Article

# Elijah - Number Twelve

Elia – Nummer tolv

Every valley shall be exalted

Varje dal skall upphöjas

Author

Jeff Pippenger

Published

October 17, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

We are still addressing Elijah as a prophetic symbol. Elijah proclaimed to Ahab that there would not be rain, except at his word for three years.

Vi behandlar fortfarande Elia som en profetisk symbol. Elia förkunnade för Ahab att det inte skulle komma något regn under tre år, utom på hans ord.

> And Elijah the Tishbite, who was of the inhabitants of Gilead, said unto Ahab, As the Lord God of Israel liveth, before whom I stand, there shall not be dew nor rain these years, but according to my word. 1 Kings 17:1.

> Och Elia, tishbiten, en av Gileads invånare, sade till Ahab: Så sant HERREN, Israels Gud, lever, inför vars ansikte jag står: under dessa år skall varken dagg eller regn falla, utom på mitt ord. 1 Kung. 17:1.

Christ informs us in the book of Luke, that the three years was actually three and a half years.

Kristus underrättar oss i Lukasevangeliet om att de tre åren i själva verket var tre och ett halvt år.

> An he said, Verily, I say unto you, No prophet is accepted in his own country. But I tell you of a truth, many widows were in Israel in the days of Elias, when the heaven was shut up three years and six months, when great famine was throughout all the land; But unto none of them was Elias sent, save unto Sarepta, a city of Sidon, unto a woman that was a widow. Luke 4:24–26.

> Och han sade: Sannerligen säger jag er: Ingen profet blir erkänd i sitt eget hemland. Men i sanning säger jag er: Det fanns många änkor i Israel på Elias tid, när himlen var tillsluten i tre år och sex månader, då en svår hungersnöd rådde över hela landet. Men till ingen av dem blev Elias sänd, utan endast till Sarefat i Sidons land, till en kvinna som var änka. Lukas 4:24–26.

The three and a half years took place in the time of Ahab and Jezebel, thus identifying the three and a half prophetic years from 538 until 1798, when the papacy, represented as Jezebel in the church of Thyatira, ruled during the Dark Ages.

De tre och ett halvt åren ägde rum på Ahabs och Isebels tid och identifierar således de tre och ett halvt profetiska åren från 538 till 1798, då påvedömet, framställt som Isebel i församlingen i Tyatira, härskade under den mörka medeltiden.

> Notwithstanding I have a few things against thee, because thou sufferest that woman Jezebel, which calleth herself a prophetess, to teach and to seduce my servants to commit fornication, and to eat things sacrificed unto idols. And I gave her space to repent of her fornication; and she repented not. Behold, I will cast her into a bed, and them that commit adultery with her into great tribulation, except they repent of their deeds. And I will kill her children with death; and all the churches shall know that I am he which searcheth the reins and hearts: and I will give unto every one of you according to your works. Revelation 2:20–23.

> Men jag har något emot dig: att du tillåter den kvinnan Isebel, som kallar sig profetissa, att undervisa och förföra mina tjänare till att bedriva otukt och äta sådant som offrats åt avgudar. Och jag gav henne tid att omvända sig från sin otukt, men hon omvände sig inte. Se, jag skall kasta henne på sjukbädd, och dem som begår äktenskapsbrott med henne i stor vedermöda, om de inte omvänder sig från sina gärningar. Och hennes barn skall jag döda med döden; och alla församlingarna skall inse att jag är den som rannsakar njurar och hjärtan. Och jag skall ge åt var och en av er efter era gärningar. Uppenbarelseboken 2:20–23.

Jezebel’s “space to repent” was three and a half years in the days of Elijah, and three and a half prophetic years from 538 until 1798 in the Dark Ages of papal persecution. The punishment of Jezebel and the kings of Europe who committed fornication with her, was to be cast into a bed of tribulation and the death of her children. There were faithful souls during the Dark Ages, that had also been cast into a bed of tribulation, but they would live. When cast into the bed of tribulation, the outcome of life for the faithful or death for the unfaithful was based upon their “works.” The faithful’s bed of tribulation, produced patience and life. Their bed of tribulation would cease towards the end of the three and a half years, just before Elijah left Sarepta to command Ahab to call all Israel to Mount Carmel.

Jezebels ”tid att omvända sig” var tre och ett halvt år på Elias dagar, och tre och ett halvt profetiska år från 538 till 1798 under den mörka tidsåldern av påvlig förföljelse. Straffet över Jezebel och Europas kungar som bedrev otukt med henne var att kastas i en bädd av vedermöda och hennes barns död. Det fanns trogna själar under den mörka tidsåldern, som också hade kastats i en bädd av vedermöda, men de skulle leva. När de kastades i vedermödans bädd, var utgången — liv för de trogna eller död för de otrogna — grundad på deras ”gärningar”. De trognas bädd av vedermöda frambringade tålamod och liv. Deras bädd av vedermöda skulle upphöra mot slutet av de tre och ett halvt åren, strax innan Elia lämnade Sarepta för att befalla Ahab att kalla hela Israel till berget Karmel.

