Article

# The Book of Daniel - Number Forty-Three

Daniels bok – nummer fyrtiotre

Unveiling the Symbolism of the Abomination of Desolation in Biblical Prophecy

Avslöjandet av symboliken i förödelsens styggelse i den bibliska profetian

Author

Jeff Pippenger

Published

January 7, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

Paul’s identification of pagan Rome as the power that restrained the papacy from rising to power in the year 538, became the witness that William Miller recognized that established “the daily,” in the book of Daniel as representing paganism. William Miller’s framework was based upon the two desolating powers of paganism followed by papalism. Miller’s most important discovery in support of that framework was Paul’s testimony in 2 Thessalonians, chapter two, where Paul identifies that the restraint upon the papacy, produced by pagan Rome, would be taken away, in order for the “man of sin” to be placed in the temple of God, showing himself that he is God.

Paulus’ identifiering av det hedniska Rom som den makt som hindrade påvedömet från att komma till makten år 538 blev det vittnesbörd genom vilket William Miller insåg att ”det dagliga” i Daniels bok betecknade hedendomen. William Millers tolkningsram grundade sig på de två ödeläggande makterna: hedendomen, följd av påvedömet. Millers viktigaste upptäckt till stöd för denna tolkningsram var Paulus’ vittnesbörd i 2 Thessalonikerbrevet, kapitel två, där Paulus identifierar att det hinder för påvedömet, som frambringades av det hedniska Rom, skulle avlägsnas, för att ”syndens människa” skulle sättas i Guds tempel och utge sig för att vara Gud.

In the book of Daniel, the symbol of “the daily” representing paganism is always followed by a symbol of the papacy, whether it be represented as the transgression of desolation or the abomination of desolation. Yet in Christ’s warning to the Christians concerning the siege and destruction of Jerusalem that took place during the three-and-a-half years from 66 to 70 AD, Christ referred to “the abomination of desolation, spoken of by Daniel the prophet” as the sign for the Christians that were in Jerusalem to immediately flee. History identifies that the sign was not the symbol of papal Rome, but of pagan Rome. The sign was to be recognized by the faithful, if they were to avoid the siege and destruction. Is “the abomination of desolation, spoken of by Daniel the prophet,” a symbol of pagan Rome, or papal Rome?

I Daniels bok följs symbolen ”det dagliga”, som representerar hedendomen, alltid av en symbol för påvedömet, vare sig detta framställs som förödelsens överträdelse eller som förödelsens styggelse. Ändå hänvisade Kristus, i sin varning till de kristna angående belägringen och förstörelsen av Jerusalem som ägde rum under de tre och ett halvt åren från 66 till 70 e.Kr., till ”förödelsens styggelse, om vilken profeten Daniel har talat” som tecknet för de kristna som var i Jerusalem att omedelbart fly. Historien visar att detta tecken inte var en symbol för det påvliga Rom, utan för det hedniska Rom. Tecknet måste kännas igen av de trogna, om de skulle undgå belägringen och förstörelsen. Är ”förödelsens styggelse, om vilken profeten Daniel har talat,” en symbol för det hedniska Rom eller för det påvliga Rom?

> When ye therefore shall see the abomination of desolation, spoken of by Daniel the prophet, stand in the holy place, (whoso readeth, let him understand:) Then let them which be in Judaea flee into the mountains: Let him which is on the housetop not come down to take anything out of his house: Neither let him which is in the field return back to take his clothes. And woe unto them that are with child, and to them that give suck in those days! But pray ye that your flight be not in the winter, neither on the sabbath day: For then shall be great tribulation, such as was not since the beginning of the world to this time, no, nor ever shall be. And except those days should be shortened, there should no flesh be saved: but for the elect’s sake those days shall be shortened. Matthew 24:15–22.

> När ni därför får se förödelsens styggelse, om vilken är talat genom profeten Daniel, stå på helig plats — den som läser må förstå — då må de som är i Judeen fly till bergen. Den som är på taket må inte gå ner för att hämta något ur sitt hus, och den som är ute på marken må inte vända tillbaka för att hämta sina kläder. Ve dem som är havande och dem som ammar i de dagarna! Men be att er flykt inte sker om vintern eller på sabbaten. Ty då skall det bli en så stor vedermöda att dess like inte har förekommit från världens begynnelse intill nu och inte heller någonsin skall förekomma. Och om inte de dagarna blev förkortade, skulle inget kött bli frälst; men för de utvaldas skull skall de dagarna bli förkortade. Matteus 24:15–22.

Sister White comments on how this warning was fulfilled in the history of the destruction of Jerusalem from 66 through 70 AD, and she identifies that the flag, or the standard of the Roman army, was the sign for the Christians still in Jerusalem to flee. So, was the “abomination of desolation, spoken of by Daniel the prophet,” pagan Rome, or was it papal Rome, as Miller based his framework upon?

Syster White kommenterar hur denna varning uppfylldes i historien om Jerusalems förstörelse från år 66 till 70 e.Kr., och hon identifierar att fanan, eller den romerska arméns standar, var tecknet för de kristna som ännu befann sig i Jerusalem att fly. Var då ”förödelsens styggelse, om vilken Daniel, profeten, har talat” det hedniska Rom, eller var det det påvliga Rom, såsom Miller grundade sitt tolkningsschema på?

