Article

# The Hour of God's Judgment is Come - Number One

Guds doms stund är kommen - nummer ett

The Judgment of the Living and the Prophetic Significance of 9/11

Domen över de levande och den profetiska betydelsen av 11 september

Author

Jeff Pippenger

Published

December 18, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

For quite some time, in fact from immediately after 9/11, we have consistently taught that the judgment of the living began at 9/11. We understood this fact from a multitude of biblical witnesses, which upheld it from completely different directions. Since July 2023, we have understood even more details of the judgment of the living, which began at 9/11, compared to the details discovered shortly after 9/11. Why did the judgment of the living begin at 9/11? What is the biblical judgment of the living?

Under ganska lång tid, faktiskt ända från omedelbart efter 11 september, har vi konsekvent undervisat att de levandes dom började den 11 september. Vi förstod detta faktum utifrån en mängd bibliska vittnesbörd, vilka bekräftade det från helt olika håll. Sedan juli 2023 har vi förstått ännu fler detaljer om de levandes dom, som började den 11 september, jämfört med de detaljer som upptäcktes kort efter 11 september. Varför började de levandes dom den 11 september? Vad är den bibliska domen över de levande?

In the first chapter in the book of Revelation, the main characteristic identified of Christ is that He is Alpha and Omega, the Beginning and Ending, the First and the Last. He provides an example of that very attribute of His character when He commanded John to write the things that were, and in so doing John would also be writing things to come. Jesus always illustrates the end with the beginning. It is who He is.

I den första kapitlet i Uppenbarelseboken är det främsta kännetecken som anges för Kristus att han är Alfa och Omega, Begynnelsen och Änden, den Förste och den Siste. Han ger ett exempel på just denna egenskap i sin karaktär när han befallde Johannes att skriva ned det som var, och därigenom skulle Johannes också skriva ned det som skulle komma. Jesus framställer alltid slutet genom begynnelsen. Det är den han är.

The Bible identifies Jesus as the Word. The first book in the Bible, Genesis, means ‘beginning.’ The last book of the Bible is the book of Revelation and the truths first presented in the book of Genesis are addressed in the book of Revelation. Genesis is the Alpha and Revelation is the Omega, and together they are the Word, and the Word is Jesus, who is the Alpha and Omega. God’s signature, or His name is written within every passage of biblical prophecy. That signature confirms that the light in the passage is truth.

Bibeln identifierar Jesus som Ordet. Bibelns första bok, Första Moseboken, betyder ”begynnelse”. Bibelns sista bok är Uppenbarelseboken, och de sanningar som först framläggs i Första Moseboken behandlas i Uppenbarelseboken. Första Moseboken är Alfa och Uppenbarelseboken är Omega, och tillsammans är de Ordet, och Ordet är Jesus, som är Alfa och Omega. Guds signatur, eller hans namn, är skrivet i varje avsnitt av biblisk profetia. Den signaturen bekräftar att ljuset i avsnittet är sanning.

If an interpretation of a passage of prophecy does not bear the signature of God, which is His name, which is His character; therefore, the interpretation is incorrect. There are other tests which should be brought to bear when interpreting God’s prophetic Word, but whichever test a person might apply, the test should be defined within God’s Word. If there are no manmade tests, there are less manmade interpretations. So, why? And what? Is the biblical judgment of the living that began on 9/11?

Om en tolkning av ett profetiskt avsnitt inte bär Guds signatur, vilken är hans namn, vilken är hans karaktär, då är tolkningen felaktig. Det finns andra prövningar som bör tillämpas vid uttolkningen av Guds profetiska ord, men vilken prövning en människa än må tillämpa, bör prövningen vara definierad inom Guds ord. Om det inte finns några människotillverkade prövningar, finns det färre människotillverkade tolkningar. Så varför? Och vad? Är den levandes bibliska dom den som började den 11 september?

When Christ introduces Himself in the book of Revelation, He identifies Himself as the beginning and ending, and uses the prophet John to illustrate what that attribute of His character represents. He identifies the message of the entire book as a revelation of Himself. He commands John to write what was then existing in John’s world, and in so doing John would be recording what shall be at the end of the world. John was one of the twelve leaders at the beginning of the Christian church, and John therefore is illustrating the ending of the Christian church, represented by the one hundred and forty-four thousand and the great multitude in Revelation chapter seven.

När Kristus framställer sig själv i Uppenbarelseboken identifierar Han sig som begynnelsen och änden och använder profeten Johannes för att åskådliggöra vad den egenskapen i Hans karaktär representerar. Han identifierar budskapet i hela boken som en uppenbarelse av sig själv. Han befaller Johannes att skriva ned det som då existerade i Johannes värld, och därigenom skulle Johannes nedteckna det som skall ske vid världens ände. Johannes var en av de tolv ledarna i den kristna kyrkans begynnelse, och Johannes åskådliggör därför avslutningen på den kristna kyrkan, representerad av de etthundrafyrtiofyra tusen och den stora skaran i Uppenbarelseboken kapitel sju.

The biblical logic is this: Jesus is the Word, by which all things were created, the Word that has always existed with His Father and He is also the Bible, for He is the Word of God. The first attribute of Christ’s character that is introduced in the last message of God’s Word is that He illustrates the end of a thing, with the beginning of that very same thing. If this truth about God’s character is not applied to a person’s study of the Bible, they cannot truly know what the judgment of the living is, and why it began at 9/11, and more importantly, why it is almost over.

Den bibliska logiken är denna: Jesus är Ordet, genom vilket allting blev skapat, Ordet som alltid har existerat hos sin Fader, och Han är också Bibeln, ty Han är Guds Ord. Det första draget i Kristi karaktär som introduceras i Guds Ords sista budskap är att Han åskådliggör slutet på en sak genom början av just samma sak. Om denna sanning om Guds karaktär inte tillämpas i en människas studium av Bibeln, kan hon inte verkligen förstå vad de levandes dom är och varför den började den 11 september, och än viktigare, varför den nästan är över.

