Islam set forth in the first and second woes; will first take the territory, and then the capital. The latter-day political entity represented by eastern Rome’s Constantine is symbolically married to the latter-day religious entity represented by eastern Rome’s Irene. I use the term political and religious entity to address that the symbol of the image of the beast occurs first in the United States and then in the world. The image of the beast is the symbolic marriage of Constantine and Irene, who are both humiliated by losing their territory and capital to Islam.

Under de etthundrafemtio år som avslutas med Irenes förödmjukelse tar Arabiska islams makt kontroll över Bysans område eller territorium och lämnar Irene i en så förödmjukad ställning att hon tvingades betala tribut i tre år, bland andra pålagor. När den siste Konstantins förödmjukelse ägde rum markerade den början på en fyraårig period som slutar med en belägring och störtandet av Östroms huvudstad. I båda fallen var det islam, arabisk islam för Irene och turkisk islam för den siste Konstantin. I den yttersta tiden kommer den världsomfattande islam, sådan den representeras av de två vittnena, arabisk och turkisk islam, framställda i det första och det andra ve; först att ta territoriet och därefter huvudstaden. Den politiska entitet i den yttersta tiden som representeras av Östroms Konstantin är symboliskt gift med den religiösa entitet i den yttersta tiden som representeras av Östroms Irene. Jag använder termen politisk och religiös entitet för att ange att symbolen för vilddjurets bild först framträder i Förenta staterna och därefter i världen. Vilddjurets bild är det symboliska äktenskapet mellan Konstantin och Irene, vilka båda förödmjukas genom att förlora sitt territorium och sin huvudstad till islam.

Their marriage is identified by aligning the two histories, and it was typified by the marriage between Constantia and Licinius in 313 when the Edict of Milan was put in place, and the symbolic church of Smyrna ended and the symbolic church of Pergamos began. Those who Paul identifies as receiving strong delusion refuse to see Paul’s warning message that includes a falling away, before the man of sin is revealed. The falling away takes place in the history of Pergamos, and the man of sin was revealed in 538, when the church of Thyatira began.

Deras äktenskap identifieras genom att de två historierna sammanförs, och det förebildades genom äktenskapet mellan Constantia och Licinius år 313, när ediktet i Milano trädde i kraft och den symboliska församlingen Smyrna upphörde och den symboliska församlingen Pergamos började. De som Paulus identifierar som mottagare av en kraftig villfarelse vägrar att se Paulus varningsbudskap, vilket innefattar ett avfall innan syndens människa uppenbaras. Avfallet äger rum i Pergamos historia, och syndens människa uppenbarades år 538, när församlingen Thyatira började.

> Let no man deceive you by any means: for that day shall not come, except there come a falling away first, and that man of sin be revealed, the son of perdition; Who opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshipped; so that he as God sitteth in the temple of God, shewing himself that he is God. 2 Thessalonians 2:3, 4.

> Låt ingen bedra er på något sätt; ty den dagen kommer inte, om inte avfallet först har kommit och syndens människa har blivit uppenbarad, fördärvets son, han som står emot och upphöjer sig över allt som kallas Gud eller som tillbes, så att han såsom Gud sätter sig i Guds tempel och visar sig vara Gud. 2 Thessalonikerbrevet 2:3, 4.

The history of eastern Rome provides two witnesses to the prophetic truth that is also represented in the symbolic relationship of eastern Rome with western Rome. In that relationship, western Rome is the church and eastern Rome is the state. Rome is a combination of church and state as represented as iron and clay in Daniel chapter two.

Det östra Roms historia ger två vittnesbörd om den profetiska sanning som också framställs i den symboliska relationen mellan östra Rom och västra Rom. I denna relation är västra Rom kyrkan och östra Rom staten. Rom är en förening av kyrka och stat, framställd som järn och lera i Daniel kapitel två.