> “The persecution of the church did not continue throughout the entire period of the 1260 years. God in mercy to His people cut short the time of their fiery trial. In foretelling the ‘great tribulation’ to befall the church, the Saviour said: ‘Except those days should be shortened, there should no flesh be saved: but for the elect’s sake those days shall be shortened.’ Matthew 24:22. Through the influence of the Reformation the persecution was brought to an end prior to 1798.” The Great Controversy, 266, 267.

> ”Förföljelsen av kyrkan fortgick inte under hela perioden av de 1260 åren. Gud förkortade i barmhärtighet mot sitt folk tiden för deras brinnande prövning. När Frälsaren förutsade den ”stora vedermödan” som skulle drabba kyrkan, sade han: ”Och om den tiden inte förkortades, skulle ingen människa bli frälst. Men för de utvaldas skull skall den tiden förkortas.” Matteus 24:22. Genom reformationens inflytande upphörde förföljelsen före 1798.” The Great Controversy, 266, 267.

The judgment of the “bed of tribulation” for the papacy would “kill her children with death,” but the judgment of the “bed of tribulation” contained a promise of life for those whose works demonstrated their faithfulness, as illustrated in the death of the widow of Sarepta’s son.

Domen av ”vedermödans bädd” över påvedömet skulle ”döda hennes barn med döden”, men domen av ”vedermödans bädd” innehöll ett löfte om liv för dem vilkas gärningar visade deras trofasthet, såsom detta åskådliggörs i änkan i Sareptas sons död.

> And it came to pass after these things, that the son of the woman, the mistress of the house, fell sick; and his sickness was so sore, that there was no breath left in him. And she said unto Elijah, What have I to do with thee, O thou man of God? art thou come unto me to call my sin to remembrance, and to slay my son? And he said unto her, Give me thy son. And he took him out of her bosom, and carried him up into a loft, where he abode, and laid him upon his own bed. And he cried unto the Lord, and said, O Lord my God, hast thou also brought evil upon the widow with whom I sojourn, by slaying her son? And he stretched himself upon the child three times, and cried unto the Lord, and said, O Lord my God, I pray thee, let this child’s soul come into him again. And the Lord heard the voice of Elijah; and the soul of the child came into him again, and he revived. And Elijah took the child, and brought him down out of the chamber into the house, and delivered him unto his mother: and Elijah said, See, thy son liveth. And the woman said to Elijah, Now by this I know that thou art a man of God, and that the word of the Lord in thy mouth is truth. 1 Kings 17:17–24.

> Och det hände sig efter dessa händelser att sonen till kvinnan, husets värdinna, blev sjuk; och hans sjukdom blev så svår att ingen andedräkt blev kvar i honom. Då sade hon till Elia: Vad har jag med dig att göra, du Guds man? Har du kommit till mig för att påminna om min synd och döda min son? Han sade till henne: Ge mig din son. Och han tog honom ur hennes famn och bar honom upp till rummet där han bodde och lade honom på sin egen bädd. Och han ropade till Herren och sade: Herre, min Gud, har du också låtit olycka drabba änkan hos vilken jag vistas genom att döda hennes son? Och han sträckte ut sig över barnet tre gånger och ropade till Herren och sade: Herre, min Gud, jag ber dig, låt detta barns själ komma tillbaka in i honom. Och Herren hörde Elias röst; och barnets själ kom tillbaka in i honom, och han fick liv igen. Och Elia tog barnet och bar honom ner från kammaren in i huset och gav honom åt hans mor; och Elia sade: Se, din son lever. Då sade kvinnan till Elia: Nu vet jag genom detta att du är en Guds man och att Herrens ord i din mun är sanning. 1 Kung 17:17–24.

The widow recognized that Elijah was “a man of God,” for “the word of the Lord” that brought her child back to life, was the word “truth.” The three-step process of Elijah stretching himself upon the widow’s son was understood by the widow as the “word” in Elijah’s mouth as “truth.” The Hebrew word ‘emeth,’ is translated in the passage as “truth,” and represents the creative power of Alpha and Omega. It is the Hebrew word created by the first, thirteenth and last letter of the Hebrew alphabet, and represents the Power who can bring the dead back to life.

Änkan insåg att Elia var ”en gudsman”, ty ”Herrens ord”, som förde hennes barn tillbaka till livet, var ordet ”sanning”. Den process i tre steg varigenom Elia sträckte sig ut över änkans son uppfattades av änkan som att ”ordet” i Elias mun var ”sanning”. Det hebreiska ordet ’emeth’ översätts i detta avsnitt med ”sanning” och representerar Alfa och Omegas skapande kraft. Det är det hebreiska ord som bildas av den första, trettonde och sista bokstaven i det hebreiska alfabetet och representerar den Makt som kan föra de döda tillbaka till livet.

The faithful, just as the unfaithful in the “space” of probationary time represented by the three and a half years, received the judgment of a “bed of tribulation.” Death was the outcome for the children of the class that followed the whore who committed fornication and taught the doctrines of paganism. Life was given to the other class who followed the directions of Elijah, and believed the Word of “truth.”