As an example of the principle of Alpha and Omega, ancient Israel typifies modern Israel, which is a prophetic truth that can also be identified as literal Israel typifies spiritual Israel. No matter how it might be expressed both ancient literal Israel and modern spiritual Israel have a beginning history and an ending history. Three of the four histories are in the past, and we are now in the fourth and final history.

Som ett exempel på principen om Alfa och Omega utgör det forntida Israel en förebild för det moderna Israel, vilket är en profetisk sanning som också kan uttryckas så att det bokstavliga Israel är en förebild för det andliga Israel. Hur detta än må uttryckas, har både det forntida bokstavliga Israel och det moderna andliga Israel en begynnelsehistoria och en avslutande historia. Tre av de fyra historierna ligger i det förflutna, och vi befinner oss nu i den fjärde och sista historien.

The three past histories represent three witnesses of the last generation of earth’s history. Those three past histories identify the generation that is represented as the one hundred and forty-four thousand in the book of Revelation. There are other prophetic lines of history that also address the one hundred and forty-four thousand, but the number of the one hundred and forty-four thousand contains the prophetic symbolism that the one hundred and forty-four thousand are those who are prophetically represented by multiplying the twelve tribes of ancient literal Israel, with the twelve disciples of modern spiritual Israel.

De tre gångna historiska skeendena representerar tre vittnen om den sista generationen i jordens historia. Dessa tre gångna historiska skeenden identifierar den generation som i Uppenbarelseboken framställs som de etthundrafyrtiofyra tusen. Det finns andra profetiska historielinjer som också behandlar de etthundrafyrtiofyra tusen, men talet etthundrafyrtiofyra tusen rymmer den profetiska symboliken att de etthundrafyrtiofyra tusen är dem som profetiskt framställs genom att de tolv stammarna i det forntida, bokstavliga Israel multipliceras med de tolv lärjungarna i det moderna, andliga Israel.

As another example of Alpha and Omega, the three angels of Revelation chapter fourteen represent a beginning and ending history. The Millerite movement represents the beginning history of the three angels, and the movement of the one hundred and forty-four thousand represents the history at the ending of the message of the third angel. The alpha movement announced the opening of the investigative judgment on October 22, 1844. The omega movement announced the opening of the judgment of the living, identifying its commencement as 9/11.

Som ett annat exempel på Alfa och Omega representerar de tre änglarna i Uppenbarelseboken kapitel fjorton en begynnelse- och avslutningshistoria. Milleritrörelsen representerar begynnelsehistorien för de tre änglarna, och de etthundrafyrtiofyra tusendes rörelse representerar historien vid avslutningen av den tredje ängelns budskap. Alfarörelsen tillkännagav öppnandet av den undersökande domen den 22 oktober 1844. Omegarörelsen tillkännagav öppnandet av domen över de levande och angav dess början till 9/11.

A third example of Alpha and Omega, that is easily upheld by inspiration is that in the beginning is the alpha movement of the Millerites, the parable of the ten virgins was fulfilled to the very letter. Sister White identifies the history of the Millerites in the book, The Great Controversy in the context of that parable being fulfilled at that time. She teaches that the omega movement of the one hundred and forty-four thousand will also fulfill the parable of the ten virgins to the very letter. Three brief witnesses of Christ identifying the end with the beginning.

Ett tredje exempel på Alfa och Omega, som lätt kan bekräftas av inspirationen, är att i begynnelsen, i milleriternas alfarörelse, uppfylldes liknelsen om de tio jungfrurna bokstavligen in i minsta detalj. Syster White identifierar milleriternas historia i boken The Great Controversy i sammanhanget av att den liknelsen uppfylldes på den tiden. Hon lär att omegarörelsen hos de ett hundra fyrtiofyra tusen också kommer att uppfylla liknelsen om de tio jungfrurna bokstavligen in i minsta detalj. Tre korta vittnesbörd från Kristus som identifierar slutet med begynnelsen.

At the beginning of ancient Israel, the Lord entered into covenant with the Hebrews as represented by the blood upon the doorposts, which is of course the very first mention of the Midnight Cry in God’s Word. Baptism is a symbol of a covenant relationship with Christ, and Paul teaches us that the Hebrews that left Egypt were all baptized ‘in the “cloud” and in the Red “Sea”.’ Once they were beyond the sea they were given manna, which among other things is a symbol of the seventh-day Sabbath in the context of it being a test.

Vid det forntida Israels begynnelse ingick Herren ett förbund med hebréerna, såsom detta representeras av blodet på dörrposterna, vilket naturligtvis är det allra första omnämnandet av midnattsropet i Guds Ord. Dopet är en symbol för en förbundsrelation med Kristus, och Paulus lär oss att hebréerna som lämnade Egypten alla blev döpta ”i molnet” och ”i havet”. När de hade kommit bortom havet fick de manna, vilket bland annat är en symbol för sjundedagssabbaten i sammanhanget att den utgör ett prov.

The “manna” represents their first test and when they failed their tenth and final test when they rejected the message of Joshua and Caleb, the Lord then rejected them as His covenant people and entered into covenant with Joshua and Caleb. When they eventually entered into the Promised Land, the rite of circumcision was not accomplished upon those men born during the forty years, for the rite was ended at the rebellion of Kadesh, and reinstituted at Kadesh just before the entrance. This is a signature of Alpha and Omega.

”Mannat” representerar deras första prövning, och när de misslyckades i sin tionde och sista prövning, då de förkastade Josuas och Kalebs budskap, förkastade Herren dem därefter som sitt förbundsfolk och ingick förbund med Josua och Kaleb. När de slutligen gick in i det utlovade landet, hade omskärelsens rit inte utförts på de män som fötts under de fyrtio åren; ty riten hade upphört vid upproret i Kadesh och återinförts i Kadesh strax före intåget. Detta är en signatur av Alfa och Omega.