William Miller was led to understand both manifestations of Rome (pagan followed by papal), but he was forced by the history in which he lived, to treat both kingdoms as one kingdom. And of course, they are one kingdom, but they also represent two successive kingdoms. Forced by the prophetic history of 1798, Miller had to address Rome as primarily one kingdom. In 1798, Miller believed Christ’s Second Coming was approximately twenty-five years in the future. He knew full well that papal Rome had received a deadly wound in 1798. For Miller, there were no other earthly kingdoms to follow papal Rome, for Christ was about to return.

William Miller leddes till att förstå båda Roms manifestationer (den hedniska, följd av den påvliga), men han tvingades av den historia i vilken han levde att behandla båda rikena som ett och samma rike. Och naturligtvis är de ett och samma rike, men de representerar också två på varandra följande riken. Driven av den profetiska historien år 1798 var Miller tvungen att behandla Rom i första hand som ett enda rike. År 1798 trodde Miller att Kristi andra ankomst låg ungefär tjugofem år fram i tiden. Han visste mycket väl att det påvliga Rom hade fått ett dödligt sår år 1798. För Miller fanns det inga andra jordiska riken som skulle följa efter det påvliga Rom, ty Kristus stod i begrepp att återvända.

In the history where Miller was located, he understood the statue of chapter two of Daniel, represented four earthly kingdoms, for that was what Daniel testified to.

I den historiska tid där Miller befann sig förstod han att statyn i Daniel kapitel två representerade fyra jordiska riken, ty detta var vad Daniel själv vittnade om.

> And the fourth kingdom shall be strong as iron: forasmuch as iron breaketh in pieces and subdueth all things: and as iron that breaketh all these, shall it break in pieces and bruise. And whereas thou sawest the feet and toes, part of potters’ clay, and part of iron, the kingdom shall be divided; but there shall be in it of the strength of the iron, forasmuch as thou sawest the iron mixed with miry clay. Daniel 2:40, 41.

> Och det fjärde riket skall vara starkt såsom järn; ty liksom järnet krossar och underkuvar allt, så skall det, såsom järnet som sönderslår allt detta, krossa och förgöra. Och eftersom du såg fötterna och tårna, delvis av krukmakarlera och delvis av järn, skall riket vara delat; men något av järnets styrka skall finnas i det, eftersom du såg järnet blandat med lerjord. Daniel 2:40, 41.

Miller understood that there were only four kingdoms, and the fourth and final kingdom was Rome, which he knew from history was pagan Rome followed by papal Rome. The fourth kingdom for Miller, in agreement with Daniel’s word, was “divided,” but for Miller the division only represented a distinction between the literal and spiritual aspects of the kingdom of Rome. He was correct, but his understanding was limited.

Miller förstod att det endast fanns fyra riken, och det fjärde och sista riket var Rom, vilket han visste av historien var det hedniska Rom, följt av det påvliga Rom. Det fjärde riket var för Miller, i överensstämmelse med Daniels ord, ”delat”, men för Miller representerade delningen endast en åtskillnad mellan de bokstavliga och andliga aspekterna av Romarriket. Han hade rätt, men hans förståelse var begränsad.

Miller did not see that the division of pagan and papal Rome, was based upon the division that Paul was raised up to identify. Paul (and John the Baptist), identified that at the time period of the cross literal was to transition into spiritual. Without that understanding Miller was forced to accept that Rome was essentially one kingdom that had two phases. And of course, he was correct (but limited). He could not see that spiritual Rome was represented by literal Babylon, for spiritual Rome (the papacy) is also spiritual Babylon.

Miller såg inte att uppdelningen mellan hedniskt och påvligt Rom var grundad på den uppdelning som Paulus uppväcktes för att identifiera. Paulus (och Johannes Döparen) identifierade att vid korsets tidsperiod skulle det bokstavliga övergå i det andliga. Utan denna förståelse var Miller tvungen att godta att Rom i huvudsak var ett rike med två faser. Och naturligtvis hade han rätt (men var begränsad). Han kunde inte se att det andliga Rom representerades av det bokstavliga Babylon, ty det andliga Rom (påvedömet) är också det andliga Babylon.

Literal Babylon, as the first of four kingdoms in Daniel two, would typify the fourth kingdom, for the first always typifies the last. Pagan Rome had been typified by Babylon, but both pagan Rome and Babylon typified spiritual Rome (the papacy). The papacy therefore was the fifth kingdom, and it was represented by Babylon. This is a basic reason why Sister White compares the captivity of literal Israel in Babylon for seventy years, with the captivity of spiritual Israel in spiritual Babylon for twelve hundred and sixty years.

Det bokstavliga Babylon skulle, såsom det första av de fyra rikena i Daniel två, vara en förebild för det fjärde riket, ty det första är alltid en förebild för det sista. Det hedniska Rom hade blivit förebildat av Babylon, men både det hedniska Rom och Babylon förebildade det andliga Rom (påvedömet). Påvedömet var därför det femte riket, och det framställdes genom Babylon. Detta är en grundläggande orsak till att syster White jämför det bokstavliga Israels fångenskap i Babylon under sjuttio år med det andliga Israels fångenskap i det andliga Babylon under ett tusen två hundra sextio år.

> “God’s church on earth was as verily in captivity during this long period of relentless persecution as were the children of Israel held captive in Babylon during the period of the exile.” Prophets and Kings, 714.

> ”Guds församling på jorden var under denna långa period av obeveklig förföljelse sannerligen lika mycket i fångenskap som Israels barn hölls fångna i Babylon under exilens tid.” Prophets and Kings, 714.