De trogna mottog, liksom de otrogna, i det ”utrymme” av prövotid som representeras av de tre och ett halvt åren, domen av en ”bädd av vedermöda”. Döden blev följden för barnen till den klass som följde skökan, hon som begick otukt och lärde ut hedendomens läror. Liv gavs åt den andra klassen, som följde Elias anvisningar och trodde ”sanningens” ord.

The widow had followed Elijah’s command to fetch him some water and give him some bread, and her obedience to the prophet’s word represents the faithful in the Dark Ages of Thyatira. (It is worth noting that when Elijah commands the widow to first feed him, and thereafter feed her son and herself that what is represented is that Elijah is the first to receive the food to eat. He is first to receive the message, and thereafter the church.) We are informed that the works of the faithful, were greater at the end than the beginning.

Änkan hade följt Elias befallning att hämta honom vatten och ge honom bröd, och hennes lydnad mot profetens ord representerar de trogna under Thyatiras mörka tidsåldrar. (Det är värt att notera att när Elia befaller änkan att först ge honom att äta och därefter ge sin son och sig själv, så är det som representeras att Elia är den förste som får maten att äta. Han är den förste att ta emot budskapet, och därefter församlingen.) Vi får veta att de trognas gärningar var större vid slutet än vid början.

> And unto the angel of the church in Thyatira write; These things saith the Son of God, who hath his eyes like unto a flame of fire, and his feet are like fine brass; I know thy works, and charity, and service, and faith, and thy patience, and thy works; and the last to be more than the first. Revelation 2:18, 19.

> Och skriv till ängeln för församlingen i Thyatira: Så säger Guds Son, han som har ögon såsom en eldslåga och fötter lika glänsande malm: Jag känner dina gärningar och din kärlek och din tjänst och din tro och ditt tålamod och dina gärningar, och att de sista är fler än de första. Uppenbarelseboken 2:18, 19.

The faithful manifested good “works” during the “space” the papacy was given to repent, but their works at the last were “more than the first.” As the “space” was ending, Christ sent the morning star of the reformation, who began the work of no longer suffering the papacy, who taught the church to “commit fornication, and eat things sacrificed unto idols.”

De trogna uppenbarade goda ”gärningar” under den ”tid” påvedömet gavs till att omvända sig, men deras gärningar var i det sista ”fler än de första”. När denna ”tid” gick mot sitt slut, sände Kristus reformationens morgonstjärna, som påbörjade verket att inte längre tåla påvedömet, vilket lärde kyrkan att ”begå otukt och äta avgudaoffer”.

> And he that overcometh, and keepeth my works unto the end, to him will I give power over the nations: And he shall rule them with a rod of iron; as the vessels of a potter shall they be broken to shivers: even as I received of my Father. And I will give him the morning star. He that hath an ear, let him hear what the Spirit saith unto the churches. Revelation 2:26–29.

> Och den som segrar och bevarar mina gärningar intill slutet, åt honom skall jag ge makt över folken. Och han skall styra dem med en järnstav; såsom en krukmakares kärl skall de krossas till skärvor: liksom jag har fått det av min Fader. Och jag skall ge honom morgonstjärnan. Den som har öron, han höre vad Anden säger till församlingarna. Uppenbarelseboken 2:26–29.

Christ had “a few things against” the faithful at the beginning of the “space” given the papacy to repent, for they had allowed Jezebel “which calleth herself a prophetess, to teach and to seduce my servants to commit fornication, and to eat things sacrificed unto idols.” But at the end of the “space” the faithful would cease to suffer the papacy to continue her seductions.

Kristus hade ”något emot” de trogna i början av den ”tidrymd” som påvedömet gavs för att omvända sig, ty de hade tillåtit Isebel, ”som kallar sig profetissa, att undervisa och förföra mina tjänare till att bedriva otukt och äta sådant som offrats åt avgudar.” Men vid slutet av ”tidrymden” skulle de trogna upphöra att tillåta påvedömet att fortsätta sina förförelser.

> “In the fourteenth century arose in England the ‘morning star of the Reformation.’ John Wycliffe was the herald of reform, not for England alone, but for all Christendom. The great protest against Rome which it was permitted him to utter was never to be silenced. That protest opened the struggle which was to result in the emancipation of individuals, of churches, and of nations.” The Great Controversy, 80.

> ”Under det fjortonde århundradet trädde i England fram reformationens ’morgonstjärna’. John Wycliffe var reformens härold, inte endast för England utan för hela kristenheten. Den stora protesten mot Rom som det blev honom förunnat att uttala skulle aldrig tystas. Den protesten inledde den kamp som skulle leda till enskilda människors, kyrkors och nationers frigörelse.” The Great Controversy, 80.

The food God’s servants eat, is the doctrines or message they receive. Fornication is the church employing state power to accomplish the enforcement of her idolatrous doctrines. In the “space” Jezebel was given to repent, the church fled into the wilderness for protection.

Den föda som Guds tjänare äter är de läror eller det budskap de tar emot. Otukt är kyrkans bruk av statsmakten för att genomdriva verkställandet av sina avgudadyrkande läror. Under den ”tid” som Jesebel gavs att omvända sig, flydde kyrkan ut i öknen för att finna skydd.

