Article

# The Book of Daniel - Number Seventy-One

Daniels bok – nummer sjuttioett

The Prophetic Tapestry: Unveiling the Four Abominations of Ezekiel Chapter Eight and Their Significance in the Modern Era

Den profetiska vävnaden: Avslöjandet av de fyra styggelserna i Hesekiels åttonde kapitel och deras betydelse i den moderna eran

Author

Jeff Pippenger

Published

February 4, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

The four abominations of Ezekiel chapter eight, represent the four generations of modern Israel, and the beginning of modern Israel was typified by the beginning of ancient Israel. Both of those beginning histories testify to the ending of modern Israel at the soon coming Sunday law. The two beginnings of Israel, both ancient literal, and modern spiritual, are witnessed to by the beginning history of the northern kingdom of Israel as it separated from Judah.

De fyra styggelserna i Hesekiels åttonde kapitel representerar det moderna Israels fyra generationer, och början av det moderna Israel förebildades av det forntida Israels början. Båda dessa begynnelsehistorier vittnar om slutet för det moderna Israel vid den snart kommande söndagslagen. De två begynnelsehistorierna för Israel, både det forntida bokstavliga och det moderna andliga, bekräftas av begynnelsehistorien för Israels norra rike, när det skilde sig från Juda.

When ancient Israel erected the golden calf, they had just come out of Egypt in fulfillment of a prophecy identifying that God would make them a kingdom. The story of Jeroboam, the first king of the northern kingdom of Israel, includes those very characteristics. Jeroboam had fled to Egypt from the wrath of Solomon. He had been given a prophetic promise that he would be made king over ten of the twelve tribes, by the prophet Ahijah. Before the prophecy was fulfilled, Jeroboam would flee into Egypt to put distance between himself and Solomon, until Solomon died.

När det forntida Israel reste guldkalven, hade de just kommit ut ur Egypten i uppfyllelse av en profetia som angav att Gud skulle göra dem till ett kungarike. Berättelsen om Jerobeam, den förste kungen i Israels nordrike, rymmer just dessa kännetecken. Jerobeam hade flytt till Egypten undan Salomos vrede. Han hade av profeten Ahia fått ett profetiskt löfte om att bli gjord till kung över tio av de tolv stammarna. Innan profetian uppfylldes skulle Jerobeam fly till Egypten för att skapa avstånd mellan sig och Salomo, till dess att Salomo dog.

> And it came to pass at that time when Jeroboam went out of Jerusalem, that the prophet Ahijah the Shilonite found him in the way; and he had clad himself with a new garment; and they two were alone in the field: And Ahijah caught the new garment that was on him, and rent it in twelve pieces: And he said to Jeroboam, Take thee ten pieces: for thus saith the Lord, the God of Israel, Behold, I will rend the kingdom out of the hand of Solomon, and will give ten tribes to thee: (But he shall have one tribe for my servant David’s sake, and for Jerusalem’s sake, the city which I have chosen out of all the tribes of Israel:) Because that they have forsaken me, and have worshipped Ashtoreth the goddess of the Zidonians, Chemosh the god of the Moabites, and Milcom the god of the children of Ammon, and have not walked in my ways, to do that which is right in mine eyes, and to keep my statutes and my judgments, as did David his father. Howbeit I will not take the whole kingdom out of his hand: but I will make him prince all the days of his life for David my servant’s sake, whom I chose, because he kept my commandments and my statutes: But I will take the kingdom out of his son’s hand, and will give it unto thee, even ten tribes. And unto his son will I give one tribe, that David my servant may have a light alway before me in Jerusalem, the city which I have chosen me to put my name there.

> Och det begav sig vid den tiden, när Jerobeam gick ut från Jerusalem, att profeten Ahia från Shilo fann honom på vägen; och han hade klätt sig i en ny mantel; och de var båda ensamma ute på fältet. Då grep Ahia den nya mantel som han bar och rev den i tolv stycken. Och han sade till Jerobeam: Tag dig tio stycken; ty så säger Herren, Israels Gud: Se, jag skall rycka riket ur Salomos hand och ge dig tio stammar. Men en stam skall han få för min tjänare Davids skull och för Jerusalems skull, den stad som jag har utvalt bland alla Israels stammar. Därför att de har övergett mig och tillbett Astarte, sidoniernas gudinna, Kemosh, moabiternas gud, och Milkom, ammoniternas gud, och inte vandrat på mina vägar, så att de gjort det som är rätt i mina ögon och hållit mina stadgar och mina domar, såsom David, hans fader, gjorde. Likväl skall jag inte ta hela riket ur hans hand, utan jag skall låta honom vara furste alla sina livsdagar för min tjänare Davids skull, honom som jag utvalde, därför att han höll mina bud och mina stadgar. Men jag skall ta riket ur hans sons hand och ge det åt dig, nämligen tio stammar. Och åt hans son skall jag ge en stam, för att David, min tjänare, alltid må ha en lampa inför mitt ansikte i Jerusalem, den stad som jag har utvalt åt mig för att där låta mitt namn bo.