Miller therefore had no problem interchanging prophetic fulfillments that more specifically identified pagan Rome, with papal Rome. We will provide examples of this as we continue, but if we understand that Miller viewed pagan and papal Rome as one kingdom, we can understand why Miller would have no problem with Jesus referencing the “abomination of desolation, spoken of by Daniel the prophet,” as a fulfillment of pagan Rome, while still understanding the expression of the “abomination of desolation,” in the book of Daniel as a symbol of papal Rome. Miller could not see the three desolating powers, and for this reason his prophetic framework was limited, though accurate.

Miller hade därför inga svårigheter att växla mellan profetiska uppfyllelser som mer specifikt identifierade det hedniska Rom och det påvliga Rom. Vi kommer att ge exempel på detta allt eftersom vi fortsätter, men om vi förstår att Miller betraktade det hedniska och det påvliga Rom som ett och samma rike, kan vi förstå varför Miller inte såg något problem i att Jesus hänvisade till ”förödelsens styggelse, om vilken är talat genom profeten Daniel” som en uppfyllelse av det hedniska Rom, samtidigt som han fortfarande förstod uttrycket ”förödelsens styggelse” i Daniels bok som en symbol för det påvliga Rom. Miller kunde inte se de tre förödande makterna, och av denna anledning var hans profetiska ramverk begränsat, även om det var korrekt.

But how are we to understand the discrepancy of the historical fulfillment of 66 AD, when pagan Rome placed its standards in the sacred precincts of the temple in fulfillment of Christ’s prediction? Is “the abomination of desolation, spoken of by Daniel the prophet,” a symbol of pagan or papal Rome? The answer to that dilemma is fairly simple when you recognize three desolating powers, instead of two. We should begin with Sister White’s commentary on the fulfillment of Christ’s prediction of the destruction of Jerusalem.

Men hur skall vi förstå avvikelsen i den historiska uppfyllelsen år 66 e.Kr., när det hedniska Rom satte upp sina standar i templets heliga område som en uppfyllelse av Kristi förutsägelse? Är ”förödelsens styggelse, om vilken profeten Daniel har talat”, en symbol för det hedniska eller det påvliga Rom? Svaret på det dilemmat är tämligen enkelt när man inser att det finns tre förödande makter i stället för två. Vi bör börja med syster Whites kommentar till uppfyllelsen av Kristi förutsägelse om Jerusalems förstöring.

> “In the Jews’ crucifixion of Christ was involved the destruction of Jerusalem. The blood shed upon Calvary was the weight that sank them to ruin for this world and for the world to come. So it will be in the great final day, when judgment shall fall upon the rejecters of God’s grace. Christ, their rock of offense, will then appear to them as an avenging mountain. The glory of His countenance, which to the righteous is life, will be to the wicked a consuming fire. Because of love rejected, grace despised, the sinner will be destroyed.

> ”I judarnas korsfästelse av Kristus låg Jerusalems förstörelse innesluten. Blodet som utgöts på Golgata var den tyngd som sänkte dem i fördärv för denna världen och för den tillkommande. Så skall det bli på den stora slutliga dagen, när domen skall drabba dem som förkastar Guds nåd. Kristus, deras stötesten, skall då för dem framträda som ett hämnande berg. Härligheten från hans ansikte, som för de rättfärdiga är liv, skall för de ogudaktiga vara en förtärande eld. På grund av förkastad kärlek, föraktad nåd, skall syndaren förgöras.”

> “By many illustrations and repeated warnings, Jesus showed what would be the result to the Jews of rejecting the Son of God. In these words He was addressing all in every age who refuse to receive Him as their Redeemer. Every warning is for them. The desecrated temple, the disobedient son, the false husbandmen, the contemptuous builders, have their counterpart in the experience of every sinner. Unless he repent, the doom which they foreshadowed will be his.” The Desire of Ages, 600.

> ”Genom många illustrationer och upprepade varningar visade Jesus vad följden skulle bli för judarna av att förkasta Guds Son. Med dessa ord talade Han till alla i varje tidsålder som vägrar att ta emot Honom som sin Återlösare. Varje varning gäller dem. Det vanhelgade templet, den olydige sonen, de falska vingårdsmännen, de föraktfulla byggmästarna, har sin motsvarighet i varje syndares erfarenhet. Om han inte omvänder sig, skall det öde som de förebådade bli hans.” The Desire of Ages, 600.

When Paul identified the transition from literal to spiritual, he identifies that it occurred during the time period of the cross, and it should be noted that the destruction of Jerusalem is directly associated with the cross. The destruction of literal Jerusalem which was first accomplished by literal Babylon was accomplished a last time by literal Rome, for Jesus always represents the end with the beginning. The trampling down of the sanctuary and the host that began with the pagan power of Babylon, ended with the pagan power of Rome.

När Paulus identifierade övergången från bokstavligt till andligt, visar han att den ägde rum under korsets tidsperiod, och det bör noteras att Jerusalems förstörelse är direkt förknippad med korset. Förstörelsen av det bokstavliga Jerusalem, som först fullbordades av det bokstavliga Babylon, fullbordades en sista gång av det bokstavliga Rom, ty Jesus framställer alltid slutet tillsammans med början. Nedtrampandet av helgedomen och hären, som började med Babylons hedniska makt, slutade med Roms hedniska makt.