> And the woman fled into the wilderness, where she hath a place prepared of God, that they should feed her there a thousand two hundred and threescore days…. And to the woman were given two wings of a great eagle, that she might fly into the wilderness, into her place, where she is nourished for a time, and times, and half a time, from the face of the serpent. And the serpent cast out of his mouth water as a flood after the woman, that he might cause her to be carried away of the flood. And the earth helped the woman, and the earth opened her mouth, and swallowed up the flood which the dragon cast out of his mouth. Revelation 12:6, 14–16.

> Och kvinnan flydde ut i öknen, där hon har en plats som Gud har berett åt henne, för att man där skulle nära henne i ettusen tvåhundrasextio dagar…. Och åt kvinnan gavs den stora örnens två vingar, för att hon skulle flyga ut i öknen till sin plats, där hon får sin näring en tid och tider och en halv tid, undan ormens ansikte. Och ormen sprutade ur sin mun vatten som en flod efter kvinnan, för att få henne bortförd av floden. Men jorden hjälpte kvinnan, och jorden öppnade sin mun och uppslukade floden som draken hade sprutat ur sin mun. Uppenbarelseboken 12:6, 14–16.

During the time of persecution of Jezebel and Ahab, Obadiah represented the protection that was provided by the wilderness in the time of the papal rule.

Under den tid då Isebel och Ahab förföljde Guds folk representerade Obadja det beskydd som öknen gav under den påvliga maktens tid.

> And Ahab called Obadiah, which was the governor of his house. (Now Obadiah feared the Lord greatly: For it was so, when Jezebel cut off the prophets of the Lord, that Obadiah took an hundred prophets, and hid them by fifty in a cave, and fed them with bread and water.) 1 Kings 18:3, 4.

> Och Ahab kallade till sig Obadja, som var föreståndare för hans hus. (Obadja fruktade nu Herren mycket. Ty när Isebel utrotade Herrens profeter, tog Obadja hundra profeter och gömde dem, femtio i var grotta, och försåg dem med bröd och vatten.) 1 Kung. 18:3, 4.

Obadiah’s work of hiding the prophets by fifty in caves is the symbol of the place in the wilderness that was prepared by God to feed the faithful, who refused to eat the doctrines of the papacy and who also refused to accept the unholy relationship represented by her fornication with the kings of Europe. The space of time that Elijah had been directed to the widow of Sarepta for food and protection from Jezebel and Ahab, was the space of time the church fled into the wilderness, and the place prepared for them by God was represented by the work of Obadiah.

Obadjas verk att gömma profeterna femtio och femtio i grottor är symbolen för den plats i öknen som Gud hade berett för att ge föda åt de trogna, vilka vägrade att äta påvedömets läror och som också vägrade att godta det oheliga förhållande som representerades av hennes otukt med Europas kungar. Den tidsrymd under vilken Elia hade blivit hänvisad till änkan i Sarepta för föda och beskydd mot Isebel och Ahab, var den tidsrymd då församlingen flydde ut i öknen, och den plats som Gud hade berett för dem representerades av Obadjas verk.

Elijah’s place of hiding in Sarepta, called “Zarephath” in the Hebrew, means purification. When the space given Jezebel to repent ended, Elijah went to Obadiah and summoned Ahab to call all Israel to Carmel.

Elias gömställe i Sarepta, som på hebreiska kallas ”Zarefat”, betyder rening. När den tid som Isebel hade fått till omvändelse var ute, gick Elia till Obadja och lät kalla Ahab att sammankalla hela Israel till Karmel.

> And as Obadiah was in the way, behold, Elijah met him: and he knew him, and fell on his face, and said, Art thou that my lord Elijah? And he answered him, I am: go, tell thy lord, Behold, Elijah is here. 1 Kings 18:17, 18.

> Och medan Obadja var på vägen, se, då mötte Elia honom; och han kände igen honom och föll ned på sitt ansikte och sade: Är det du, min herre Elia? Och han svarade honom: Det är jag; gå och säg till din herre: Se, Elia är här. 1 Kungaboken 18:17, 18.

Elijah’s time with the widow of Sarepta symbolizes the Dark Ages. In the narrative of Elijah and the widow, she was gathering two sticks, for she was about to die. A widow in prophecy is a church, and she represented the church in the wilderness that was about to die.

Elias tid hos änkan i Sarefat symboliserar den mörka medeltiden. I berättelsen om Elia och änkan samlade hon ihop två vedträn, ty hon stod i begrepp att dö. En änka är i profetian en församling, och hon representerade församlingen i öknen som stod i begrepp att dö.

> And unto the angel of the church in Sardis write; These things saith he that hath the seven Spirits of God, and the seven stars; I know thy works, that thou hast a name that thou livest, and art dead. Be watchful, and strengthen the things which remain, that are ready to die: for I have not found thy works perfect before God. Revelation 3:1, 2.