A reason that it can be seen convincingly that in the latter days worldwide Islam comes against a power represented as a combination of church and state, taking its territory and capital is sustained by two other witnesses from the sacred history of Revelation nine. Osman conquered the territory of Nicomedia on July 27, 1299, and he then conquered the territory of Nicaea two years later in 1301. His son conquered the capital city of Nicaea in 1331, and the same son conquered the capital city of Nicomedia in a four-year siege that ended in 1337. The pioneers marked July 27, 1299 with Osman, but never looked at the next battle, the battle of Nicaea as the historical second step to establishing the Ottoman Empire. July 27, 1299 was the first step of several steps to reach the Sunday law. The first two steps of Turkish Islam identified the beginning of a prophecy that ended in 1449, then again in 1840, then again at 9/11 and then again on December 31, 2023.

Ett skäl till att det övertygande kan ses att islam i hela världen i de yttersta dagarna kommer mot en makt som framställs som en förening av kyrka och stat och intar dess territorium och huvudstad, stöds av två andra vittnen ur den heliga historien i Uppenbarelseboken nio. Osman erövrade Nicomedias territorium den 27 juli 1299, och han erövrade därefter Nicaeas territorium två år senare, år 1301. Hans son erövrade huvudstaden Nicaea år 1331, och samme son erövrade huvudstaden Nicomedia genom en fyraårig belägring som avslutades år 1337. Pionjärerna markerade den 27 juli 1299 i samband med Osman, men betraktade aldrig nästa strid, slaget vid Nicaea, som det historiska andra steget i upprättandet av det osmanska riket. Den 27 juli 1299 var det första steget av flera steg för att nå fram till söndagslagen. De två första stegen av turkisk islam identifierade början på en profetia som slutade 1449, sedan återigen 1840, därefter återigen vid 11 september och sedan återigen den 31 december 2023.

The first of those two steps marked not only the beginning of one hundred and fifty years, but also it marked the beginning of thirty-eight years. It began with Osman taking the territory of Nicomedia, and it ended thirty-eight years later when Osman’s son took the capital city of Nicomedia at the end of a four-year siege in 1337. The number thirty-eight represents “rising up,” and the initial step of Osman taking the territory marked the rising up of Turkish Islam. In that first step of thirty-eight years, a “four year” siege marks the conclusion. At the last step of the one hundred and fifty years, the humiliation is delivered and four years later in 1453, the capital of eastern Rome is taken.

Det första av dessa två steg markerade inte bara början på etthundrafemtio år, utan det markerade också början på trettioåtta år. Det började med att Osman intog Nikomedias område, och det slutade trettioåtta år senare när Osmans son intog Nikomedias huvudstad efter en fyraårig belägring år 1337. Talet trettioåtta representerar ”uppresning”, och det första steget, då Osman intog området, markerade den turkiska islamens uppresning. I detta första steg på trettioåtta år markerar en ”fyraårig” belägring avslutningen. I det sista steget av de etthundrafemtio åren utdelas förödmjukelsen, och fyra år senare, år 1453, intas Östroms huvudstad.

Whether it was the Ottoman Turks in 1453, or Osman’s son taking both Nicomedia in 1337 and Nicaea in 1331, in all three instances, each capital city had served at some point in history as the capital of eastern Rome. All three lines are identifying the conquering of eastern Rome. Each of those three lines identifies Islam conquering first the territory and thereafter the capital of eastern Rome. The name of all three capitals is the same as the name of the territory. Each of the three lines have distinct alpha and omega historical figures. While identifying a church state relationship with the humiliation by Islam of both emperor and empress, the prophetic humiliation ties their lines together with western Rome, that was also humiliated by Constantine the Great when he chose Constantinople over the city of Rome in 330. Western Rome’s final humiliation came in 476 with the final emperor, and continued to decline rapidly from there on.