The spiritual trampling down of spiritual Jerusalem was accomplished by papal Rome and both of those periods of trampling down (literal and spiritual) typify the trampling down of God’s people by the third desolating power, which in terms of Rome is called modern Rome.

Den andliga nedtrampningen av det andliga Jerusalem fullbordades av det påvliga Rom, och båda dessa perioder av nedtrampning (bokstavlig och andlig) är förebilder på den nedtrampning av Guds folk som utförs av den tredje ödeläggande makten, vilken i fråga om Rom kallas det moderna Rom.

There are three desolating powers that each persecute God’s people. The dragon of paganism, followed by the sea beast of Catholicism, that is followed by the earth beast of the United States (the false prophet). Paganism was represented by various pagan powers that trampled down literal Israel. Papalism then trampled down spiritual Israel for twelve hundred and sixty years from 538 to 1798. The three-fold union of the dragon, the beast and the false prophet is modern Rome and it also tramples down God’s people during the “hour” of the Sunday law crisis. The three desolating powers of the dragon, the beast and the false prophet are also represented as pagan Rome, papal Rome and modern Rome.

Det finns tre ödeläggande makter som var och en förföljer Guds folk. Hedendomens drake, följd av havsdjuret, katolicismen, och därefter jorddjuret, Förenta staterna (den falske profeten). Hedendomen representerades av olika hedniska makter som trampade ner det bokstavliga Israel. Påvemakten trampade sedan ner det andliga Israel under ettusen tvåhundra sextio år, från 538 till 1798. Den trefaldiga föreningen av draken, vilddjuret och den falske profeten är det moderna Rom, och också det trampar ner Guds folk under ”stunden” av söndagslagskrisen. De tre ödeläggande makterna – draken, vilddjuret och den falske profeten – framställs också som hedniskt Rom, påvligt Rom och det moderna Rom.

In terms of Revelation seventeen paganism is the first four kings, the fifth king is the papacy and the sixth, seventh and eighth kings is the three-fold union of modern Rome.

I termer av Uppenbarelseboken sjutton är hedendomen de fyra första kungarna; den femte kungen är påvedömet, och den sjätte, sjunde och åttonde kungen är det trefaldiga förbundet i det moderna Rom.

> And there are seven kings: five are fallen, and one is, and the other is not yet come; and when he cometh, he must continue a short space. And the beast that was, and is not, even he is the eighth, and is of the seven, and goeth into perdition. Revelation 17:10, 11.

> Och det är sju kungar: fem har fallit, en är, och den andre har ännu inte kommit; och när han kommer, måste han bli kvar en kort tid. Och vilddjuret, som var och inte är, är självt den åttonde och är en av de sju, och det går i fördärvet. Uppenbarelseboken 17:10, 11.

In terms of Daniel chapter two, paganism is all four kingdoms from literal Babylon to literal Rome. Spiritual Babylon is the papacy (the head of gold), and the three-fold union of the dragon, the beast, and the false prophet (modern Rome), is represented by the three-fold union of spiritual Medo-Persia, spiritual Greece, and spiritual Rome (whose deadly wound is healed).

Med avseende på Daniel kapitel två är hedendomen alla fyra rikena, från det bokstavliga Babylon till det bokstavliga Rom. Det andliga Babylon är påvedömet (huvudet av guld), och den trefaldiga föreningen av draken, vilddjuret och den falske profeten (det moderna Rom) representeras av den trefaldiga föreningen av det andliga Medo-Persien, det andliga Grekland och det andliga Rom (vars dödliga sår blir helat).

When Jesus referred to the “abomination of desolation, spoken of by Daniel the prophet,” he was identifying a specific “sign” that Christians must recognize in each of the three Rome’s. Pagan Rome, papal Rome and modern Rome all persecute God’s people. That persecution is represented prophetically as trampling down the sanctuary and host. Jesus provided a warning of the approach of that persecution for each of the three periods of persecutions. When the “sign” of Rome’s authority was placed within the sanctuary, the time to flee Jerusalem had arrived. Jesus was not using Daniel’s expression of the “abomination of desolation,” as a symbol of an earthly power, but as a symbol of the sign that Christians needed to recognize.

När Jesus hänvisade till ”förödelsens styggelse, om vilken är talat genom profeten Daniel”, identifierade han ett särskilt ”tecken” som de kristna måste känna igen i vart och ett av de tre Rom. Det hedniska Rom, det påvliga Rom och det moderna Rom förföljer alla Guds folk. Den förföljelsen framställs profetiskt som att helgedomen och hären trampas ned. Jesus gav en varning om att denna förföljelse närmade sig för var och en av de tre förföljelseperioderna. När ”tecknet” på Roms myndighet placerades i helgedomen, hade tiden att fly från Jerusalem kommit. Jesus använde inte Daniels uttryck ”förödelsens styggelse” som en symbol för en jordisk makt, utan som en symbol för det tecken som de kristna behövde känna igen.