> And I will take thee, and thou shalt reign according to all that thy soul desireth, and shalt be king over Israel. And it shall be, if thou wilt hearken unto all that I command thee, and wilt walk in my ways, and do that is right in my sight, to keep my statutes and my commandments, as David my servant did; that I will be with thee, and build thee a sure house, as I built for David, and will give Israel unto thee. And I will for this afflict the seed of David, but not for ever. Solomon sought therefore to kill Jeroboam. And Jeroboam arose, and fled into Egypt, unto Shishak king of Egypt, and was in Egypt until the death of Solomon. And the rest of the acts of Solomon, and all that he did, and his wisdom, are they not written in the book of the acts of Solomon? And the time that Solomon reigned in Jerusalem over all Israel was forty years. And Solomon slept with his fathers, and was buried in the city of David his father: and Rehoboam his son reigned in his stead. 1 Kings 11:28–43.

> Och jag skall ta dig, och du skall regera över allt som din själ begär, och du skall vara konung över Israel. Och det skall ske, om du vill höra allt vad jag befaller dig och vandra på mina vägar och göra det som är rätt i mina ögon, så att du håller mina stadgar och mina bud, såsom David, min tjänare, gjorde, att jag skall vara med dig och bygga dig ett fast hus, såsom jag byggde åt David, och jag skall ge Israel åt dig. Och för denna sak skall jag förödmjuka Davids säd, men inte för alltid. Därför sökte Salomo döda Jerobeam. Men Jerobeam stod upp och flydde till Egypten, till Shishak, Egyptens konung, och han var i Egypten till Salomos död. Och det övriga om Salomo, allt vad han gjorde, och hans vishet, är det inte skrivet i Salomos krönika? Den tid som Salomo regerade i Jerusalem över hela Israel var fyrtio år. Och Salomo gick till vila hos sina fäder och blev begraven i sin fader Davids stad; och hans son Rehabeam blev konung efter honom. 1 Kungaboken 11:28–43.

At the death of king Solomon, the kingdom was to be divided and Jeroboam was to be king over the ten northern tribes, and Solomon’s son, Rehoboam was to be king at Jerusalem. Before the division of the tribes occurred, Jeroboam needed to come out of Egypt.

Vid kung Salomos död skulle riket delas, och Jerobeam skulle vara kung över de tio nordliga stammarna, medan Salomos son Rehabeam skulle vara kung i Jerusalem. Innan stammarna delades behövde Jerobeam komma ut ur Egypten.

> And Rehoboam went to Shechem: for all Israel were come to Shechem to make him king. And it came to pass, when Jeroboam the son of Nebat, who was yet in Egypt, heard of it, (for he was fled from the presence of king Solomon, and Jeroboam dwelt in Egypt;) That they sent and called him. And Jeroboam and all the congregation of Israel came, and spake unto Rehoboam, saying, Thy father made our yoke grievous: now therefore make thou the grievous service of thy father, and his heavy yoke which he put upon us, lighter, and we will serve thee. And he said unto them, Depart yet for three days, then come again to me. And the people departed. 1 Kings 12:1–5.

> Och Rehabeam gick till Sikem; ty hela Israel hade kommit till Sikem för att göra honom till kung. Och det skedde, när Jerobeam, Nebats son, som ännu var i Egypten, fick höra det, (ty han hade flytt från kung Salomos ansikte, och Jerobeam bodde i Egypten;) att de sände och kallade på honom. Och Jerobeam och hela Israels menighet kom och talade till Rehabeam och sade: Din far gjorde vårt ok tungt; gör nu därför din fars hårda tjänst och det tunga ok som han lade på oss lättare, så skall vi tjäna dig. Och han sade till dem: Gå bort för tre dagar och kom sedan tillbaka till mig. Och folket gick bort. 1 Kungaboken 12:1–5.

The story of how foolish Rehoboam acted during the three days, lays the blame upon his foolish rejection of the old men’s counsel, but the separation of the tribes had been prophesied, so it would have happened one way or another. It is worth noting here for a future article that the separation process was specifically identified as three days. The two kingdoms become one kingdom again during the history of the Millerites, and when the northern and southern tribes become one kingdom during the Millerite history, which is the period of time of the arrival of the three angels of Revelation chapter fourteen. Those three angels in the Millerite history were typified by the three days of Rehoboam’s decision. Those forty-six years when the three angels arrived from 1798 unto 1844, were also the three symbolic days, that Christ had stated in John chapter two, would be required for Him to raise a destroyed temple, but that portion of the study is for a future article.

Berättelsen om hur dåraktigt Rehabeam handlade under de tre dagarna lägger skulden på hans dåraktiga förkastande av de gamlas råd, men stammarnas delning hade blivit profeterad, så den skulle ha ägt rum på ett eller annat sätt. Det är värt att här notera, för en framtida artikel, att skilsmässoprocessen uttryckligen identifierades som tre dagar. De två rikena blir åter ett rike under milleritrörelsens historia, och när de norra och södra stammarna blir ett rike under millerithistorien, vilket är den tidsperiod då de tre änglarna i Uppenbarelsebokens fjortonde kapitel anländer. Dessa tre änglar i millerithistorien förebildades av de tre dagarna för Rehabeams beslut. Dessa fyrtiosex år, då de tre änglarna anlände från 1798 till 1844, var också de tre symboliska dagar som Kristus i Johannes kapitel två hade sagt skulle krävas för att han skulle uppresa ett förstört tempel, men den delen av studiet är för en framtida artikel.

When Rehoboam gave his foolish pronouncement at the end of three days the kingdoms were divided.

När Rehabeam avgav sitt dåraktiga utslag vid slutet av de tre dagarna delades rikena.