Vare sig det var de osmanska turkarna år 1453, eller Osmans son som intog både Nikomedia år 1337 och Nicaea år 1331, så hade i samtliga tre fall varje huvudstad vid någon tidpunkt i historien tjänat som det östromerska rikets huvudstad. Alla tre linjerna identifierar erövringen av östra Rom. Var och en av dessa tre linjer identifierar islam som först erövrar territoriet och därefter östra Roms huvudstad. Namnet på alla tre huvudstäderna är detsamma som namnet på territoriet. Var och en av de tre linjerna har särskilda historiska alfa- och omegafigurer. Samtidigt som ett förhållande mellan kyrka och stat identifieras genom islams förödmjukelse av både kejsare och kejsarinna, knyter den profetiska förödmjukelsen deras linjer samman med västra Rom, som också blev förödmjukat av Konstantin den store när han år 330 valde Konstantinopel framför staden Rom. Västra Roms slutliga förödmjukelse kom år 476 med den siste kejsaren och fortsatte därefter att snabbt förfalla.

Western Rome in relation to eastern Rome was the church, the east was the state. Humiliation at the beginning in 330, then humiliation in 476, and then in 782 and then again in 1449. A line of humiliation beginning with the division of a kingdom, followed in 476 by the humiliation of losing the emperor, and therefore empire, only to be followed by Islam bringing humiliation first to the territory of the east in 782 and then to the capital of the east in 1453.

Västrom i förhållande till Östrom var kyrkan; öst var staten. Förödmjukelse i början år 330, därefter förödmjukelse år 476, sedan år 782 och sedan åter år 1449. En linje av förödmjukelse som börjar med delningen av ett rike, följd år 476 av förödmjukelsen att förlora kejsaren, och därmed imperiet, endast för att följas av att islam förde förödmjukelse först över österns territorium år 782 och därefter över österns huvudstad år 1453.

Islam of Bible prophecy brings to light the line of both eastern and western Rome, and the light that Islam is producing today is in agreement with, but far beyond what the foundational light of Islam was for the Millerite pioneers. The testing time that began in 2024 with who is ‘the robbers of thy people who establish the vision’ was the alpha of the testing period, and now at the end of the testing period light from the subject of Islam of Revelation chapter nine adds witnesses of western and eastern Rome that were never evaluated until these current latter days.

Bibelfetians islam för fram i ljuset både det östromerska och det västromerska ledet, och det ljus som islam frambringar i dag står i överensstämmelse med, men går vida utöver, det grundläggande ljus som islam var för de milleritiska pionjärerna. Prövningstiden som började 2024 med frågan om vilka som är ”ditt folks rövare, de som upprättar synen”, var prövotidens alfa, och nu, vid prövotidens slut, tillför ljus från ämnet islam i Uppenbarelsebokens nionde kapitel vittnen om västrom och östrom som aldrig tidigare hade prövats förrän i dessa nuvarande sista dagar.

The prophetic lines of Islam represented in chapters nine through eleven bring together the lines of history located in verses ten through sixteen of Daniel eleven by providing testimonies which connect with lines already under discussion in these articles. But within the prophetic illustration of the rise of Islam is the rise of both the movement of the Millerites and the movement of the one hundred and forty-four thousand. Two four-year periods placed firmly within and as part of the time prophecies of Revelation nine provide witness to the four years of 1840 unto 1844. In 1844 prophetic time is no longer, so the symbolic four-year period is defined by its prophetic characteristics, not time. The first four-year period identifies Islam conquering Nicomedia, the former eastern Roman capital in 1337, thirty-eight years after his father conquered the territory. The second four years identifies the humiliation of eastern Romes political and religious rulers in 1449, brought about by Islam and the third four years identifies a glorious manifestation of the power of God when the angel who lightened the earth with his glory descended on August 11, 1840.