> “Jesus declared to the listening disciples the judgments that were to fall upon apostate Israel, and especially the retributive vengeance that would come upon them for their rejection and crucifixion of the Messiah. Unmistakable signs would precede the awful climax. The dreaded hour would come suddenly and swiftly. And the Saviour warned His followers: ‘When ye therefore shall see the abomination of desolation, spoken of by Daniel the prophet, stand in the holy place, (whoso readeth, let him understand:) then let them which be in Judea flee into the mountains.’ Matthew 24:15, 16; Luke 21:20, 21. When the idolatrous standards of the Romans should be set up in the holy ground, which extended some furlongs outside the city walls, then the followers of Christ were to find safety in flight. When the warning sign should be seen, those who would escape must make no delay. Throughout the land of Judea, as well as in Jerusalem itself, the signal for flight must be immediately obeyed. He who chanced to be upon the housetop must not go down into his house, even to save his most valued treasures. Those who were working in the fields or vineyards must not take time to return for the outer garment laid aside while they should be toiling in the heat of the day. They must not hesitate a moment, lest they be involved in the general destruction.” The Great Controversy, 25.

> ”Jesus tillkännagav för de lyssnande lärjungarna de domar som skulle drabba det avfälliga Israel, och särskilt den vedergällande hämnd som skulle komma över dem för deras förkastande och korsfästelse av Messias. Omisskännliga tecken skulle föregå den fruktansvärda kulmen. Den fruktade stunden skulle komma plötsligt och hastigt. Och Frälsaren varnade sina efterföljare: ’När ni därför får se förödelsens styggelse, som omtalats genom profeten Daniel, stå på helig plats — den som läser må förstå — då må de som är i Judeen fly till bergen.’ Matteus 24:15, 16; Lukas 21:20, 21. När romarnas avgudiska standar skulle resas på den heliga marken, som sträckte sig några stadier utanför stadsmurarna, då skulle Kristi efterföljare finna säkerhet i flykten. När varningstecknet syntes, måste de som ville undkomma inte dröja. I hela Judeens land, liksom i Jerusalem självt, måste signalen till flykt omedelbart åtlydas. Den som råkade befinna sig på taket fick inte gå ner i sitt hus, inte ens för att rädda sina mest dyrbara ägodelar. De som arbetade på åkrarna eller i vingårdarna fick inte ta sig tid att vända tillbaka för att hämta den ytterklädnad som lagts åt sidan medan de arbetade i dagens hetta. De fick inte tveka ett ögonblick, så att de inte drogs med i den allmänna förödelsen.” The Great Controversy, 25.

In the passage Sister White identifies the “abomination of desolation,” as an “unmistakable sign,” that was represented by the “idolatrous standards of the Romans,” which they set “up in the holy ground” of the sanctuary. Jesus was not using the “abomination of desolation” to represent either power of pagan or papal Rome, but as a “sign.” When the “sign” was placed in the holy ground of the temple, the Christians were to flee from Jerusalem “lest they be involved in the general destruction.” Sister White goes further later on in the same passage and identifies that the prophecy of Christ that identified the destruction had more than one fulfillment.

I avsnittet identifierar syster White ”förödelsens styggelse” som ett ”omisskännligt tecken”, vilket representerades av ”romarnas avgudiska baner”, som de reste ”på helig mark” vid helgedomen. Jesus använde inte ”förödelsens styggelse” för att representera någon av det hedniska eller det påvliga Roms makter, utan som ett ”tecken”. När ”tecknet” sattes upp på templets heliga mark, skulle de kristna fly från Jerusalem ”så att de inte blev inbegripna i den allmänna förstörelsen”. Syster White går senare i samma avsnitt ännu längre och fastslår att Kristi profetia, som angav förstörelsen, hade mer än en uppfyllelse.

> “The Saviour’s prophecy concerning the visitation of judgments upon Jerusalem is to have another fulfillment, of which that terrible desolation was but a faint shadow. In the fate of the chosen city we may behold the doom of a world that has rejected God’s mercy and trampled upon His law. Dark are the records of human misery that earth has witnessed during its long centuries of crime. The heart sickens, and the mind grows faint in contemplation. Terrible have been the results of rejecting the authority of Heaven. But a scene yet darker is presented in the revelations of the future. The records of the past,—the long procession of tumults, conflicts, and revolutions, the ‘battle of the warrior … with confused noise, and garments rolled in blood’ (Isaiah 9:5),—what are these, in contrast with the terrors of that day when the restraining Spirit of God shall be wholly withdrawn from the wicked, no longer to hold in check the outburst of human passion and satanic wrath! The world will then behold, as never before, the results of Satan’s rule.

> ”Frälsarens profetia om hemsökelsen av domar över Jerusalem skall få ännu en uppfyllelse, av vilken denna fruktansvärda ödeläggelse endast var en svag skuggbild. I den utvalda stadens öde kan vi skåda den dom som väntar en värld som har förkastat Guds barmhärtighet och trampat på hans lag. Mörka är de vittnesbörd om mänskligt elände som jorden under sina långa århundraden av brott har bevittnat. Hjärtat mattas, och sinnet försvagas vid betraktelsen. Fruktansvärda har följderna varit av att förkasta himmelens myndighet. Men en ännu mörkare scen framställs i uppenbarelserna om framtiden. Det förgångnas vittnesbörd — det långa tåget av oroligheter, strider och revolutioner, ”krigarens stövlar i stridslarm och mantlar vältrade i blod” (Jesaja 9:5) — vad är dessa i jämförelse med den dagens fasor, då Guds återhållande Ande helt skall dras tillbaka från de ogudaktiga och inte längre tygla utbrottet av mänsklig lidelse och satanisk vrede! Då skall världen få skåda, som aldrig förr, följderna av Satans välde.