> So when all Israel saw that the king hearkened not unto them, the people answered the king, saying, What portion have we in David? neither have we inheritance in the son of Jesse: to your tents, O Israel: now see to thine own house, David. So Israel departed unto their tents. But as for the children of Israel which dwelt in the cities of Judah, Rehoboam reigned over them. Then king Rehoboam sent Adoram, who was over the tribute; and all Israel stoned him with stones, that he died. Therefore king Rehoboam made speed to get him up to his chariot, to flee to Jerusalem. So Israel rebelled against the house of David unto this day. And it came to pass, when all Israel heard that Jeroboam was come again, that they sent and called him unto the congregation, and made him king over all Israel: there was none that followed the house of David, but the tribe of Judah only. 1 Kings 12:16–20.

> När hela Israel såg att kungen inte hörde på dem, svarade folket kungen och sade: ”Vilken del har vi i David? Vi har ingen arvedel i Jishajs son. Till dina tält, Israel! Se nu till ditt eget hus, David.” Så gick Israel till sina tält. Men över de Israels barn som bodde i Juda städer regerade Rehabeam. Då sände kung Rehabeam Adoram, som var satt över skatten; men hela Israel stenade honom till döds. Därför skyndade kung Rehabeam att stiga upp i sin vagn för att fly till Jerusalem. Så avföll Israel från Davids hus, och så har det varit ända till denna dag. Och det skedde, när hela Israel hörde att Jerobeam hade kommit tillbaka, att de sände bud och kallade honom till församlingen och gjorde honom till kung över hela Israel. Ingen följde Davids hus utom Juda stam allena. 1 Kungaboken 12:16–20.

The prophecy that Jeroboam would be given a kingdom had been fulfilled, and it was fulfilled at the time he had come out of Egypt. Jealous that God’s sanctuary was in the city of Jerusalem, the city which God had chosen to place his name, Jeroboam set about to counterfeit the sanctuary, the priesthood and worship service that was ordained to only be accomplished in Jerusalem. The work of Jeroboam in setting up a counterfeit system of worship in the northern ten tribes, is a direct parallel to the rebellion of Aaron and the golden calf, and thus provides another witness, not only to the soon-coming Sunday law, but also to the rebellion of 1863.

Profetian att Jerobeam skulle få ett kungarike hade uppfyllts, och den uppfylldes vid den tid då han hade kommit ut ur Egypten. Av avund över att Guds helgedom fanns i staden Jerusalem, den stad som Gud hade utvalt för att där låta sitt namn bo, företog sig Jerobeam att förfalska den helgedom, det prästerskap och den gudstjänstordning som var förordnade att endast fullgöras i Jerusalem. Jerobeams verk med att upprätta ett förfalskat gudsdyrkanssystem bland de nordliga tio stammarna är en direkt parallell till Arons uppror och guldkalven och utgör därmed ännu ett vittnesbörd, inte bara om den snart kommande söndagslagen, utan också om upproret år 1863.

> And Jeroboam said in his heart, Now shall the kingdom return to the house of David: If this people go up to do sacrifice in the house of the Lord at Jerusalem, then shall the heart of this people turn again unto their lord, even unto Rehoboam king of Judah, and they shall kill me, and go again to Rehoboam king of Judah. Whereupon the king took counsel, and made two calves of gold, and said unto them, It is too much for you to go up to Jerusalem: behold thy gods, O Israel, which brought thee up out of the land of Egypt. And he set the one in Bethel, and the other put he in Dan. And this thing became a sin: for the people went to worship before the one, even unto Dan. And he made an house of high places, and made priests of the lowest of the people, which were not of the sons of Levi. And Jeroboam ordained a feast in the eighth month, on the fifteenth day of the month, like unto the feast that is in Judah, and he offered upon the altar. So did he in Bethel, sacrificing unto the calves that he had made: and he placed in Bethel the priests of the high places which he had made. So he offered upon the altar which he had made in Bethel the fifteenth day of the eighth month, even in the month which he had devised of his own heart; and ordained a feast unto the children of Israel: and he offered upon the altar, and burnt incense. 1 Kings 12:26–33.

> Och Jerobeam sade i sitt hjärta: Nu kommer riket att återvända till Davids hus. Om detta folk drar upp för att frambära offer i Herrens hus i Jerusalem, då skall detta folks hjärta vända tillbaka till deras herre, till Rehabeam, Juda kung; och de skall döda mig och återvända till Rehabeam, Juda kung. Då tog kungen råd och gjorde två kalvar av guld och sade till dem: Det är för mycket för er att dra upp till Jerusalem. Se, Israel, dina gudar, som förde dig upp ur Egyptens land. Och den ena ställde han i Betel, och den andra satte han i Dan. Och detta blev till synd; ty folket gick för att tillbe inför den ena ända till Dan. Och han gjorde ett hus med offerhöjder och gjorde präster av folkets lägsta, sådana som inte var av Levis söner. Och Jerobeam instiftade en högtid i åttonde månaden, på femtonde dagen i månaden, lik den högtid som firades i Juda, och han offrade på altaret. Så gjorde han i Betel och offrade åt de kalvar som han hade gjort; och han tillsatte i Betel prästerna för offerhöjderna som han hade gjort. Så offrade han på altaret som han hade gjort i Betel på femtonde dagen i den åttonde månaden, just i den månad som han hade uttänkt i sitt eget hjärta; och han instiftade en högtid för Israels barn och offrade på altaret och tände rökelse. 1 Kungaboken 12:26–33.