De profetiska linjerna om islam, såsom de framställs i kapitel nio till elva, sammanför de historiska linjer som återfinns i verserna tio till sexton i Daniel elva genom att tillhandahålla vittnesbörd som anknyter till linjer som redan behandlas i dessa artiklar. Men inom den profetiska framställningen av islams uppkomst återfinns också både milleriternas rörelses uppkomst och de etthundrafyrtiofyratusens rörelses uppkomst. Två fyraårsperioder, fast förankrade i och som en del av tidsprofetiorna i Uppenbarelseboken nio, bär vittnesbörd om de fyra åren från 1840 till 1844. År 1844 finns profetisk tid inte längre, och därför definieras den symboliska fyraårsperioden av sina profetiska kännetecken, inte av tid. Den första fyraårsperioden anger att islam erövrade Nikomedia, den forna östromerska huvudstaden, år 1337, trettioåtta år efter att hans far hade erövrat området. Den andra fyraårsperioden utpekar förödmjukelsen av Östroms politiska och religiösa härskare år 1449, åstadkommen genom islam, och de tredje fyra åren utpekar en härlig uppenbarelse av Guds makt när ängeln som upplyste jorden med sin härlighet steg ned den 11 augusti 1840.

The Millerite history of the first and second angel aligns with the history of the third angel during the sealing of the one hundred and forty-four thousand. That final sealing work is the blotting out of sin, it is the combination of Divinity with humanity and it takes place during a warfare that is being brought by Islam.

Milleriternas historia om den första och den andra ängeln står i samklang med den tredje ängelns historia under beseglingen av de etthundrafyrtiofyra tusen. Detta slutliga beseglingsverk är syndens utplånande; det är föreningen av gudomlighet med mänsklighet, och det äger rum under ett krig som förs fram av islam.

> And he opened the bottomless pit; and there arose a smoke out of the pit, as the smoke of a great furnace; and the sun and the air were darkened by reason of the smoke of the pit. And there came out of the smoke locusts upon the earth: and unto them was given power, as the scorpions of the earth have power. And it was commanded them that they should not hurt the grass of the earth, neither any green thing, neither any tree; but only those men which have not the seal of God in their foreheads. Revelation 9:2–4.

> Och han öppnade avgrundens brunn; och ur brunnen steg en rök upp, såsom röken från en stor ugn; och solen och luften förmörkades av röken från brunnen. Och ur röken kom gräshoppor ut över jorden; och åt dem gavs makt, såsom jordens skorpioner har makt. Och det blev dem sagt att de inte skulle skada jordens gräs, ej heller något grönt eller något träd, utan endast de människor som inte har Guds sigill på sina pannor. Uppenbarelseboken 9:2–4.

The perfect fulfillment of every prophecy is in the last days, so this passage is identifying the sealing of the one hundred and forty-four thousand. The prophecy of Islam in Revelation nine provides the historical key to bring the most complete illustration of the power that establishes the vision together in the history that culminated on August 11, 1840, when Islam was restrained. From that point the testimony of Revelation nine extended into chapter ten and the history of the first and second angels. Then in chapter eleven the third woe arrives suddenly at the Sunday law, which is when the loud cry of the third angel begins. Chapter nine is the key of Islam in organizing the rise and fall of kingdoms set forth in Daniel and the Revelation. Chapters ten and eleven identify the experience of the one hundred and forty-four thousand wise virgins. Chapter nine identifies the symbol that establishes the external vision and chapters ten and eleven identify the internal vision associated with following the Lamb into the Most Holy Place.