> Och skriv till ängeln för församlingen i Sardes: Så säger han som har Guds sju andar och de sju stjärnorna: Jag känner dina gärningar; du har namn om dig att du lever, men du är död. Vakna upp och styrk det som återstår, det som var nära att dö; ty jag har inte funnit dina gärningar fullkomliga inför Gud. Uppenbarelseboken 3:1, 2.

She was “gathering two sticks”, and preparing for her death when Elijah interrupts her.

Hon höll på att ”samla ihop två pinnar” och förbereda sig för sin död när Elia avbröt henne.

> And the word of the Lord came unto him, saying, Arise, get thee to Zarephath, which belongeth to Zidon, and dwell there: behold, I have commanded a widow woman there to sustain thee. So he arose and went to Zarephath. And when he came to the gate of the city, behold, the widow woman was there gathering of sticks: and he called to her, and said, Fetch me, I pray thee, a little water in a vessel, that I may drink. And as she was going to fetch it, he called to her, and said, Bring me, I pray thee, a morsel of bread in thine hand. And she said, As the Lord thy God liveth, I have not a cake, but an handful of meal in a barrel, and a little oil in a cruse: and, behold, I am gathering two sticks, that I may go in and dress it for me and my son, that we may eat it, and die. 1 Kings 17:8–12.

> Och Herrens ord kom till honom och sade: Stå upp och bege dig till Sarefat, som hör till Sidon, och stanna där. Se, jag har befallt en änka där att sörja för dig. Då stod han upp och gick till Sarefat. När han kom till stadens port, se, då var änkan där och samlade ved. Och han ropade till henne och sade: Hämta mig, jag ber dig, litet vatten i ett kärl, så att jag får dricka. När hon gick för att hämta det, ropade han efter henne och sade: Ta med dig, jag ber dig, en bit bröd i din hand. Men hon sade: Så sant Herren, din Gud, lever, jag har inte en kaka, utan endast en handfull mjöl i krukan och litet olja i flaskan. Och se, jag håller på att samla ihop två vedträn, för att gå in och tillreda det åt mig och min son, så att vi kan äta det och sedan dö. 1 Kungaboken 17:8–12.

The widow of Sarepta was gathering “two sticks.” The widow represents the faithful in the time of Jezebel. Her son represents those during the history of Thyatira that died with the promise of being resurrected in the first resurrection.

Änkan i Sarefat samlade ”två vedträn”. Änkan representerar de trogna i Isebels tid. Hennes son representerar dem som under Tyatiras historia dog med löftet om att bli uppväckta i den första uppståndelsen.

> And I saw thrones, and they sat upon them, and judgment was given unto them: and I saw the souls of them that were beheaded for the witness of Jesus, and for the word of God, and which had not worshipped the beast, neither his image, neither had received his mark upon their foreheads, or in their hands; and they lived and reigned with Christ a thousand years. But the rest of the dead lived not again until the thousand years were finished. This is the first resurrection. Blessed and holy is he that hath part in the first resurrection: on such the second death hath no power, but they shall be priests of God and of Christ, and shall reign with him a thousand years. Revelation 20:4–6.

> Och jag såg troner, och de satte sig på dem, och dom gavs åt dem; och jag såg själarna av dem som hade blivit halshuggna för Jesu vittnesbörds skull och för Guds ords skull, och som inte hade tillbett vilddjuret eller dess bild och inte heller tagit emot dess märke på sina pannor eller på sina händer; och de blev levande och regerade med Kristus i tusen år. Men de övriga döda blev inte levande igen förrän de tusen åren hade fullbordats. Detta är den första uppståndelsen. Salig och helig är den som har del i den första uppståndelsen: över dem har den andra döden ingen makt, utan de skall vara Guds och Kristi präster och skall regera med honom i tusen år. Uppenbarelseboken 20:4–6.

The widow also represents the few in Sardis, that were worthy and given white garments.

Änkan representerar också de få i Sardes som var värdiga och fick vita kläder.

> Thou hast a few names even in Sardis which have not defiled their garments; and they shall walk with me in white: for they are worthy. He that overcometh, the same shall be clothed in white raiment; and I will not blot out his name out of the book of life, but I will confess his name before my Father, and before his angels. Revelation 3:4, 5.

> Du har några få namn även i Sardes som inte har fläckat sina kläder; och de skall vandra med mig i vitt, ty de är värdiga. Den som segrar skall så bli klädd i vita kläder; och jag skall aldrig stryka ut hans namn ur livets bok, utan jag skall kännas vid hans namn inför min Fader och inför hans änglar. Uppenbarelseboken 3:4, 5.

Those in the fourth church of Thyatira, who faithfully died, represented by the widow’s son, were given white garments in the fifth seal.

De som tillhörde den fjärde församlingen i Tyatira, vilka troget dog och representeras av änkans son, fick vita kläder i det femte inseglet.

> And when he had opened the fifth seal, I saw under the altar the souls of them that were slain for the word of God, and for the testimony which they held: And they cried with a loud voice, saying, How long, O Lord, holy and true, dost thou not judge and avenge our blood on them that dwell on the earth? And white robes were given unto every one of them; and it was said unto them, that they should rest yet for a little season, until their fellowservants also and their brethren, that should be killed as they were, should be fulfilled. Revelation 6:9–11.