Jeroboam’s rebellion provides another line of truth to lay over the rebellion of Aaron, the rebellion of the Protestant horn in 1863, and the rebellion of the Republican horn at the soon-coming Sunday law, and in so doing it broadens the prophetic testimony. In the rebellion of Aaron’s golden calf, the Lord changed the ordained method of selecting the priesthood.

Jerobeams uppror tillhandahåller ytterligare en sanningslinje att lägga över Arons uppror, det protestantiska hornets uppror år 1863 och det republikanska hornets uppror vid den snart annalkande söndagslagen, och därigenom vidgar det det profetiska vittnesbördet. I upproret kring Arons guldkalv förändrade Herren den förordnade metoden för att utvälja prästerskapet.

Prior to the rebellion the firstborn of any tribe was to become part of the priesthood. But in Aaron’s golden calf rebellion, it was only the tribe of Levi that stood with Moses. For this reason God changed the ordained method of supplying men for the priesthood, and from that point on it was only the family of Levi that would make up the priesthood.

Före upproret var det meningen att den förstfödde i varje stam skulle bli en del av prästadömet. Men vid Arons uppror med guldkalven var det endast Levis stam som stod på Moses sida. Därför förändrade Gud den förordnade ordningen för hur män skulle utses till prästadömet, och från den tidpunkten var det endast Levis släkt som skulle utgöra prästadömet.

> And when Moses saw that the people were naked; (for Aaron had made them naked unto their shame among their enemies:) Then Moses stood in the gate of the camp, and said, Who is on the Lord’s side? let him come unto me. And all the sons of Levi gathered themselves together unto him. And he said unto them, Thus saith the Lord God of Israel, Put every man his sword by his side, and go in and out from gate to gate throughout the camp, and slay every man his brother, and every man his companion, and every man his neighbour. And the children of Levi did according to the word of Moses: and there fell of the people that day about three thousand men. Exodus 32:25–28.

> Och när Mose såg att folket var naket – ty Aron hade gjort dem nakna till deras skam bland deras fiender – ställde sig Mose i lägrets port och sade: Vem är på Herrens sida? Han komme till mig. Och alla Levi söner samlade sig till honom. Och han sade till dem: Så säger Herren, Israels Gud: Sätt var och en sitt svärd vid sin sida, och gå fram och tillbaka från port till port genom lägret, och dräp var och en sin broder, och var och en sin vän, och var och en sin nästa. Och Levi barn gjorde enligt Moses ord; och den dagen föll av folket omkring tre tusen män. 2 Moseboken 32:25–28.

Jeroboam counterfeited the work God had accomplished in the rebellion of Aaron when God had raised up a new priesthood from the tribe of Levi, for Jeroboam “made priests of the lowest of the people, which were not of the sons of Levi.” The rebellion at the beginning of the kingdom of the northern ten tribes, parallels the rebellion of Aaron and the dancing fools. The rebellion took place after coming out of Egypt, in fulfillment of a prophecy that promised a kingdom would be established. In both cases a new priesthood was established, that was a change from the former order of selecting priests.

Jerobeam förfalskade det verk som Gud hade utfört i Arons uppror, när Gud hade uppväckt ett nytt prästerskap ur Levi stam; ty Jerobeam ”gjorde till präster vem han ville bland folket, sådana som inte var av Levi söner”. Upproret i början av de norra tio stammarnas rike motsvarar Arons uppror och de dansande dårarnas uppror. Upproret ägde rum efter uttåget ur Egypten, till uppfyllelse av en profetia som utlovade att ett rike skulle upprättas. I båda fallen upprättades ett nytt prästerskap, vilket innebar en förändring i förhållande till den tidigare ordningen för hur präster utsågs.

Aaron’s golden calf rebellion was repeated, but it was doubled by Jeroboam, for he made two golden calves and placed them in two cities. The city of Dan, represents statecraft, for Dan means “to judge”, and the city of Bethel represents churchcraft, for Bethel means “the house of God”. The golden calves possessed the same symbolism as Aaron’s calf, but with the added witness of the union of Church and State as represented by the two cities. A calf was the highest form of pagan offering, and therefore represents a counterfeit offering of Christ. Gold is a symbol of Babylon, and the calf was an image of a beast. Just as Aaron ordained a false day of worship, Jeroboam also ordained a feast, and made sure the date for the feast did not agree with the time of the true worship in Jerusalem.

Arons uppror med guldkalven upprepades, men det fördubblades av Jerobeam, ty han gjorde två guldkalvar och placerade dem i två städer. Staden Dan representerar statskonst, ty Dan betyder ”att döma”, och staden Betel representerar kyrkopolitik, ty Betel betyder ”Guds hus”. Guldkalvarna bar samma symbolik som Arons kalv, men med det tillagda vittnesbördet om föreningen mellan kyrka och stat, sådan den framställs genom de två städerna. En kalv var den högsta formen av hednisk offergåva och representerar därför en förfalskad Kristus-offergåva. Guld är en symbol för Babylon, och kalven var en bild av ett vilddjur. Liksom Aron instiftade en falsk gudstjänstdag, instiftade också Jerobeam en högtid och såg till att tiden för högtiden inte överensstämde med tiden för den sanna gudstjänsten i Jerusalem.

All the elements of the soon-coming Sunday law are represented in Jeroboam’s testimony of rebellion; the false sacrifice (calf), the false Christ (the altar), the image of the beast (combination of Church and State), false day of worship (Sunday) and a counterfeit priesthood.