The forty years wandering in the wilderness began with the rebellion against the message of Joshua and Caleb, and it ended with the rebellion of Moses striking the Rock, and thus misrepresenting God’s character and work. The beginning of ancient Israel illustrates the end of ancient Israel.

De fyrtio årens ökenvandring började med upproret mot Josuas och Kalebs budskap, och den slutade med Moses uppror då han slog på klippan och därigenom gav en oriktig bild av Guds karaktär och verk. Början av det gamla Israel åskådliggör slutet av det gamla Israel.

At the end of ancient Israel, Jesus as the “Messenger of the Covenant” in Malachi chapter three, came to confirm the “covenant” with many for one week, in fulfillment of Daniel chapter nine. As the Messenger of the Covenant, Christ entered into covenant with the Christian church in the very history where He passed by the former covenant people. In the beginning of ancient Israel as God’s covenant people the Lord passed by a former covenant people and entered into covenant with a new chosen people. He did the very same thing at the end of ancient Israel.

Vid slutet av det forntida Israel kom Jesus såsom ”förbundets budbärare” i Malaki kapitel tre för att bekräfta ”förbundet” med de många under en vecka, till uppfyllelse av Daniel kapitel nio. Såsom Förbundets Budbärare ingick Kristus förbund med den kristna kyrkan i just den historiska situation där Han gick förbi det tidigare förbundsfolket. I början av det forntida Israel som Guds förbundsfolk gick Herren förbi ett tidigare förbundsfolk och ingick förbund med ett nytt utvalt folk. Han gjorde exakt detsamma vid slutet av det forntida Israel.

A symbol of a covenant is the marriage, and from the birth of Christ unto the destruction of Jerusalem in 70AD, prophecy sets forth a progressive divorce of God from ancient literal Israel. So, when was the divorce actually in force, at His birth, His death, the stoning of Stephen or the destruction of Jerusalem?

Ett förbunds symbol är äktenskapet, och från Kristi födelse till Jerusalems förstörelse år 70 e.Kr. framställer profetian en fortskridande skilsmässa mellan Gud och det forntida, bokstavliga Israel. Så när trädde skilsmässan egentligen i kraft: vid hans födelse, vid hans död, vid steningen av Stefanus eller vid Jerusalems förstörelse?

> “Meanwhile worshipers from every nation sought the temple which had been dedicated to the worship of God. Glittering with gold and precious stones, it was a vision of beauty and grandeur. But Jehovah was no longer to be found in that palace of loveliness. Israel as a nation had divorced herself from God. When Christ, near the close of His earthly ministry, looked for the last time upon the interior of the temple, He said, ‘Behold, your house is left unto you desolate.’ Matthew 23:38. Hitherto He had called the temple His Father’s house; but as the Son of God passed out from those walls, God’s presence was withdrawn forever from the temple built to His glory.” Acts of the Apostles, 145.

> ”Samtidigt sökte tillbedjare från varje nation det tempel som hade invigts åt tillbedjan av Gud. Glänsande av guld och ädelstenar var det en syn av skönhet och storhet. Men Jehova fanns inte längre att finna i detta ljuvlighetens palats. Israel hade som nation skilt sig från Gud. När Kristus, nära slutet av sin jordiska tjänst, för sista gången såg på templets inre, sade Han: ’Se, ert hus lämnas åt er öde.’ Matteus 23:38. Hittills hade Han kallat templet sin Faders hus; men när Guds Son gick ut från dessa murar, drogs Guds närvaro för evigt tillbaka från det tempel som hade byggts till Hans ära.” Apostlagärningarna, 145.

The day after the Triumphal Entry Christ proclaimed that the Jew’s house was desolate, and the divorce was finalized. So, the divorce was finalized when the sun went down on the day of the Triumphal Entry.

Dagen efter det triumfatoriska intåget förkunnade Kristus att judens hus var öde, och skilsmässan fullbordades. Så fullbordades skilsmässan när solen gick ned på dagen för det triumfatoriska intåget.

> “Jerusalem had been the child of His care, and as a tender father mourns over a wayward son, so Jesus wept over the beloved city. How can I give thee up? How can I see thee devoted to destruction? Must I let thee go to fill up the cup of thine iniquity? One soul is of such value that, in comparison with it, worlds sink into insignificance; but here was a whole nation to be lost. When the fast westering sun should pass from sight in the heavens, Jerusalem’s day of grace would be ended. While the procession was halting on the brow of Olivet, it was not yet too late for Jerusalem to repent. The angel of mercy was then folding her wings to step down from the golden throne to give place to justice and swift-coming judgment. But Christ’s great heart of love still pleaded for Jerusalem, that had scorned His mercies, despised His warnings, and was about to imbrue her hands in His blood. If Jerusalem would but repent, it was not yet too late. While the last rays of the setting sun were lingering on temple, tower, and pinnacle, would not some good angel lead her to the Saviour’s love, and avert her doom? Beautiful and unholy city, that had stoned the prophets, that had rejected the Son of God, that was locking herself by her impenitence in fetters of bondage,—her day of mercy was almost spent!

> ”Jerusalem hade varit barnet för Hans omsorg, och såsom en öm fader sörjer över en vilsegången son, så grät Jesus över den älskade staden. Hur skulle jag kunna överge dig? Hur skulle jag kunna se dig hemgiven åt förstörelsen? Måste jag låta dig gå för att fylla din missgärnings bägare? En enda själ är av så stort värde att världar, i jämförelse med den, sjunker ned i obetydlighet; men här var ett helt folk på väg att gå förlorat. När den hastigt sjunkande solen i väster skulle försvinna ur himlens åsyn, skulle Jerusalems nådatid vara slut. Medan processionen stannade på Olivbergets höjd, var det ännu inte för sent för Jerusalem att omvända sig. Barmhärtighetens ängel höll då på att fälla samman sina vingar för att stiga ned från den gyllene tronen och lämna plats åt rättvisan och den hastigt annalkande domen. Men Kristi stora kärleksfulla hjärta vädjade alltjämt för Jerusalem, som hade föraktat Hans barmhärtighet, ringaktat Hans varningar och stod i begrepp att fläcka sina händer med Hans blod. Om Jerusalem bara ville omvända sig, var det ännu inte för sent. Medan den nedgående solens sista strålar ännu dröjde kvar över tempel, torn och tinnar, skulle då inte någon god ängel leda henne till Frälsarens kärlek och avvända hennes öde? Sköna och oheliga stad, som hade stenat profeterna, som hade förkastat Guds Son, som genom sin obotfärdighet fjättrade sig själv i träldomens bojor — hennes barmhärtighetstid var nästan ute!”