Det fullkomliga uppfyllandet av varje profetia ligger i den yttersta tiden, och därför identifierar detta avsnitt beseglingen av de etthundrafyrtiofyratusen. Profetian om islam i Uppenbarelseboken 9 ger den historiska nyckeln till att i den historia som kulminerade den 11 augusti 1840, då islam hölls tillbaka, sammanföra den mest fullständiga framställningen av den makt som stadfäster synen. Från den tidpunkten sträckte sig vittnesbördet i Uppenbarelseboken 9 vidare in i kapitel 10 och historien om den förste och den andre ängeln. Sedan, i kapitel 11, kommer det tredje ve plötsligt vid söndagslagen, vilket är då den tredje ängelns höga rop börjar. Kapitel 9 är islams nyckel i ordnandet av rikens uppgång och fall, såsom framställt i Daniel och Uppenbarelseboken. Kapitel 10 och 11 identifierar erfarenheten hos de etthundrafyrtiofyratusen visa jungfrurna. Kapitel 9 identifierar symbolen som stadfäster den yttre synen, och kapitel 10 och 11 identifierar den inre synen som är förknippad med att följa Lammet in i det allra heligaste.

Revelation chapter ten opens with Christ as the mighty angel that descends with a little book open. That event was fulfilled on August 11, 1840 at the conclusion of the prophecy of Revelation nine that identifies three hundred and ninety-one years and fifteen days. Revelation ten identifies the history onward until the message became bitter in John’s stomach on October 22, 1844. The four years of 1840 to 1844 begin with the arrival of the first angel and end with the arrival of the third angel. Those four years that followed after the fulfillment of August 11, 1840 were typified by four years from July 27, 1449 unto 1453 at the beginning of the three hundred and ninety-one years and fifteen days. Both those four-year periods align with the four years of the siege of Nicomedia from 1333 unto 1337. Symbolically eastern Rome was conquered by Islam three times. First was at the siege of Nicaea in 1331, then the four-year siege of Nicomedia in 1337 and then the siege of Constantinople in 1453.

Uppenbarelseboken kapitel tio inleds med Kristus som den väldige ängeln som stiger ned med en liten bok öppen. Den händelsen uppfylldes den 11 augusti 1840 vid avslutningen av profetian i Uppenbarelseboken nio, vilken anger tre hundra nittioett år och femton dagar. Uppenbarelseboken tio beskriver den fortsatta historien fram till dess att budskapet blev bittert i Johannes mage den 22 oktober 1844. De fyra åren från 1840 till 1844 börjar med den förste ängelns ankomst och slutar med den tredje ängelns ankomst. Dessa fyra år, som följde efter uppfyllelsen den 11 augusti 1840, förebildades av fyra år från den 27 juli 1449 till 1453 vid början av de tre hundra nittioett åren och femton dagarna. Båda dessa fyraårsperioder sammanfaller med de fyra åren av belägringen av Nikomedia från 1333 till 1337. Symboliskt erövrades Östrom tre gånger av islam. Först skedde det vid belägringen av Nicaea år 1331, därefter genom den fyraåriga belägringen av Nikomedia år 1337 och sedan genom belägringen av Konstantinopel år 1453.

Diocletian legally divided Rome into east and west in 293, and Constantine prophetically divided Rome into east and west in 330. In 395, upon the death of the emperor Theodosius I, the empire was formerly and permanently divided as he bequeathed the east and the west to his two sons. The Catholic church divided into east and west in 1054 at the “great schism.” The division was gradual as was the demise that followed. The division remains to this very day. Within fifty years from that date, the western church in Rome began roughly two hundred years of crusades against Islam. Western Rome fell when it lost its last emperor in 476. Eastern Rome fell in 1453. Papal Rome fell in 1798. Pagan Rome divided unto east and west in 293, 330 and 395. Papal Rome divided unto east and west in 1054. Sister White identifies the rise and fall of kingdoms as a primary point of reference in the study of God’s Word.