Alla beståndsdelar i den snart kommande söndagslagen framställs i Jerobeams vittnesbörd om uppror: det falska offret (kalven), den falske Kristus (altaret), vilddjurets bild (föreningen av kyrka och stat), den falska gudstjänstdagen (söndagen) och ett förfalskat prästerskap.

The beginning of ancient Israel, the beginning of the ten northern tribes as a kingdom, and the beginning of Adventism all possess the same prophetic elements, and together they identify the prophetic elements of the soon-coming Sunday law. Ancient Israel had come out of the bondage of Egypt, Jeroboam came out of Egypt where he had fled to escape the persecution of Solomon, and Millerite Adventism had just come out of the bondage of the papacy.

Det forntida Israels begynnelse, de tio nordliga stammarnas begynnelse som ett kungarike, och adventismens begynnelse bär alla samma profetiska element, och tillsammans identifierar de den snart annalkande söndagslagens profetiska element. Det forntida Israel hade kommit ut ur Egyptens träldom, Jerobeam kom ut ur Egypten dit han hade flytt för att undkomma Salomos förföljelse, och den milleritiska adventismen hade just kommit ut ur påvedömets träldom.

The priesthood of Levi was established at Aaron’s rebellion, the counterfeit priesthood of the lowest of men was set up in Jeroboam’s testimony, and when the Lord entered into covenant with Millerite Adventism, according to Peter, the Millerites were “a chosen generation, a royal priesthood, an holy nation, a peculiar people; that ye should show forth the praises of him who hath called you out of darkness into his marvellous light.” The light the Millerites had been called unto was the light of Miller’s jewels represented upon Habakkuk’s two tables that had been typified in the history of Aaron’s rebellion by the two tables of the Ten Commandments. The darkness they were called out of was the Dark Ages of papal rule, that had been typified by the darkness of Egyptian bondage.

Levis prästadöme upprättades vid Arons uppror, det förfalskade prästadömet av de ringaste bland män upprättades i Jerobeams vittnesbörd, och när Herren ingick förbund med den milleritiska adventismen var, enligt Petrus, milleriterna ”ett utvalt släkte, ett konungsligt prästerskap, ett heligt folk, ett egendomsfolk, för att ni skall förkunna hans härliga gärningar, han som har kallat er ut ur mörkret till sitt underbara ljus.” Det ljus som milleriterna hade blivit kallade till var ljuset från Millers juveler, framställda på Habackuks två tavlor, vilka i Arons upprors historia hade förebildats genom de två tavlorna med de tio budorden. Det mörker som de hade kallats ut ur var den påvliga maktens mörka tidsåldrar, vilka hade förebildats genom den egyptiska träldomens mörker.

When Christ raised up the temple that had been trodden down by both paganism and papalism, He did so in forty-six years from 1798 to 1844. When he had erected the temple, then as the Messenger of the Covenant, He suddenly came to His temple on October 22, 1844, for He had erected the temple that had been trodden down and destroyed, and He also purified a priesthood that was represented by the tribe of Levi.

När Kristus åter upprättade det tempel som hade blivit nedtrampat av både hedendom och påvedöme, gjorde Han det under fyrtiosex år, från 1798 till 1844. När Han hade uppfört templet, kom Han sedan, såsom Förbundets Budbärare, plötsligt till sitt tempel den 22 oktober 1844, ty Han hade uppfört det tempel som hade blivit nedtrampat och förstört, och Han renade också ett prästerskap som representerades av Levi stam.

> But who may abide the day of his coming? and who shall stand when he appeareth? for he is like a refiner’s fire, and like fullers’ soap: And he shall sit as a refiner and purifier of silver: and he shall purify the sons of Levi, and purge them as gold and silver, that they may offer unto the Lord an offering in righteousness. Then shall the offering of Judah and Jerusalem be pleasant unto the Lord, as in the days of old, and as in former years. Malachi 3:2–4.

> Men vem kan uthärda hans tillkommelses dag? och vem kan bestå när han uppenbarar sig? Ty han är såsom en guldsmeds eld och såsom valkares tvål. Och han skall sitta såsom den som smälter och renar silver; och han skall rena Levis söner och luttra dem såsom guld och silver, så att de kan bära fram åt Herren ett offer i rättfärdighet. Då skall Judas och Jerusalems offer vara välbehagligt för Herren, såsom i forna dagar och såsom under tidigare år. Malaki 3:2–4.

On October 22, 1844 Christ suddenly came to His temple and entered into covenant with a people who were represented by the Levitical priesthood, yet by 1863, they had repeated the rebellion of Aaron, and the Millerite priesthood transitioned to the Laodicean priesthood, as represented by Jeroboam’s priesthood of the lowest of men, and Aaron’s dancing fools. Yet the testimony of Jeroboam’s rebellion has a larger testimony of the rebellion of 1863. When Jeroboam inaugurated his false system of worship a prophet from Jerusalem was sent to rebuke Jeroboam’s rebellion, as typified by Millerite Adventism being led to accept the Sabbath of the Ten Commandments as the day of rest.

Den 22 oktober 1844 kom Kristus plötsligt till sitt tempel och ingick förbund med ett folk som representerades av det levitiska prästadömet; men år 1863 hade de upprepat Arons uppror, och det milleritiska prästadömet övergick till det laodiceiska prästadömet, såsom det representeras av Jerobeams prästadöme av de lägsta bland folket och av Arons dansande dårar. Ändå rymmer vittnesbördet om Jerobeams uppror ett större vittnesbörd om upproret år 1863. När Jerobeam invigde sitt falska gudstjänstsystem sändes en profet från Jerusalem för att tillrättavisa Jerobeams uppror, såsom detta förebildas av att milleritisk adventism leddes till att anta de tio budens sabbat som vilodag.