> “But in that day, as in the time of Jerusalem’s destruction, God’s people will be delivered, everyone that shall be found written among the living. Isaiah 4:3. Christ has declared that He will come the second time to gather His faithful ones to Himself: ‘Then shall all the tribes of the earth mourn, and they shall see the Son of man coming in the clouds of heaven with power and great glory. And He shall send His angels with a great sound of a trumpet, and they shall gather together His elect from the four winds, from one end of heaven to the other.’ Matthew 24:30, 31. Then shall they that obey not the gospel be consumed with the spirit of His mouth and be destroyed with the brightness of His coming. 2 Thessalonians 2:8. Like Israel of old the wicked destroy themselves; they fall by their iniquity. By a life of sin, they have placed themselves so out of harmony with God, their natures have become so debased with evil, that the manifestation of His glory is to them a consuming fire.

> ”Men på den dagen skall, såsom vid tiden för Jerusalems förstörelse, Guds folk bli räddat, var och en som finnes skriven bland de levande. Jesaja 4:3. Kristus har förklarat att Han skall komma en andra gång för att samla sina trogna till sig själv: ’Då skall jordens alla stammar jämra sig, och de skall få se Människosonen komma på himlens skyar med makt och stor härlighet. Och Han skall sända ut sina änglar med starkt basunljud, och de skall samla Hans utvalda från de fyra väderstrecken, från himlens ena ände till den andra.’ Matteus 24:30, 31. Då skall de som inte lyder evangeliet förtäras av Hans muns ande och förgöras genom glansen vid Hans ankomst. 2 Thessalonikerbrevet 2:8. Liksom Israel i forna dagar fördärvar de ogudaktiga sig själva; de faller genom sin missgärning. Genom ett liv i synd har de ställt sig så i disharmoni med Gud, deras naturer har blivit så förnedrade av det onda, att uppenbarelsen av Hans härlighet för dem är en förtärande eld.

> “Let men beware lest they neglect the lesson conveyed to them in the words of Christ. As He warned His disciples of Jerusalem’s destruction, giving them a sign of the approaching ruin, that they might make their escape; so He has warned the world of the day of final destruction and has given them tokens of its approach, that all who will may flee from the wrath to come. Jesus declares: ‘There shall be signs in the sun, and in the moon, and in the stars; and upon the earth distress of nations.’ Luke 21:25; Matthew 24:29; Mark 13:24–26; Revelation 6:12–17. Those who behold these harbingers of His coming are to ‘know that it is near, even at the doors.’ Matthew 24:33. ‘Watch ye therefore,’ are His words of admonition. Mark 13:35. They that heed the warning shall not be left in darkness, that that day should overtake them unawares. But to them that will not watch, ‘the day of the Lord so cometh as a thief in the night.’ 1 Thessalonians 5:2–5.” The Great Controversy, 36, 37.

> ”Människor må se till att de inte försummar den lärdom som förmedlas till dem i Kristi ord. Liksom han varnade sina lärjungar för Jerusalems förstörelse och gav dem ett tecken på den annalkande undergången, så att de kunde undkomma, så har han varnat världen för den slutliga förstörelsens dag och gett dem tecken på dess annalkande, så att alla som vill må fly undan den kommande vredesdomen. Jesus förklarar: ’Och tecken skola visa sig i solen och i månen och i stjärnorna; och på jorden skola folken gripas av ångest.’ Lukas 21:25; Matteus 24:29; Markus 13:24–26; Uppenbarelseboken 6:12–17. De som ser dessa förebud om hans ankomst skall ’veta, att han är nära, för dörren’. Matteus 24:33. ’Vaken därför’, är hans förmaningens ord. Markus 13:35. De som ger akt på varningen skall inte lämnas i mörker, så att den dagen överraskar dem oförberedda. Men för dem som inte vill vaka kommer ’Herrens dag såsom en tjuv om natten’. 1 Thessalonikerbrevet 5:2–5.” Den stora striden, 36, 37.

When Sister White wrote these words there was still to be a future fulfillment of the destruction of Jerusalem. The retributive judgment that is carried out against modern Rome (the dragon, the beast and the false prophet), at the end of the world represents the final fall of spiritual Babylon, but spiritual Babylon (the papacy) already fell once in 1798. The destruction of Jerusalem represents God’s retributive judgment upon an apostate church.

När syster White skrev dessa ord återstod ännu en framtida uppfyllelse av Jerusalems förstöring. Den vedergällande dom som verkställs över det moderna Rom (draken, vilddjuret och den falske profeten) vid världens slut representerar det slutliga fallet för det andliga Babylon, men det andliga Babylon (påvedömet) föll redan en gång år 1798. Jerusalems förstöring representerar Guds vedergällande dom över en avfällig kyrka.

The destruction of Jerusalem in the three and a half years from 66 AD to 70 AD typifies the destruction of God’s retributive judgment at the end of the world that is brought upon modern Rome (the dragon, the beast and the false prophet). The siege and destruction of Jerusalem, which was accomplished by paganism from 66 AD unto 70 AD, lasted exactly three and a half years.

Jerusalems förstöring under de tre och ett halvt åren från år 66 e.Kr. till år 70 e.Kr. är en förebild för den förgörande vedergällningsdom från Gud vid världens slut, som kommer över det moderna Rom (draken, vilddjuret och den falske profeten). Belägringen och förstöringen av Jerusalem, som fullbordades genom hedendomen från år 66 e.Kr. till år 70 e.Kr., varade exakt tre och ett halvt år.