Diocletianus delade juridiskt Rom i öst och väst år 293, och Konstantin delade profetiskt Rom i öst och väst år 330. År 395, vid kejsar Theodosius I:s död, delades riket formellt och permanent, då han testamenterade öst och väst åt sina två söner. Den katolska kyrkan delades i öst och väst år 1054 vid den ”stora schismen”. Delningen var gradvis, liksom det förfall som följde. Delningen består än i denna dag. Inom femtio år från detta datum inledde den västliga kyrkan i Rom ungefär två hundra år av korståg mot islam. Västrom föll när det förlorade sin siste kejsare år 476. Östrom föll år 1453. Det påvliga Rom föll år 1798. Det hedniska Rom delades i öst och väst år 293, 330 och 395. Det påvliga Rom delades i öst och väst år 1054. Syster White identifierar rikens uppgång och fall som en huvudsaklig referenspunkt i studiet av Guds Ord.

The kingdoms that are brought out into the light of history from chapter nine of Revelation strengthen the argument that it is Rome that establishes the vision. The prophetic connection between Islam and the one hundred and forty-four thousand is evidence the message of the midnight cry, that was typified by Christ riding into Jerusalem on an ass, is represented by a time prophecy that began in the time of the first woe, continued on in the second part of the prophecy in the second woe, and reached its fulfillment in the four-year history where the Millerite movement of the first and second angels began with the fulfillment of that very prophecy. The prophecy began with the symbol of “thirty-eight and two years” (1299 and 1301) years marking the rise of Islam and it concluded with the symbol of “thirty-eight and two years” (1838 and 1840) marking the rise of the Millerites.

De riken som förs fram i historiens ljus från Uppenbarelsebokens nionde kapitel stärker argumentet att det är Rom som fastställer synen. Den profetiska förbindelsen mellan islam och de etthundrafyrtiofyra tusen utgör bevis för att midnattsropets budskap, vilket förebildades av att Kristus red in i Jerusalem på en åsna, representeras av en tidsprofetia som började under tiden för det första veropet, fortsatte vidare i den andra delen av profetian under det andra veropet och nådde sin uppfyllelse i den fyraåriga historien då Milleritrörelsen med den första och den andra ängeln började genom uppfyllelsen av just denna profetia. Profetian började med symbolen ”trettioåtta och två år” (1299 och 1301) år, som markerade islams uppkomst, och den avslutades med symbolen ”trettioåtta och två år” (1838 och 1840), som markerade Milleriternas uppkomst.

In 1844, at the conclusion of the Millerites four-year period that had been typified by the siege of 1333 unto 1337, and 1449 unto the siege of 1453 prophetic time was no longer to be applied. The lifting up of the ensign of the one hundred and forty-four thousand is directly connected with the prophecy where Islam is lifted up.

År 1844, vid slutet av milleristernas fyraårsperiod, vilken hade förebildats av belägringen 1333 till 1337 och 1449 till belägringen 1453, skulle profetisk tid inte längre tillämpas. Uppresandet av de hundra fyrtiofyra tusendens baner är direkt förbundet med den profetia där islam upphöjs.

> Judah, thou art he whom thy brethren shall praise: thy hand shall be in the neck of thine enemies; thy father’s children shall bow down before thee. Judah is a lion’s whelp: from the prey, my son, thou art gone up: he stooped down, he couched as a lion, and as an old lion; who shall rouse him up? The sceptre shall not depart from Judah, nor a lawgiver from between his feet, until Shiloh come; and unto him shall the gathering of the people be. Binding his foal unto the vine, and his ass’s colt unto the choice vine; he washed his garments in wine, and his clothes in the blood of grapes: His eyes shall be red with wine, and his teeth white with milk. Genesis 49:8–12.

> Juda, du är den som dina bröder skall prisa; din hand skall vara på dina fienders nacke; din fars söner skall böja sig ned för dig. Juda är ett lejons unga: från bytet, min son, har du stigit upp; han hukade sig, han lade sig ned såsom ett lejon och såsom en gammal lejonhane; vem skall väcka honom upp? Spiran skall inte vika från Juda, inte heller härskarstaven från mellan hans fötter, till dess att Shilo kommer; och honom skall folken vara lydiga. Han binder sitt föl vid vinträdet och sin åsninnas unge vid den ädla vinstocken; han tvättar sina kläder i vin och sin mantel i druvors blod. Hans ögon skall vara mörka av vin och hans tänder vita av mjölk. 1 Moseboken 49:8–12.