> Och när han hade öppnat det femte sigillet, såg jag under altaret deras själar som hade blivit dödade för Guds ords skull och för det vittnesbörds skull som de höll fast vid. Och de ropade med hög röst och sade: Hur länge, Herre, du helige och sanne, dröjer du med att döma och utkräva vårt blod av dem som bor på jorden? Och åt var och en av dem gavs vita kläder; och det sades till dem att de ännu en liten tid skulle vila, till dess att också deras medtjänare och deras bröder, som skulle dödas såsom de, hade blivit fulltaliga. Uppenbarelseboken 6:9–11.

The martyrs of the Dark Ages were given white robes, and were told to rest in their graves, until another group of papal martyrs were to be killed, as they had been killed. They had been murdered by the papacy during the space of three and a half years, and they were promised that the papacy would ultimately be judged, but not until a second group of papal martyrs were to be murdered, during the soon-coming Sunday law crisis. Sister White connects the martyrs’ request for judgment upon the papacy, with two passages in the book of Revelation.

Mörka tidsålderns martyrer fick vita kläder och blev tillsagda att vila i sina gravar, till dess att en annan grupp påvedömets martyrer skulle dödas, såsom de hade dödats. De hade blivit mördade av påvedömet under en period av tre och ett halvt år, och de fick löftet att påvedömet slutligen skulle dömas, men inte förrän en andra grupp av påvedömets martyrer skulle mördas under den snart annalkande söndagslagskrisen. Syster White förbinder martyrernas begäran om dom över påvedömet med två avsnitt i Uppenbarelseboken.

> “When the fifth seal was opened, John the Revelator in vision saw beneath the altar the company that were slain for the Word of God and the testimony of Jesus Christ. After this came the scenes described in the eighteenth of Revelation, when those who are faithful and true are called out from Babylon. [Revelation 18:1–5, quoted.]” Manuscript Releases, volume 20, 14.

> ”När det femte sigillet öppnades, såg Johannes uppenbararen i en syn under altaret den skara som hade blivit dödad för Guds ords och Jesu Kristi vittnesbörds skull. Därefter följde de scener som beskrivs i Uppenbarelsebokens artonde kapitel, då de som är trofasta och sanna kallas ut från Babylon. [Uppenbarelseboken 18:1–5, citerat.]” Manuscript Releases, volym 20, 14.

Revelation eighteen verses one through five represents the two voices of verse one and verse four. The second voice is the call out of Babylon, and it marks the beginning of the Sunday law persecution, when the mighty movement of the third angel, calls God’s other flock out of Babylon. She also places the passage from the fifth seal at the opening of the seventh seal.

Uppenbarelseboken arton, vers ett till fem, representerar de två rösterna i vers ett och vers fyra. Den andra rösten är kallelsen ut ur Babylon, och den markerar början på söndagslagens förföljelse, när den tredje ängelns mäktiga rörelse kallar Guds andra hjord ut ur Babylon. Hon placerar också avsnittet från det femte inseglet vid öppnandet av det sjunde inseglet.

> “[Revelation 6:9–11 quoted]. Here were scenes presented to John that were not in reality but that which would be in a period of time in the future.

> ”[Uppenbarelseboken 6:9–11 citerat]. Här framställdes för Johannes scener som inte var en verklighet då, utan sådant som skulle ske under en framtida tidsperiod.”

> “Revelation 8:1–4 quoted.” Manuscript Releases, volume 20, 197.

> ”Uppenbarelseboken 8:1–4 citerat.” Manuscript Releases, volym 20, 197.

In Revelation chapter eight, verses one through four, the seventh seal is opened.

I Uppenbarelseboken, kapitel åtta, vers ett till fyra, öppnas det sjunde sigillet.

> And when he had opened the seventh seal, there was silence in heaven about the space of half an hour. And I saw the seven angels which stood before God; and to them were given seven trumpets. And another angel came and stood at the altar, having a golden censer; and there was given unto him much incense, that he should offer it with the prayers of all saints upon the golden altar which was before the throne. And the smoke of the incense, which came with the prayers of the saints, ascended up before God out of the angel’s hand. Revelation 8:1–4.

> Och när han öppnade det sjunde sigillet, blev det tyst i himlen omkring en halv timme. Och jag såg de sju änglarna som stod inför Gud; och åt dem gavs sju basuner. Och en annan ängel kom och stod vid altaret med ett gyllene rökelsekar; och åt honom gavs mycken rökelse, för att han skulle frambära den tillsammans med alla de heligas böner på det gyllene altaret som stod inför tronen. Och röken från rökelsen, som steg upp tillsammans med de heligas böner, steg inför Gud ur ängelns hand. Uppenbarelseboken 8:1–4.

The prayers of the martyrs of the Dark Ages, who in the fifth seal are requesting that God bring judgment upon the whore that commits fornication with the kings of the earth, ascend “up before God,” when the seventh seal is opened. Inspiration aligns the opening of the seventh seal, with Revelation eighteen’s second voice, for it is at the second voice, that God remembers her iniquities, and he then doubles her judgment. Once for the martyrs of the Dark Ages, and once for the blood bath of the Sunday law crisis.