> “Yet again the Spirit of God speaks to Jerusalem. Before the day is done, another testimony is borne to Christ. The voice of witness is lifted up, responding to the call from a prophetic past. If Jerusalem will hear the call, if she will receive the Saviour who is entering her gates, she may yet be saved.

> ”Än en gång talar Guds Ande till Jerusalem. Innan dagen är till ända, frambärs ännu ett vittnesbörd om Kristus. Vittnesbördets röst höjs som svar på kallelsen från ett profetiskt förflutet. Om Jerusalem vill höra kallelsen, om hon vill ta emot Frälsaren som går in genom hennes portar, kan hon ännu bli räddad.

> “Reports have reached the rulers in Jerusalem that Jesus is approaching the city with a great concourse of people. But they have no welcome for the Son of God. In fear they go out to meet Him, hoping to disperse the throng. As the procession is about to descend the Mount of Olives, it is intercepted by the rulers. They inquire the cause of the tumultuous rejoicing. As they question, ‘Who is this?’ the disciples, filled with the spirit of inspiration, answer this question. In eloquent strains they repeat the prophecies concerning Christ:

> ”Rapporter har nått härskarna i Jerusalem om att Jesus närmar sig staden med en stor folkskara. Men de har inget välkomnande för Guds Son. I fruktan går de ut för att möta honom och hoppas kunna skingra mängden. Just som processionen står i begrepp att stiga ned från Olivberget, hejdas den av härskarna. De frågar efter orsaken till den stormande glädjen. När de frågar: ”Vem är denne?” besvarar lärjungarna, uppfyllda av inspirationens ande, denna fråga. I vältaliga ordalag upprepar de profetiorna om Kristus:

> “Adam will tell you, It is the seed of the woman that shall bruise the serpent’s head.

> ”Adam skall säga dig: Det är kvinnans säd som skall krossa ormens huvud.

> “Ask Abraham, he will tell you, It is ‘Melchizedek King of Salem,’ King of Peace. Genesis 14:18.

> ”Fråga Abraham, så skall han säga dig: Det är ’Melkisedek, kungen i Salem’, fridsfursten. 1 Moseboken 14:18.

> “Jacob will tell you, He is Shiloh of the tribe of Judah.

> ”Jakob skall säga dig: Han är Shilo av Juda stam.

> “Isaiah will tell you, ‘Immanuel,’ ‘Wonderful, Counselor, The mighty God, The everlasting Father, The Prince of Peace.’ Isaiah 7:14; 9:6.

> ”Jesaja kommer att säga dig: ”Immanuel”, ”Underbar i råd, Mäktig Gud, Evig Fader, Fridsfurste.” Jesaja 7:14; 9:6.

> “Jeremiah will tell you, The Branch of David, ‘the Lord our Righteousness.’ Jeremiah 23:6.

> ”Jeremia skall säga dig: Davids gren, ’Herren vår rättfärdighet.’ Jeremia 23:6.

> “Daniel will tell you, He is the Messiah.

> ”Daniel kommer att säga dig: Han är Messias.

> “Hosea will tell you, He is ‘the Lord God of hosts; the Lord is His memorial.’ Hosea 12:5.

> ”Hosea ska säga dig att han är ’HERREN, härskarornas Gud; HERREN är hans åminnelse.’ Hosea 12:5.”

> “John the Baptist will tell you, He is ‘the Lamb of God, which taketh away the sin of the world.’ John 1:29.

> ”Johannes döparen kommer att säga dig: Han är ”Guds Lamm, som borttager världens synd.” Joh. 1:29.

> “The great Jehovah has proclaimed from His throne, ‘This is My beloved Son.’ Matthew 3:17.

> ”Den store Jehova har från sin tron förkunnat: ’Denne är min älskade Son.’ Matteus 3:17.

> “We, His disciples, declare, This is Jesus, the Messiah, the Prince of life, the Redeemer of the world.

> ”Vi, hans lärjungar, förkunnar: Detta är Jesus, Messias, livets Furste, världens Återlösare.

> “And the prince of the powers of darkness acknowledges Him, saying, ‘I know Thee who Thou art, the Holy One of God.’ Mark 1:24.” The Desire of Ages, 577–579.

> ”Och fursten över mörkrets makter erkänner Honom och säger: ’Jag vet vem Du är, Guds Helige.’ Mark. 1:24.” Messias, 577–579.

The history of Christ’s Triumphal Entry typified the history of the Midnight Cry in the Millerite time period. The passage from Sister White identifies that when the entrance began the people came under the inspiration of the Holy Spirit, and then Christ stopped and wept over Jerusalem. Thereafter He continued the entry, and is then confronted by Jewish leadership. I would like to isolate certain attributes of this story in order to identify waymarks that are repeated in the history of the Millerites. But first I want to make a point about the beginning and ending. What we just cited from Sister White represents the end of a chapter, and the opening of the next chapter says the following.

Historien om Kristi triumfartade intåg var en förebild för historien om midnattsropet under milleriternas tidsperiod. Avsnittet från syster White visar att när intåget började kom folket under den Helige Andes inspiration, och därefter stannade Kristus och grät över Jerusalem. Sedan fortsatte han intåget och ställdes då inför den judiska ledningen. Jag skulle vilja avskilja vissa drag i denna berättelse för att identifiera vägmärken som upprepas i milleriternas historia. Men först vill jag framhålla en sak om början och slutet. Det vi nyss citerade från syster White utgör slutet på ett kapitel, och inledningen till nästa kapitel säger följande.