The siege and destruction of spiritual Jerusalem which was accomplished by papalism lasted three and a half prophetic years, from 538 unto 1798. Those two illustrations typify the siege and destruction of Jerusalem in the “hour” of the Sunday law crisis that is brought about by modern Rome. The last of the three destructions of Jerusalem is reversed, as represented in the book of Daniel.

Belägringen och förstörelsen av det andliga Jerusalem, som fullbordades genom påvedömet, varade i tre och ett halvt profetiska år, från 538 till 1798. Dessa två illustrationer är förebilder för belägringen och förstörelsen av Jerusalem i den ”timme” av söndagslagskrisen som åstadkoms av det moderna Rom. Den sista av de tre förstörelserna av Jerusalem blir omvänd, såsom det framställs i Daniels bok.

The book of Daniel begins with Babylon conquering and destroying Jerusalem and it ends with Babylon’s destruction and Jerusalem’s victory. In each of the three battles, there was a sign given to Christians that informed them to flee from the coming warfare. In AD 66, it was when the armies of pagan Rome placed their standards (their battle flags) in the sacred ground of the sanctuary. In the year 538, it was when the “man of sin” was revealed, sitting in the temple of God (the Christian church), showing himself that he was God, when he passed a Sunday law at the Counsel of Orleans in that year. Sunday enforcement is what the papacy identifies as the proof of their authority over the Christian world, for they argue (correctly) that there is no support for Sunday worship in God’s Word, and the fact that they instituted Sunday as the day of worship in Christianity is proof that the authority of their pagan traditions and customs are above the Bible.

Daniels bok börjar med att Babylon erövrar och förstör Jerusalem, och den slutar med Babylons undergång och Jerusalems seger. I vart och ett av de tre slagen gavs ett tecken åt de kristna som underrättade dem om att fly från det kommande kriget. År 66 e.Kr. var det när det hedniska Roms härar placerade sina standar (sina stridsfanor) på helgedomens heliga mark. År 538 var det när ”syndens människa” blev uppenbarad, sittande i Guds tempel (den kristna kyrkan) och utgav sig för att vara Gud, när han det året genomdrev en söndagslag vid konciliet i Orléans. Tvingande söndagsfirande är det som påvedömet identifierar som beviset på sin myndighet över den kristna världen, ty de hävdar (med rätta) att det inte finns något stöd för söndagsdyrkan i Guds Ord, och det faktum att de införde söndagen som gudstjänstdag i kristendomen är ett bevis på att deras hedniska traditioners och sedvänjors auktoritet står över Bibeln.

In the year 538, Christians were to separate from the Roman church, not simply because it was not truly a Christian church, but also because the sign of papal authority had been placed in the sacred grounds of God’s church. Sister White identifies the separation process of that history that began the period when God’s church fled into the wilderness for twelve hundred and sixty years.

År 538 skulle de kristna skilja sig från den romerska kyrkan, inte enbart därför att den inte i sanning var en kristen kyrka, utan också därför att tecknet på den påvliga makten hade uppställts på Guds kyrkas heliga plats. Syster White identifierar den skilsmässo- eller avskiljningsprocess i denna historia som inledde den period då Guds kyrka flydde ut i öknen under ett tusen två hundra sextio år.

> “But there is no union between the Prince of light and the prince of darkness, and there can be no union between their followers. When Christians consented to unite with those who were but half converted from paganism, they entered upon a path which led further and further from the truth. Satan exulted that he had succeeded in deceiving so large a number of the followers of Christ. He then brought his power to bear more fully upon these, and inspired them to persecute those who remained true to God. None understood so well how to oppose the true Christian faith as did those who had once been its defenders; and these apostate Christians, uniting with their half-pagan companions, directed their warfare against the most essential features of the doctrines of Christ.

> ”Men det finns ingen förening mellan ljusets Furste och mörkrets furste, och det kan inte heller finnas någon förening mellan deras efterföljare. När de kristna gick med på att förena sig med dem som endast var halvt omvända från hedendomen, slog de in på en väg som ledde dem allt längre bort från sanningen. Satan jublade över att han hade lyckats bedra så stort ett antal av Kristi efterföljare. Därefter lät han sin makt verka ännu starkare på dessa och ingav dem att förfölja dem som förblev trogna Gud. Ingen förstod så väl hur man skulle bekämpa den sanna kristna tron som de som en gång hade varit dess försvarare; och dessa avfälliga kristna, som förenade sig med sina halvt hedniska följeslagare, riktade sin kamp mot de mest väsentliga dragen i Kristi lära.

> “It required a desperate struggle for those who would be faithful to stand firm against the deceptions and abominations which were disguised in sacerdotal garments and introduced into the church. The Bible was not accepted as the standard of faith. The doctrine of religious freedom was termed heresy, and its upholders were hated and proscribed.

> Det krävdes en förtvivlad kamp för att de som ville vara trogna skulle stå fasta mot de bedrägerier och styggelser som var förklädda i prästerliga skrudar och införda i kyrkan. Bibeln godtogs inte som trons rättesnöre. Läran om religionsfrihet betecknades som kätteri, och dess förespråkare blev hatade och förföljda.

> “After a long and severe conflict, the faithful few decided to dissolve all union with the apostate church if she still refused to free herself from falsehood and idolatry. They saw that separation was an absolute necessity if they would obey the word of God. They dared not tolerate errors fatal to their own souls, and set an example which would imperil the faith of their children and children’s children. To secure peace and unity they were ready to make any concession consistent with fidelity to God; but they felt that even peace would be too dearly purchased at the sacrifice of principle. If unity could be secured only by the compromise of truth and righteousness, then let there be difference, and even war.” The Great Controversy, 45.