Mörka tidernas martyrers böner, vilka i det femte sigillet ber att Gud skall låta dom komma över skökan som bedriver otukt med jordens kungar, stiger ”upp inför Gud” när det sjunde sigillet öppnas. Inspirationen sammanbinder öppnandet av det sjunde sigillet med den andra rösten i Uppenbarelseboken arton, ty det är vid den andra rösten som Gud kommer ihåg hennes missgärningar, och då fördubblar han hennes dom. En gång för Mörka tidernas martyrer, och en gång för söndagslagkrisens blodbad.

> And I heard another voice from heaven, saying, Come out of her, my people, that ye be not partakers of her sins, and that ye receive not of her plagues. For her sins have reached unto heaven, and God hath remembered her iniquities. Reward her even as she rewarded you, and double unto her double according to her works: in the cup which she hath filled fill to her double. Revelation 18:4–6.

> Och jag hörde en annan röst från himlen säga: Gå ut från henne, mitt folk, så att ni inte blir delaktiga i hennes synder och får del av hennes plågor. Ty hennes synder har nått upp till himlen, och Gud har kommit ihåg hennes missgärningar. Vedergäll henne såsom hon har vedergällt er, och ge henne dubbelt igen efter hennes gärningar; i den bägare som hon har fyllt, fyll åt henne dubbelt. Uppenbarelseboken 18:4–6.

The few in Sardis that had not defiled their garments, represent those that came out of the history of Thyatira that ended in 1798. They are represented by the widow of Sarepta, a widow who was going to the marriage in 1844.

De få i Sardes som inte hade orent sina kläder representerar dem som kom ut ur Thyatiras historia, vilken avslutades år 1798. De representeras av änkan i Sarefat, en änka som var på väg till bröllopet år 1844.

> “The coming of Christ as our high priest to the most holy place, for the cleansing of the sanctuary, brought to view in Daniel 8:14; the coming of the Son of man to the Ancient of Days, as presented in Daniel 7:13; and the coming of the Lord to His temple, foretold by Malachi, are descriptions of the same event; and this is also represented by the coming of the bridegroom to the marriage, described by Christ in the parable of the ten virgins, of Matthew 25.” The Great Controversy, 426.

> ”Kristi ankomst som vår överstepräst till det allra heligaste för att rena helgedomen, sådan den framställs i Daniel 8:14; Människosonens ankomst till den Gamle av dagar, sådan den återges i Daniel 7:13; och Herrens ankomst till sitt tempel, förutsagd av Malaki, är beskrivningar av samma händelse; och detta framställs också genom brudgummens ankomst till bröllopet, sådan Kristus beskriver den i liknelsen om de tio jungfrurna i Matteus 25.” Den stora striden, 426.

The widow, was preparing her last supper before her death, when Elijah commanded her to serve him. She illustrates the faithful few in Thyatira, transitioning into the faithful few in Sardis that were gathering “two sticks” for a “fire”.

Änkan höll på att förbereda sin sista måltid före sin död, när Elia befallde henne att betjäna honom. Hon illustrerar de trogna få i Thyatira, som övergår i de trogna få i Sardes, vilka samlade ”två pinnar” till en ”eld”.

The “two sticks” represent both houses of ancient Israel, that were trampled down by paganism and then papalism, but were to be gathered together and joined as “one stick,” in the history of 1798 to 1844.

De ”två stavarna” representerar båda det forntida Israels hus, som trampades ned av hedendomen och därefter av påvedömet, men som skulle samlas samman och förenas till ”en stav” i historien från 1798 till 1844.

> The word of the Lord came again unto me, saying, Moreover, thou son of man, take thee one stick, and write upon it, For Judah, and for the children of Israel his companions: then take another stick, and write upon it, For Joseph, the stick of Ephraim, and for all the house of Israel his companions: And join them one to another into one stick; and they shall become one in thine hand. And when the children of thy people shall speak unto thee, saying, Wilt thou not shew us what thou meanest by these? Say unto them, Thus saith the Lord God; Behold, I will take the stick of Joseph, which is in the hand of Ephraim, and the tribes of Israel his fellows, and will put them with him, even with the stick of Judah, and make them one stick, and they shall be one in mine hand. And the sticks whereon thou writest shall be in thine hand before their eyes. And say unto them, Thus saith the Lord God; Behold, I will take the children of Israel from among the heathen, whither they be gone, and will gather them on every side, and bring them into their own land: And I will make them one nation in the land upon the mountains of Israel; and one king shall be king to them all: and they shall be no more two nations, neither shall they be divided into two kingdoms any more at all: Neither shall they defile themselves any more with their idols, nor with their detestable things, nor with any of their transgressions: but I will save them out of all their dwelling places, wherein they have sinned, and will cleanse them: so shall they be my people, and I will be their God. And David my servant shall be king over them; and they all shall have one shepherd: they shall also walk in my judgments, and observe my statutes, and do them. And they shall dwell in the land that I have given unto Jacob my servant, wherein your fathers have dwelt; and they shall dwell therein, even they, and their children, and their children’s children forever: and my servant David shall be their prince forever. Moreover I will make a covenant of peace with them; it shall be an everlasting covenant with them: and I will place them, and multiply them, and will set my sanctuary in the midst of them for evermore. My tabernacle also shall be with them: yea, I will be their God, and they shall be my people. And the heathen shall know that I the Lord do sanctify Israel, when my sanctuary shall be in the midst of them for evermore. Ezekiel 37:15–28.