> “The triumphal ride of Christ into Jerusalem was the dim foreshadowing of His coming in the clouds of heaven with power and glory, amid the triumph of angels and the rejoicing of the saints. Then will be fulfilled the words of Christ to the priests and Pharisees: ‘Ye shall not see Me henceforth, till ye shall say, Blessed is He that cometh in the name of the Lord.’ Matthew 23:39. In prophetic vision Zechariah was shown that day of final triumph; and he beheld also the doom of those who at the first advent had rejected Christ: ‘They shall look upon Me whom they have pierced, and they shall mourn for Him, as one mourneth for his only son, and shall be in bitterness for Him, as one that is in bitterness for his first-born.’ Zechariah 12:10. This scene Christ foresaw when He beheld the city and wept over it. In the temporal ruin of Jerusalem He saw the final destruction of that people who were guilty of the blood of the Son of God.

> Kristi triumfartade intåg i Jerusalem var en dunkel förebild av hans ankomst i himlens skyar med makt och härlighet, omgiven av änglarnas triumf och de heligas jubel. Då skall Kristi ord till prästerna och fariséerna gå i uppfyllelse: ”I skolen härefter icke se mig, förrän I sägen: Välsignad vare han som kommer i Herrens namn.” Matteus 23:39. I profetisk syn fick Sakarja se den dagen av slutlig triumf; och han såg också det öde som skulle drabba dem som vid den första ankomsten hade förkastat Kristus: ”De skola se upp till mig, som de hava stungit, och de skola sörja honom, såsom man sörjer ende sonen, och känna bitter klagan över honom, såsom man klagar bittert över sin förstfödde.” Sakarja 12:10. Denna scen förutsåg Kristus när han såg staden och grät över den. I Jerusalems timliga undergång såg han den slutliga förintelsen av det folk som bar skuld till Guds Sons blod.

> “The disciples saw the hatred of the Jews to Christ, but they did not yet see to what it would lead. They did not yet understand the true condition of Israel, nor comprehend the retribution that was to fall upon Jerusalem. This Christ opened to them by a significant object lesson.

> Lärjungarna såg judarnas hat mot Kristus, men de insåg ännu inte vart det skulle leda. De förstod ännu inte Israels sanna tillstånd och fattade inte heller det straff som skulle drabba Jerusalem. Detta uppenbarade Kristus för dem genom en betydelsefull åskådningsundervisning.

> “The last appeal to Jerusalem had been in vain. The priests and rulers had heard the prophetic voice of the past echoed by the multitude, in answer to the question, ‘Who is this?’ but they did not accept it as the voice of Inspiration. In anger and amazement they tried to silence the people. There were Roman officers in the throng, and to them His enemies denounced Jesus as the leader of a rebellion. They represented that He was about to take possession of the temple, and reign as king in Jerusalem.” The Desire of Ages, 580.

> ”Den sista vädjan till Jerusalem hade varit förgäves. Prästerna och rådsherrarna hade hört det förflutnas profetiska röst återljuda från folkmassan som svar på frågan: ’Vem är denne?’ men de erkände den inte som Inspirationens röst. I vrede och förvåning försökte de tysta folket. Det fanns romerska officerare i folkträngseln, och för dem anklagade hans fiender Jesus såsom ledaren för ett uppror. De framställde saken som att han stod i begrepp att ta templet i besittning och regera som konung i Jerusalem.” The Desire of Ages, 580.

The point I did not want to miss is that Christ’s Triumphal Entry into Jerusalem typifies not only the Midnight Cry of Millerite history, but also the end of the world. It is associated with the return of Christ at the beginning of Revelation chapter twenty’s millennium and also His return with New Jerusalem at the end of the millennium. It is also associated with the death of the wicked at His second coming, and their final judgment at the end of the millennium. The opening of the last paragraph states, “The last appeal to Jerusalem had been in vain. The priests and rulers had heard the prophetic voice of the past echoed by the multitude, in answer to the question, ‘Who is this?’ but they did not accept it as the voice of Inspiration.”

Det jag inte ville gå miste om är att Kristi triumfartade intåg i Jerusalem inte endast är en förebild för midnattsropet i milleritrörelsens historia, utan också för världens slut. Det är förbundet med Kristi återkomst vid början av det årtusende som omtalas i Uppenbarelsebokens tjugonde kapitel och även med hans återkomst tillsammans med det nya Jerusalem vid slutet av årtusendet. Det är också förbundet med de ogudaktigas död vid hans andra ankomst och med deras slutliga dom vid slutet av årtusendet. Inledningen av det sista stycket lyder: ”Den sista vädjan till Jerusalem hade varit förgäves. Prästerna och rådsherrarna hade hört den profetiska rösten från det förflutna återljuda genom folkhopen som svar på frågan: ’Vem är han?’ men de tog inte emot den som Inspirationens röst.”

The last appeal was in vain, and the appeal was represented as “the prophetic voice of the past.” The multitude in Christ’s day rejected their last appeal, for they rejected Jeremiah’s counsel to return to the old paths. They also refused the methodology of line upon line, for the disciples had answered the question of “Who is this,” by bringing several witnesses together, line upon line, from here a little and there a little.

Den sista vädjan var förgäves, och vädjan framställdes som ”det förgångnas profetiska röst”. Folkmassan på Kristi tid förkastade sin sista vädjan, ty de förkastade Jeremias råd att återvända till de gamla stigarna. De vägrade också metoden rad på rad, ty lärjungarna hade besvarat frågan ”Vem är denne?” genom att föra samman flera vittnen, rad på rad, här litet och där litet.

When Christ begins the entry into Jerusalem, He stops along the way. It begins with the fulfillment of prophecy as the disciples secure the ass for Christ to ride upon. He had never ridden an animal, and the animal had never been ridden. The logic identifies a miracle, for what animal allows a rider the first time, and who knows how to manage riding an ass that has never done it before. This is similar to when the Philistines placed an offering on the cart, along with the Ark, and hitched up two cows who both were nursing calves, and who had never pulled a cart before, and they immediately deserted the calves and began the trip to return the Ark to the Hebrews. The Ark is on its way to Jerusalem, and when David finally brings it into Jerusalem, he typified Christ’s triumphal entry.