> ”Efter en lång och svår kamp beslöt de trogna få att upplösa all gemenskap med den avfälliga kyrkan, om hon fortfarande vägrade att frigöra sig från falskhet och avgudadyrkan. De insåg att skilsmässa var en absolut nödvändighet, om de skulle lyda Guds ord. De vågade inte tolerera villfarelser som var ödesdigra för deras egna själar och ge ett exempel som skulle äventyra tron hos deras barn och barnbarn. För att trygga fred och enhet var de beredda att göra varje eftergift som var förenlig med trohet mot Gud; men de kände att till och med freden skulle köpas till ett alltför högt pris, om den vanns genom att offra principen. Om enhet kunde tryggas endast genom kompromiss med sanning och rättfärdighet, då må det bli splittring, ja, till och med krig.” The Great Controversy, 45.

We will continue these thoughts in the next article.

Vi kommer att fortsätta dessa tankar i nästa artikel.

> “Eternity stretches before us. The curtain is about to be lifted. We who occupy this solemn, responsible position, what are we doing, what are we thinking about, that we cling to our selfish love of ease, while souls are perishing around us? Have our hearts become utterly callous? Cannot we feel or understand that we have a work to do for the salvation of others? Brethren, are you of the class who having eyes see not, and having ears hear not? Is it in vain that God has given you a knowledge of His will? Is it in vain that He has sent you warning after warning? Do you believe the declarations of eternal truth concerning what is about to come upon the earth, do you believe that God’s judgments are hanging over the people, and can you still sit at ease, indolent, careless, pleasure loving?

> ”Evigheten sträcker sig framför oss. Förhänget är i begrepp att lyftas. Vi som intar denna högtidliga, ansvarsfyllda ställning, vad gör vi, vad tänker vi på, eftersom vi håller fast vid vår själviska kärlek till bekvämlighet, medan själar går förlorade omkring oss? Har våra hjärtan blivit fullständigt förhärdade? Kan vi inte känna eller förstå att vi har ett verk att utföra för andras frälsning? Bröder, tillhör ni den skara som, fastän de har ögon, inte ser, och fastän de har öron, inte hör? Är det förgäves som Gud har gett er kunskap om sin vilja? Är det förgäves som han har sänt er varning efter varning? Tror ni på den eviga sanningens utsagor om det som snart skall komma över jorden, tror ni att Guds domar hänger över människorna, och kan ni ändå sitta i ro, lättjefulla, likgiltiga, nöjeslystna?”

> “It is no time now for God’s people to be fixing their affections or laying up their treasure in the world. The time is not far distant, when, like the early disciples, we shall be forced to seek a refuge in desolate and solitary places. As the siege of Jerusalem by the Roman armies was the signal for flight to the Judean Christians, so the assumption of power on the part of our nation in the decree enforcing the papal sabbath will be a warning to us. It will then be time to leave the large cities, preparatory to leaving the smaller ones for retired homes in secluded places among the mountains. And now, instead of seeking expensive dwellings here, we should be preparing to move to a better country, even a heavenly. Instead of spending our means in self-gratification, we should be studying to economize. Every talent lent of God should be used to His glory in giving the warning to the world. God has a work for His colaborers to do in the cities. Our missions must be sustained; new missions must be opened. To carry forward this work successfully will require no small outlay. Houses of worship are needed, where the people may be invited to hear the truths for this time. For this very purpose, God has entrusted a capital to His stewards. Let not your property be tied up in worldly enterprises, so that this work shall be hindered. Get your means where you can handle it for the benefit of the cause of God. Send your treasures before you into heaven.” Testimonies, volume 5, 464.

> ”Det är nu inte tid för Guds folk att fästa sina hjärtan vid världen eller samla sina skatter där. Tiden är inte långt borta då vi, liksom de första lärjungarna, kommer att tvingas söka en tillflykt på ödsliga och ensliga platser. Såsom Jerusalems belägring av de romerska härarna var signalen till flykt för de kristna i Judeen, så kommer maktövertagandet från vår nations sida i det dekret som påbjuder den påvliga sabbaten att vara en varning för oss. Då blir det tid att lämna de stora städerna, som en förberedelse för att lämna även de mindre och bosätta sig i avskilda hem på ensliga platser bland bergen. Och nu, i stället för att söka kostsamma bostäder här, borde vi förbereda oss för att flytta till ett bättre land, ja, ett himmelskt. I stället för att använda våra medel till självtillfredsställelse borde vi lära oss att hushålla. Varje talent som Gud har anförtrott oss som lån bör användas till hans ära genom att varningen ges åt världen. Gud har ett verk för sina medarbetare att utföra i städerna. Våra missioner måste upprätthållas; nya missioner måste öppnas. För att framgångsrikt föra detta verk vidare krävs inga obetydliga utgifter. Gudstjänstlokaler behövs, där människor kan inbjudas att höra de sanningar som är för denna tid. Just för detta ändamål har Gud anförtrott ett kapital åt sina förvaltare. Låt inte er egendom bindas i världsliga företag, så att detta verk hindras. Gör era medel tillgängliga där ni kan förfoga över dem till gagn för Guds sak. Sänd era skatter före er till himlen.” Testimonies, band 5, 464.

Back to Articles