When Adventism accepted the light of the third angel and the sanctuary they represented a rebuke to those Protestants that had rejected the increasing light of the unsealing that began at the time of the end in 1798. Just as ancient Israel had forgotten the Sabbath while in their Egyptian bondage, the church in the wilderness had forgotten the Sabbath by the time 1798 arrived. The increasing light of the judgment-hour message brought by the Millerites ultimately led to the sanctuary and the law of God.

När adventismen tog emot ljuset från den tredje ängeln och helgedomen, utgjorde de en tillrättavisning för de protestanter som hade förkastat det tilltagande ljuset från uppbrytandet av förseglingen, vilket började vid ändens tid år 1798. Liksom det forntida Israel hade glömt sabbaten under sin egyptiska träldom, hade församlingen i öknen glömt sabbaten när år 1798 kom. Det tilltagande ljuset från domstimens budskap, förkunnat av milleriterna, ledde slutligen till helgedomen och Guds lag.

That light arrived on October 22, 1844, and represented a rebuke of false worship to those who had been called to come all the way out of the false doctrines of Catholicism. The worship of the sun is the mark of Catholicism’s authority over the churches who returned to her fold. That rebuke is represented at Jeroboam’s inauguration of his false system of worship.

Detta ljus kom den 22 oktober 1844 och utgjorde en tillrättavisning av falsk tillbedjan till dem som hade kallats att helt och fullt träda ut ur katolicismens falska läror. Soldyrkan är märket på katolicismens auktoritet över de kyrkor som återvände till hennes fålla. Denna tillrättavisning framställs vid Jerobeams invigning av sitt falska tillbedjanssystem.

> And Jeroboam ordained a feast in the eighth month, on the fifteenth day of the month, like unto the feast that is in Judah, and he offered upon the altar. So did he in Bethel, sacrificing unto the calves that he had made: and he placed in Bethel the priests of the high places which he had made. So he offered upon the altar which he had made in Bethel the fifteenth day of the eighth month, even in the month which he had devised of his own heart; and ordained a feast unto the children of Israel: and he offered upon the altar, and burnt incense. And, behold, there came a man of God out of Judah by the word of the Lord unto Bethel: and Jeroboam stood by the altar to burn incense. And he cried against the altar in the word of the Lord, and said, O altar, altar, thus saith the Lord; Behold, a child shall be born unto the house of David, Josiah by name; and upon thee shall he offer the priests of the high places that burn incense upon thee, and men’s bones shall be burnt upon thee. And he gave a sign the same day, saying, This is the sign which the Lord hath spoken; Behold, the altar shall be rent, and the ashes that are upon it shall be poured out. And it came to pass, when king Jeroboam heard the saying of the man of God, which had cried against the altar in Bethel, that he put forth his hand from the altar, saying, Lay hold on him.

> Och Jerobeam anordnade en högtid i åttonde månaden, på femtonde dagen i månaden, lik den högtid som firas i Juda, och han offrade på altaret. Så gjorde han i Betel och offrade åt kalvarna som han hade gjort; och i Betel insatte han de präster för offerhöjderna som han hade tillsatt. Så offrade han på altaret som han hade gjort i Betel på femtonde dagen i åttonde månaden, just i den månad som han hade uttänkt i sitt eget hjärta; och han anordnade en högtid för Israels barn och offrade på altaret och tände rökelse. Och se, en gudsman kom från Juda till Betel genom Herrens ord; och Jerobeam stod vid altaret för att tända rökelse. Och han ropade mot altaret genom Herrens ord och sade: O altare, altare, så säger Herren: Se, ett barn skall födas åt Davids hus, Josia till namn; och på dig skall han offra de präster för offerhöjderna som tänder rökelse på dig, och människoben skall brännas på dig. Och han gav ett tecken samma dag och sade: Detta är tecknet som Herren har talat: Se, altaret skall rämna, och askan som är på det skall spillas ut. Och det skedde, när kung Jerobeam hörde gudsmannens ord, han som hade ropat mot altaret i Betel, att han räckte ut sin hand från altaret och sade: Grip honom.

> And his hand, which he put forth against him, dried up, so that he could not pull it in again to him. The altar also was rent, and the ashes poured out from the altar, according to the sign which the man of God had given by the word of the Lord. And the king answered and said unto the man of God, Intreat now the face of the Lord thy God, and pray for me, that my hand may be restored me again. And the man of God besought the Lord, and the king’s hand was restored him again, and became as it was before. And the king said unto the man of God, Come home with me, and refresh thyself, and I will give thee a reward. And the man of God said unto the king, If thou wilt give me half thine house, I will not go in with thee, neither will I eat bread nor drink water in this place: For so was it charged me by the word of the Lord, saying, Eat no bread, nor drink water, nor turn again by the same way that thou camest. So he went another way, and returned not by the way that he came to Bethel. 1 Kings 12:32–13:10.