När Kristus påbörjar intåget i Jerusalem, stannar han på vägen. Det börjar med profetians uppfyllelse när lärjungarna skaffar åsnan som Kristus skall rida på. Han hade aldrig ridit ett djur, och djuret hade aldrig blivit ridet. Logiken utvisar ett under, ty vilket djur låter någon sitta upp första gången, och vem vet hur man skall hantera ridningen av en åsna som aldrig tidigare har gjort det. Detta liknar det tillfälle då filistéerna lade ett offer på vagnen tillsammans med arken och spände för två kor som båda hade diande kalvar och som aldrig tidigare hade dragit en vagn, och de övergav genast kalvarna och påbörjade färden för att föra arken tillbaka till hebréerna. Arken är på väg till Jerusalem, och när David slutligen för den in i Jerusalem, var han en förebild till Kristi triumferande intåg.

Once Christ is on the ass, the people began lining the street with their coats, cutting down palm branches and the shouts cry out, “Hosanna to the Son of David: Blessed is He that cometh in the name of the Lord! Hosanna in the highest.” (Matthew 21:9) The leaders resist and call for Jesus to silence the crowd. They move on and Jesus stops to weep for lost mankind, represented by Jerusalem. Then the procession proceeds and the leaders once again intercede, demanding to know who Jesus is. Then the disciples respond with the line upon line testimony of the prophets.

När Kristus väl sitter på åsnan började folket kanta vägen med sina mantlar, hugga av palmkvistar, och ropen ljudde: ”Hosianna Davids Son: Välsignad vare han som kommer i Herrens namn! Hosianna i höjden.” (Matteus 21:9) Ledarna gör motstånd och kräver att Jesus skall tysta folkhopen. De går vidare, och Jesus stannar för att gråta över den förlorade mänskligheten, företrädd av Jerusalem. Sedan fortsätter processionen, och ledarna träder åter fram och kräver att få veta vem Jesus är. Då svarar lärjungarna med profeternas vittnesbörd, rad på rad.

The history we are now considering was preceded by the resurrection of Lazarus, which marks the first disappointment in the prophetic line illustrated in the parable of the ten virgins, and by Uzzah touching the Ark, in the line of David’s triumphal entry into Jerusalem. The first disappointment is associated with a tarrying time, and Christ has tarried when he first heard Lazarus was sick, just as David tarried by leaving the Ark where Uzzah died until he later retrieved it. Lazarus died, and was thereafter resurrected. Lazarus is the one who thereafter leads the ass that Jesus rides upon into Jerusalem.

Den historia som vi nu betraktar föregicks av Lasarus uppståndelse, vilken markerar den första besvikelsen i den profetiska linje som illustreras i liknelsen om de tio jungfrurna, och av Ussa som rörde vid arken, i linjen om Davids triumfartade intåg i Jerusalem. Den första besvikelsen är förknippad med en dröjsmålstid, och Kristus dröjde när han först fick höra att Lasarus var sjuk, liksom David dröjde genom att lämna arken där Ussa dog till dess att han senare hämtade den. Lasarus dog och uppväcktes därefter. Lasarus är den som därefter leder den åsna som Jesus rider på in i Jerusalem.

In Millerite history the second angel arrived on April 19, 1844, at the first disappointment, which marked the beginning of the tarrying time. Thereafter Samuel Snow began to progressively develop the message of the Midnight Cry. The progressive development of that message is represented by Christ’s entry into Jerusalem. The progression of Snow’s work is also represented in the travels of the Ark, from the Philistines, to the cart, to Uzzah and ultimately into Jerusalem.

I Milleriternas historia anlände den andre ängeln den 19 april 1844, vid den första besvikelsen, vilken markerade början på dröjsmålstiden. Därefter började Samuel Snow stegvis utveckla midnattsropets budskap. Den fortskridande utvecklingen av detta budskap representeras av Kristi intåg i Jerusalem. Utvecklingen i Snows arbete representeras också i arkens färder, från filistéerna, till vagnen, till Ussa och slutligen in i Jerusalem.

The entry has a beginning proclamation of the people when the leaders told Christ to silence the crowd, followed by Christ weeping, then the proclamation of the disciples when the obstinate leaders asked who Christ was. The manifestation of inspiration in the people that produced the first response of the obstinate leaders is repeated by the disciples when they produced “line upon line” a multitude of prophetic witnesses from the past. When the sun set that day, ancient Israel was divorced from God.

Inträdet inleds med folkets proklamation när ledarna sade åt Kristus att tysta folkhopen, följt av att Kristus grät, och därefter lärjungarnas proklamation när de förhärdade ledarna frågade vem Kristus var. Uppensbarelsen av inspiration hos folket, som framkallade de förhärdade ledarnas första gensvar, upprepas av lärjungarna när de frambar ”rad på rad” en mängd profetiska vittnesbörd från det förgångna. När solen gick ner den dagen, skildes det gamla Israel från Gud.

In that history we are informed that the disciples did not “comprehend the retribution that was to fall upon Jerusalem.” The “retribution” that was to “fall upon Jerusalem” was illustrated for the disciples by “a significant object lesson.” The significant object lesson was the cursing of the fig tree. The destruction of Jerusalem, which the disciples did not yet understand was illustrated by the cursing of the fig tree, and also the parable which Christ had previously taught concerning the fig tree.

I den berättelsen får vi veta att lärjungarna inte ”förstod det straff som skulle drabba Jerusalem”. Det ”straff” som skulle ”drabba Jerusalem” åskådliggjordes för lärjungarna genom ”en betydelsefull åskådningsundervisning”. Den betydelsefulla åskådningsundervisningen var förbannelsen över fikonträdet. Jerusalems förstöring, som lärjungarna ännu inte förstod, framställdes genom förbannelsen över fikonträdet och även genom den liknelse om fikonträdet som Kristus tidigare hade undervisat om.