> Och HERRENS ord kom åter till mig; han sade: Du människobarn, tag dig en trästav och skriv på den: För Juda och för Israels barn, hans följeslagare. Tag sedan en annan stav och skriv på den: För Josef, Efraims stav, och för hela Israels hus, hans följeslagare. Och foga dem samman med varandra till en enda stav, så att de blir ett i din hand. Och när ditt folks barn talar till dig och säger: Vill du inte förklara för oss vad du menar med dessa? då skall du säga till dem: Så säger Herren Gud: Se, jag skall ta Josefs stav, som är i Efraims hand, och Israels stammar, hans följeslagare, och förena dem med honom, med Juda stav, och göra dem till en enda stav, och de skall vara ett i min hand. Och stavarna som du skriver på skall du hålla i din hand inför deras ögon. Och säg till dem: Så säger Herren Gud: Se, jag skall hämta Israels barn ut från folken, dit de har gått bort, och samla dem från alla håll och föra dem in i deras eget land. Och jag skall göra dem till ett enda folk i landet, på Israels berg, och en enda kung skall vara kung över dem alla; och de skall inte mer vara två folk, inte heller mer delas i två kungariken alls. Inte heller skall de mer orena sig med sina avgudar, inte heller med sina vidrigheter, eller med någon av sina överträdelser; utan jag skall frälsa dem ur alla deras boningsorter, där de har syndat, och jag skall rena dem. Så skall de vara mitt folk, och jag skall vara deras Gud. Och min tjänare David skall vara kung över dem, och de skall alla ha en och samme herde. De skall också vandra efter mina föreskrifter och hålla mina stadgar och göra efter dem. Och de skall bo i det land som jag gav åt min tjänare Jakob, där era fäder har bott; och de skall bo där, de och deras barn och deras barns barn, för evigt. Och min tjänare David skall för evigt vara deras furste. Och jag skall sluta ett fridsförbund med dem; det skall vara ett evigt förbund med dem. Och jag skall befästa dem och föröka dem och sätta min helgedom mitt ibland dem för evigt. Mitt tabernakel skall också vara hos dem; ja, jag skall vara deras Gud, och de skall vara mitt folk. Och folken skall inse att jag, HERREN, helgar Israel, när min helgedom är mitt ibland dem för evigt. Hesekiel 37:15–28.

When Elijah leaves Sarepta to call Ahab and all Israel to Mount Carmel, the widowed church that has fled into the wilderness was gathering two sticks for the fire that purifies the widow in advance of the wedding on October 22, 1844. The gathering of the two sticks is the gathering of the Millerite movement that is accomplished in the last sixty-five year period identified in Isaiah seven. The northern kingdom suffered the curse of Moses from 723 BC through 1798, and the southern kingdom suffered the same curse from 677 BC until 1844. In 1844, the spiritual descendants of those two literal nations, were gathered together as one stick, or one nation.

När Elia lämnar Sarepta för att kalla Ahab och hela Israel till berget Karmel, samlade den änkeståndna församlingen, som hade flytt ut i öknen, två vedträn till den eld som renar änkan före bröllopet den 22 oktober 1844. Samlandet av de två vedträna är samlandet av milleritrörelsen, vilket fullbordas under den sista sextiofemårsperiod som identifieras i Jesaja sju. Det norra riket drabbades av Moses förbannelse från 723 f.Kr. till 1798, och det södra riket drabbades av samma förbannelse från 677 f.Kr. till 1844. År 1844 samlades de andliga efterkomlingarna till dessa två bokstavliga nationer till ett enda vedträ, eller en enda nation.

If nothing else Ezekiel defines the two sticks as two nations, that become one nation.

Om ingenting annat gör Hesekiel klart att de två stavarna är två nationer, som blir ett enda folk.

> For the head of Syria is Damascus, and the head of Damascus is Rezin; and within threescore and five years shall Ephraim be broken, that it be not a people. And the head of Ephraim is Samaria, and the head of Samaria is Remaliah’s son. If ye will not believe, surely ye shall not be established. Isaiah 7:8, 9.

> Ty Syriens huvud är Damaskus, och Damaskus huvud är Resin; och inom sextiofem år skall Efraim krossas, så att det inte mer är ett folk. Och Efraims huvud är Samaria, och Samarias huvud är Remaljas son. Om ni inte tror, skall ni förvisso inte bestå. Jesaja 7:8, 9.

If we will not believe the prophecy of sixty-five years, we will not be established.

Om vi inte vill tro på profetian om sextiofem år, skall vi inte bli befästa.

We will continue to present Elijah’s symbolism in the next article.

Vi kommer att fortsätta att framställa Elias symbolik i nästa artikel.

Back to Articles