> Och hans hand, som han räckte ut mot honom, förtorkades, så att han inte kunde dra den tillbaka till sig igen. Altaret rämnade också, och askan hälldes ut från altaret, enligt det tecken som gudsmannen hade givit genom Herrens ord. Då tog kungen till orda och sade till gudsmannen: Bönfall nu Herren, din Guds, ansikte, och bed för mig, att min hand må bli återställd åt mig igen. Och gudsmannen bad till Herren, och kungens hand blev återställd åt honom igen och blev som den hade varit förut. Och kungen sade till gudsmannen: Följ med mig hem och vederkvick dig, så skall jag ge dig en gåva. Men gudsmannen sade till kungen: Om du än ville ge mig hälften av ditt hus, skulle jag inte följa med dig in, och jag skulle varken äta bröd eller dricka vatten på denna plats. Ty så blev det mig befallt genom Herrens ord: Du skall inte äta bröd och inte dricka vatten och inte vända tillbaka samma väg som du kom. Så gick han en annan väg och vände inte tillbaka den väg som han hade kommit till Betel. 1 Kungaboken 12:32–13:10.

Along with the rebellion of the golden calves in the testimony of Aaron and Jeroboam, the actual inauguration of the false system of worship that Jeroboam ordained is included in his testimony. That inauguration represents the distinction between the worship that was to be carried out in Jerusalem, and Jeroboam’s counterfeit system. From 1798 through to 1844, the Lord brought his people out of the darkness of papal rule into the marvelous prophetic light represented by the three angels of Revelation fourteen. The Protestant churches rejected that light and in so doing became the daughters of Catholicism in 1844.

Tillsammans med de gyllene kalvarnas uppror i Arons och Jerobeams vittnesbörd innefattas i hans vittnesbörd även själva invigningen av det falska tillbedjelsesystem som Jerobeam instiftade. Denna invigning framställer åtskillnaden mellan den tillbedjan som skulle utövas i Jerusalem och Jerobeams förfalskade system. Från 1798 till och med 1844 förde Herren sitt folk ut ur den påvliga maktens mörker in i det underbara profetiska ljus som representeras av de tre änglarna i Uppenbarelseboken fjorton. De protestantiska kyrkorna förkastade det ljuset och blev därigenom katolicismens döttrar år 1844.

Jeroboam’s worship typified the Catholic system of worship, and in his story the northern kingdom of Israel represents the false system of Catholicism that the Protestants of Millerite history chose to remain in. The symbol of that system is the worship of the sun.

Jerobeams gudsdyrkan var en förebild för det katolska gudsdyrkningssystemet, och i hans berättelse representerar Nordriket Israel det falska katolicismens system som protestanterna i den milleritiska historien valde att förbli i. Symbolen för detta system är dyrkan av solen.

The faithful and wise virgins that entered into the Most Holy Place on October 22, 1844, represented a rebuke to the Protestants who had just returned to the influence of Catholicism, and became the daughters of Rome. In the inauguration of Jeroboam’s counterfeit system of worship a prophet came from Judah and rebuked Jeroboam, thus typifying the faithful virgins who entered into the Most Holy Place and were led to recognize the law of God. The story of that prophet and his rebuke to Jeroboam is highly informative when considering the rebellion of 1863, yet the story needs to wait until an ending is placed along with a beginning.

De trogna och visa jungfrur som den 22 oktober 1844 gick in i det Allraheligaste utgjorde en tillrättavisning mot protestanterna, vilka just hade återvänt till katolicismens inflytande och blivit Roms döttrar. Vid invigningen av Jerobeams förfalskade gudstjänstsystem kom en profet från Juda och tillrättavisade Jerobeam, och därigenom förebildade han de trogna jungfrur som gick in i det Allraheligaste och leddes till att erkänna Guds lag. Berättelsen om den profeten och hans tillrättavisning av Jerobeam är synnerligen upplysande när man betraktar upproret år 1863, men berättelsen måste vänta tills ett slut fogas till en början.

The beginnings of ancient Israel, Jeroboam’s kingdom, and modern Israel all align and together they provide three witnesses of the end of the earth beast of Revelation thirteen, at the soon-coming Sunday law. The faithful of Millerite Adventism on October 22, 1844, became the true Protestant horn of the earth beast, and they did so in the history which began at the time of the end in 1798. 1798 was the beginning of the sixth kingdom of Bible prophecy, the United States, and the establishment of the true Protestant horn of Adventism in the United States. In that beginning history represents the ending history of the United States, for Jesus always illustrates the end of a thing with the beginning of a thing.

Det forntida Israels begynnelse, Jerobeams rike och det moderna Israel står alla i samklang, och tillsammans utgör de tre vittnen om slutet för jordodjuret i Uppenbarelseboken tretton, vid den snart kommande söndagslagen. De trogna inom milleritisk adventism blev den 22 oktober 1844 det sanna protestantiska hornet på jordodjuret, och detta skedde i den historia som började vid ändens tid år 1798. År 1798 var början på det sjätte riket i Bibelns profetia, Förenta staterna, och upprättandet av adventismens sanna protestantiska horn i Förenta staterna. I denna begynnelsehistoria framställs Förenta staternas avslutande historia, ty Jesus åskådliggör alltid slutet på en sak genom början på en sak.

The three beginning witnesses of ancient, modern and Jeroboam’s Israel illustrate the end of the earth beast, but there is also another ending that needs to be put in place in advance of laying out the testimony of the prophet that came from Judah and rebuked Jeroboam. The ending history that needs to be included is the ending of the northern and southern kingdoms of Israel as represented by the prophet Ezekiel.