The one hundred and forty-four thousand perfectly reflect the character of Christ, and Christ is among other symbolic representations, “the choice vine.” Ishmael is identified as a “wild” man in Genesis 16:12.

De etthundrafyrtiofyratusen återspeglar fullkomligt Kristi karaktär, och Kristus är, bland andra symboliska framställningar, ”den utvalda vinstocken”. Ismael identifieras som en ”vild” man i Första Moseboken 16:12.

> And he will be a wild man; his hand will be against every man, and every man's hand against him; and he shall dwell in the presence of all his brethren.

> Och han skall vara en vildåsna till man; hans hand skall vara mot var och en, och var mans hand mot honom; och han skall bo mitt emot alla sina bröder.

The word translated as “wild” is the wild Arabian ass. Christ’s representatives in the latter days ride upon the message of the wild Arabian ass, the ass that Christ rode into Jerusalem, the ass that finally spoke after Balaam struck him the third time. The messengers that proclaimed the message that empowered the first angel’s message in 1840 did not see a relevant and important one-hundred-and-fifty-year prophecy in the very prophetic history where the message that empowered the movement was located. They did not see two four-year periods in that very same time prophecy that typified the history of 1840 unto 1844. The Lion of the tribe of Judah is now opening up light from the “old paths” that has never been seen before, and it is light that is in agreement with that light that has been opening up since December 31, 2023. It removes any doubts on whether it is Islam that strikes Nashville. The light illuminates the symbol of Rome, thus becoming an omega statement to the alpha controversy in 2024 about the robbers of thy people, and it is also the omega symbol of the argument over the very same symbol in Millerite history. It identifies that Islam of the time prophecies of Revelation nine is the external message during the internal history of the sealing time of the one hundred and forty-four thousand. We have been teaching this fact for some time, but it can now be demonstrated upon one line that begins in Revelation nine and ends in Revelation eleven. The third four-year period connected with Islam’s time prophecy that was fulfilled in 1840 unto 1844, illustrates the sealing time of the one hundred and forty-four thousand. By the great earthquake of Revelation eleven the one hundred and forty-four thousand are lifted up as an ensign.

Ordet som översatts med ”vild” är den vilda arabiska åsnan. Kristi representanter i de yttersta dagarna rider på den vilda arabiska åsnans budskap, den åsna som Kristus red in i Jerusalem på, den åsna som slutligen talade efter att Bileam hade slagit honom för tredje gången. De budbärare som förkunnade det budskap som gav kraft åt den första ängelns budskap år 1840 såg inte en relevant och viktig etthundrafemtioårsprofetia i just den profetiska historia där budskapet som gav rörelsen kraft var beläget. De såg inte två fyraårsperioder i just samma tidsprofetia som förebildade historien från 1840 till 1844. Lejonet av Juda stam öppnar nu ljus från de ”gamla stigarna” som aldrig tidigare har setts, och det är ljus som överensstämmer med det ljus som har öppnats sedan den 31 december 2023. Det undanröjer varje tvivel om huruvida det är islam som slår till mot Nashville. Ljuset belyser Roms symbol och blir därmed ett omega-uttalande till alfakontroversen år 2024 om ditt folks rövare, och det är också omega-symbolen för tvisten om just samma symbol i milleritisk historia. Det identifierar att islam i Uppenbarelsebokens nionde kapitels tidsprofetior är det yttre budskapet under den inre historien av de etthundrafyrtiofyratusens beseglingstid. Vi har undervisat om detta faktum under en tid, men det kan nu påvisas på en linje som börjar i Uppenbarelseboken nio och slutar i Uppenbarelseboken elva. Den tredje fyraårsperioden som är förbunden med islams tidsprofetia, vilken uppfylldes från 1840 till 1844, illustrerar de etthundrafyrtiofyratusens beseglingstid. Genom den stora jordbävningen i Uppenbarelseboken elva blir de etthundrafyrtiofyratusen upphöjda som ett baner.