> “The warning is for all time. Christ’s act in cursing the tree which His own power had created stands as a warning to all churches and to all Christians. No one can live the law of God without ministering to others. But there are many who do not live out Christ’s merciful, unselfish life. Some who think themselves excellent Christians do not understand what constitutes service for God. They plan and study to please themselves. They act only in reference to self. Time is of value to them only as they can gather for themselves. In all the affairs of life this is their object. Not for others but for themselves do they minister. God created them to live in a world where unselfish service must be performed. He designed them to help their fellow men in every possible way. But self is so large that they cannot see anything else. They are not in touch with humanity. Those who thus live for self are like the fig tree, which made every pretension but was fruitless. They observe the forms of worship, but without repentance or faith. In profession they honor the law of God, but obedience is lacking. They say, but do not. In the sentence pronounced on the fig tree Christ demonstrates how hateful in His eyes is this vain pretense. He declares that the open sinner is less guilty than is he who professes to serve God, but who bears no fruit to His glory.

> ”Varningen gäller för all tid. Kristi handling att förbanna det träd som Hans egen kraft hade skapat står som en varning för alla kyrkor och för alla kristna. Ingen kan leva Guds lag utan att tjäna andra. Men det finns många som inte lever ut Kristi barmhärtiga, osjälviska liv. Somliga, som anser sig vara utmärkta kristna, förstår inte vad tjänst för Gud innebär. De planerar och tänker ut sådant som behagar dem själva. De handlar endast med hänsyn till sig själva. Tiden har värde för dem endast i den mån de kan samla åt sig själva. I livets alla angelägenheter är detta deras mål. Inte åt andra utan åt sig själva tjänar de. Gud skapade dem att leva i en värld där osjälvisk tjänst måste utföras. Han avsåg att de skulle hjälpa sina medmänniskor på varje möjligt sätt. Men jaget är så stort att de inte kan se något annat. De står inte i kontakt med mänskligheten. De som så lever för sig själva är lika fikonträdet, som gav sken av allt men var utan frukt. De iakttar gudsdyrkans former, men utan omvändelse eller tro. Till bekännelsen ärar de Guds lag, men lydnaden saknas. De säger, men gör inte. I domen som uttalades över fikonträdet visar Kristus hur avskyvärd denna fåfänga förevändning är i Hans ögon. Han förklarar att den öppne syndaren är mindre skyldig än den som bekänner sig tjäna Gud men inte bär frukt till Hans ära.

> “The parable of the fig tree, spoken before Christ’s visit to Jerusalem, had a direct connection with the lesson He taught in cursing the fruitless tree.” The Desire of Ages, 584.

> ”Liknelsen om fikonträdet, framställd före Kristi besök i Jerusalem, hade en direkt anknytning till den lärdom Han gav genom att förbanna det fruktlösa trädet.” Messias, s. 584.

After the last confrontation with the leaders, Jesus retired to pray through the night, then in the morning as He passed the fig tree He cursed it.

Efter den sista konfrontationen med ledarna drog sig Jesus undan för att be under natten, och på morgonen, när han gick förbi fikonträdet, förbannade han det.

> “It was not the season for ripe figs, except in certain localities; and on the highlands about Jerusalem it might truly be said, ‘The time of figs was not yet.’ But in the orchard to which Jesus came, one tree appeared to be in advance of all the others. It was already covered with leaves. It is the nature of the fig tree that before the leaves open, the growing fruit appears. Therefore this tree in full leaf gave promise of well-developed fruit. But its appearance was deceptive. Upon searching its branches, from the lowest bough to the topmost twig, Jesus found ‘nothing but leaves.’ It was a mass of pretentious foliage, nothing more.

> ”Det var inte tiden för mogna fikon, utom på vissa platser; och på höjderna omkring Jerusalem kunde man med rätta säga: ’Fikontiden var ännu inte inne.’ Men i den fruktträdgård dit Jesus kom tycktes ett träd vara före alla de andra. Det var redan täckt av löv. Det är fikonträdets natur att den växande frukten visar sig innan löven slår ut. Därför gav detta träd, fullt av löv, löfte om välutvecklad frukt. Men dess yttre var bedrägligt. När Jesus granskade dess grenar, från den nedersta grenen till den översta kvisten, fann han ’ingenting annat än löv’. Det var en massa skrytsamt lövverk och ingenting mer.

> “Christ uttered against it a withering curse. ‘No man eat fruit of thee hereafter forever,’ He said. The next morning, as the Saviour and His disciples were again on their way to the city, the blasted branches and drooping leaves attracted their attention. ‘Master,’ said Peter, ‘behold, the fig tree which Thou cursedst is withered away.’

> ”Kristus uttalade över det en förtärande förbannelse. ’Aldrig någonsin skall någon äta frukt av dig’, sade han. Nästa morgon, när Frälsaren och hans lärjungar åter var på väg till staden, fäste de förtorkade grenarna och de hängande bladen deras uppmärksamhet. ’Mästare’, sade Petrus, ’se, fikonträdet som du förbannade har vissnat bort.’”

> “Christ’s act in cursing the fig tree had astonished the disciples. It seemed to them unlike His ways and works. Often they had heard Him declare that He came not to condemn the world, but that the world through Him might be saved. They remembered His words, ‘The Son of man is not come to destroy men’s lives, but to save them.’ Luke 9:56. His wonderful works had been done to restore, never to destroy. The disciples had known Him only as the Restorer, the Healer. This act stood alone. What was its purpose? they questioned.