De tre inledande vittnena från det forntida, det moderna och Jerobeams Israel illustrerar jorddjurets slut, men det finns också ett annat slut som behöver framställas innan vittnesbördet om den profet som kom från Juda och tillrättavisade Jerobeam läggs fram. Den sluthistoria som behöver inbegripas är slutet för Israels norra och södra riken, såsom det framställs genom profeten Hesekiel.

It should not be forgotten that what we are now illustrating is that the rebellion of 1863 is marked by the first abomination of Ezekiel chapter eight, which was the image of jealousy. Once we address the ending of the northern and southern kingdoms as represented by Ezekiel we will have more than enough evidence to uphold that the rebellion of 1863 was illustrated by Aaron and Jeroboam’s rebellion, and that it identifies the beginning of the first of four generations of Laodicean Adventism.

Det bör inte glömmas att det vi nu påvisar är att upproret år 1863 markeras av den första styggelsen i Hesekiels åttonde kapitel, vilken var avundsjukans bild. När vi väl behandlar slutet för de norra och södra rikena såsom de framställs av Hesekiel, kommer vi att ha mer än tillräckliga bevis för att fastslå att upproret år 1863 åskådliggjordes genom Arons och Jerobeams uppror, och att det identifierar början på den första av fyra generationer av laodiceisk adventism.

We will continue this study in the next article.

Vi kommer att fortsätta denna studie i nästa artikel.

> The word of the Lord came again unto me, saying, Moreover, thou son of man, take thee one stick, and write upon it, For Judah, and for the children of Israel his companions: then take another stick, and write upon it, For Joseph, the stick of Ephraim, and for all the house of Israel his companions: And join them one to another into one stick; and they shall become one in thine hand. And when the children of thy people shall speak unto thee, saying, Wilt thou not shew us what thou meanest by these? Say unto them, Thus saith the Lord God; Behold, I will take the stick of Joseph, which is in the hand of Ephraim, and the tribes of Israel his fellows, and will put them with him, even with the stick of Judah, and make them one stick, and they shall be one in mine hand. And the sticks whereon thou writest shall be in thine hand before their eyes. And say unto them, Thus saith the Lord God; Behold, I will take the children of Israel from among the heathen, whither they be gone, and will gather them on every side, and bring them into their own land:

> Herrens ord kom åter till mig och sade: Och du, människobarn, tag dig en stav och skriv på den: För Juda och för Israels barn, hans medbröder. Tag sedan en annan stav och skriv på den: För Josef, Efraims stav, och för hela Israels hus, hans medbröder. Och foga dem samman med varandra till en enda stav, så att de blir ett i din hand. Och när ditt folks barn talar till dig och säger: Vill du inte låta oss veta vad du menar med dessa? då skall du säga till dem: Så säger Herren Gud: Se, jag skall ta Josefs stav, som är i Efraims hand, och Israels stammar, hans medbröder, och foga dem till honom, till Juda stav, och göra dem till en enda stav, och de skall vara ett i min hand. Och stavarna som du skriver på skall vara i din hand inför deras ögon. Och du skall säga till dem: Så säger Herren Gud: Se, jag skall hämta Israels barn från folken, dit de har gått, och samla dem från alla håll och föra dem in i deras eget land:

> And I will make them one nation in the land upon the mountains of Israel; and one king shall be king to them all: and they shall be no more two nations, neither shall they be divided into two kingdoms any more at all: Neither shall they defile themselves any more with their idols, nor with their detestable things, nor with any of their transgressions: but I will save them out of all their dwelling places, wherein they have sinned, and will cleanse them: so shall they be my people, and I will be their God. And David my servant shall be king over them; and they all shall have one shepherd: they shall also walk in my judgments, and observe my statutes, and do them. And they shall dwell in the land that I have given unto Jacob my servant, wherein your fathers have dwelt; and they shall dwell therein, even they, and their children, and their children’s children for ever: and my servant David shall be their prince forever. Moreover I will make a covenant of peace with them; it shall be an everlasting covenant with them: and I will place them, and multiply them, and will set my sanctuary in the midst of them for evermore. My tabernacle also shall be with them: yea, I will be their God, and they shall be my people. And the heathen shall know that I the Lord do sanctify Israel, when my sanctuary shall be in the midst of them for evermore. Ezekiel 37:15–28.

> Och jag skall göra dem till ett folk i landet, på Israels berg; och en konung skall vara konung över dem alla. De skall inte mer vara två folk, och de skall inte mer alls vara delade i två riken. De skall inte mer orena sig med sina avgudar, inte heller med sina vidrigheter eller med någon av sina överträdelser; utan jag skall frälsa dem ur alla deras boningar, där de har syndat, och jag skall rena dem. Så skall de vara mitt folk, och jag skall vara deras Gud. Och David, min tjänare, skall vara konung över dem; och de skall alla ha en herde. De skall också vandra efter mina domar och hålla mina stadgar och göra efter dem. Och de skall bo i det land som jag gav åt min tjänare Jakob, där era fäder har bott; och de skall bo där, de och deras barn och deras barns barn till evig tid. Och min tjänare David skall vara deras furste för evigt. Och jag skall sluta ett fridsförbund med dem; det skall vara ett evigt förbund med dem. Och jag skall befästa dem och föröka dem och sätta min helgedom mitt ibland dem för evig tid. Min boning skall också vara hos dem; ja, jag skall vara deras Gud, och de skall vara mitt folk. Och hednafolken skall inse att jag, Herren, helgar Israel, när min helgedom är mitt ibland dem för evig tid. Hesekiel 37:15–28.

Back to Articles