In Ezekiel thirty-seven the raising up of God’s people as an army is a two-step process that had been typified by the creation of Adam. First Adam was formed of the clay, then Christ breathed into him the breath of life. In Ezekiel the first prophecy forms the dead bodies, but they are still dead. Then the four winds are breathed upon the bodies and they rise up as a mighty army. The number thirty-eight and forty represent those two steps.

I Hesekiel trettiosju är Guds folks upprättande som en här en process i två steg, vilken hade förebildats genom Adams skapelse. Först formades Adam av stoftet, därefter inandade Kristus livsande i honom. I Hesekiel formar den första profetian de döda kropparna, men de är fortfarande döda. Sedan blåser de fyra vindarna över kropparna, och de reser sig upp som en väldig här. Talen trettioåtta och fyrtio representerar dessa två steg.

We will continue these things in the next article.

Vi kommer att fortsätta med dessa ting i nästa artikel.

> After this there was a feast of the Jews; and Jesus went up to Jerusalem. Now there is at Jerusalem by the sheep market a pool, which is called in the Hebrew tongue Bethesda, having five porches. In these lay a great multitude of impotent folk, of blind, halt, withered, waiting for the moving of the water. For an angel went down at a certain season into the pool, and troubled the water: whosoever then first after the troubling of the water stepped in was made whole of whatsoever disease he had. And a certain man was there, which had an infirmity thirty and eight years. When Jesus saw him lie, and knew that he had been now a long time in that case, he saith unto him, Wilt thou be made whole? The impotent man answered him, Sir, I have no man, when the water is troubled, to put me into the pool: but while I am coming, another steppeth down before me. Jesus saith unto him, Rise, take up thy bed, and walk. And immediately the man was made whole, and took up his bed, and walked: and on the same day was the sabbath. John 5:1–9.

> Därefter inföll en av judarnas högtider, och Jesus gick upp till Jerusalem. I Jerusalem finns vid Fårporten en damm, som på hebreiska kallas Betesda och som har fem pelargångar. I dessa låg en stor skara sjuka, blinda, halta och förtvinade och väntade på att vattnet skulle sättas i rörelse. Ty en ängel steg ned i dammen vid en viss tid och rörde upp vattnet; den som då först steg ned efter att vattnet hade satts i rörelse blev botad, vilken sjukdom han än led av. Där fanns nu en man som hade varit sjuk i trettioåtta år. När Jesus såg honom ligga där och förstod att han redan länge hade varit i detta tillstånd, sade han till honom: Vill du bli frisk? Den sjuke mannen svarade honom: Herre, jag har ingen som för mig ner i dammen när vattnet sätts i rörelse; medan jag själv är på väg ner, hinner någon annan före mig. Jesus sade till honom: Stå upp, ta din bädd och gå. Och genast blev mannen frisk, tog sin bädd och gick. Men det var sabbat den dagen. Johannes 5:1–9.

> Now rise up, said I, and get you over the brook Zered. And we went over the brook Zered. And the space in which we came from Kadeshbarnea, until we were come over the brook Zered, was thirty and eight years; until all the generation of the men of war were wasted out from among the host, as the Lord sware unto them. Deuteronomy 2:13, 14.

> ”Stå nu upp”, sade jag, ”och gå över bäcken Sered.” Och vi gick över bäcken Sered. Och den tid under vilken vi vandrade från Kades-Barnea, till dess att vi hade gått över bäcken Sered, var trettioåtta år, till dess att hela den generation av stridsdugliga män hade utplånats ur lägret, såsom Herren hade svurit dem. 5 Moseboken 2:13, 14.

Back to Articles