> ”Kristi handling då han förbannade fikonträdet hade förvånat lärjungarna. Det tycktes dem olikt hans vägar och gärningar. Ofta hade de hört honom förkunna att han inte hade kommit för att fördöma världen, utan för att världen genom honom skulle bli frälst. De erinrade sig hans ord: ’Människosonen har inte kommit för att förgöra människors liv, utan för att frälsa dem.’ Luk. 9:56. Hans underbara gärningar hade utförts för att upprätta, aldrig för att fördärva. Lärjungarna hade endast känt honom som Återupprättaren, Helaren. Denna handling stod ensam. Vad var dess syfte? frågade de sig.”

> “God ‘delighteth in mercy.’ ‘As I live, saith the Lord God, I have no pleasure in the death of the wicked.’ Micah 7:18; Ezekiel 33:11. To Him the work of destruction and the denunciation of judgment is a ‘strange work.’ Isaiah 28:21. But it is in mercy and love that He lifts the veil from the future, and reveals to men the results of a course of sin.

> Gud ”har sin lust i nåd”. ”Så sant jag lever, säger Herren Gud, har jag ingen lust till den ogudaktiges död.” Mika 7:18; Hesekiel 33:11. För honom är förstörelsens verk och domens förkunnelse ett ”främmande verk”. Jesaja 28:21. Men det är i barmhärtighet och kärlek som han lyfter slöjan från framtiden och uppenbarar för människorna följderna av en syndig vandel.

> “The cursing of the fig tree was an acted parable. That barren tree, flaunting its pretentious foliage in the very face of Christ, was a symbol of the Jewish nation. The Saviour desired to make plain to His disciples the cause and the certainty of Israel’s doom. For this purpose He invested the tree with moral qualities, and made it the expositor of divine truth. The Jews stood forth distinct from all other nations, professing allegiance to God. They had been specially favored by Him, and they laid claim to righteousness above every other people. But they were corrupted by the love of the world and the greed of gain. They boasted of their knowledge, but they were ignorant of the requirements of God, and were full of hypocrisy. Like the barren tree, they spread their pretentious branches aloft, luxuriant in appearance, and beautiful to the eye, but they yielded ‘nothing but leaves.’ The Jewish religion, with its magnificent temple, its sacred altars, its mitered priests and impressive ceremonies, was indeed fair in outward appearance, but humility, love, and benevolence were lacking.” The Desire of Ages, 581, 582.

> ”Förbannelsen över fikonträdet var en iscensatt liknelse. Detta ofruktbara träd, som stoltserade med sitt anspråksfulla lövverk mitt inför Kristi ansikte, var en symbol för den judiska nationen. Frälsaren önskade göra orsaken till och vissheten om Israels undergång tydlig för sina lärjungar. För detta ändamål gav Han trädet moraliska egenskaper och gjorde det till uttolkare av gudomlig sanning. Judarna framträdde tydligt skilda från alla andra nationer och bekände trohet mot Gud. De hade blivit särskilt gynnade av Honom, och de gjorde anspråk på rättfärdighet framför alla andra folk. Men de hade blivit fördärvade av kärleken till världen och begäret efter vinning. De berömde sig av sin kunskap, men de var okunniga om Guds fordringar och var fulla av hyckleri. Liksom det ofruktbara trädet bredde de ut sina anspråksfulla grenar högt i höjden, frodiga till det yttre och sköna för ögat, men de bar ”ingenting annat än löv”. Den judiska religionen, med sitt praktfulla tempel, sina heliga altaren, sina mitraklädda präster och sina högtidliga ceremonier, var verkligen till det yttre skön, men ödmjukhet, kärlek och välgörenhet saknades.” Messias, 581, 582.

We began by raising two questions which we are in the process of answering. Those questions were, “Why did the judgment of the living begin at 9/11? What is the biblical judgment of the living?”

Vi började med att ställa två frågor som vi håller på att besvara. Dessa frågor var: ”Varför började de levandes dom vid 11 september? Vad är den bibliska domen över de levande?”

The few lines of prophecy we just put in place are biblical witnesses of the judgment of the living. Those lines of prophecy address much more than simply the “A, B, C’s” of the judgment, but we are first answering the questions of 9/11 and the judgment of the living.

De få rader av profetia som vi just har lagt fram är bibliska vittnesbörd om domen över de levande. Dessa rader av profetia behandlar långt mer än endast domens ”A, B, C”, men vi besvarar först frågorna om 9/11 och domen över de levande.

> “‘I beheld,’ says the prophet Daniel, ‘till thrones were placed, and One that was Ancient of Days did sit: His raiment was white as snow, and the hair of His head like pure wool; His throne was fiery flames, and the wheels thereof burning fire. A fiery stream issued and came forth from before Him: thousand thousands ministered unto Him, and ten thousand times ten thousand stood before Him: the judgment was set, and the books were opened.’ Daniel 7:9, 10, R.V.

> ”’Jag såg’, säger profeten Daniel, ’tills troner sattes fram, och den Gamle av dagar tog sin plats: Hans klädnad var vit såsom snö, och håret på Hans huvud såsom ren ull; Hans tron var eldslågor, och dess hjul var brinnande eld. En ström av eld gick ut och kom fram inför Honom: tusen gånger tusen tjänade Honom, och tio tusen gånger tio tusen stod inför Honom: rätten sattes, och böckerna öppnades.’ Daniel 7:9, 10, R.V.

> “Thus was presented to the prophet’s vision the great and solemn day when the characters and the lives of men should pass in review before the Judge of all the earth, and to every man should be rendered ‘according to his works.’ The Ancient of Days is God the Father. Says the psalmist: ‘Before the mountains were brought forth, or ever Thou hadst formed the earth and the world, even from everlasting to everlasting, Thou art God.’ Psalm 90:2. It is He, the source of all being, and the fountain of all law, that is to preside in the judgment. And holy angels as ministers and witnesses, in number ‘ten thousand times ten thousand, and thousands of thousands,’ attend this great tribunal.

> ”Så framställdes för profetens syn den stora och högtidliga dag då människors karaktärer och liv skulle gås igenom inför hela jordens Domare, och åt var och en skulle vedergällas ”efter hans gärningar”. Den Gamle av dagar är Gud Fadern. Psalmisten säger: ”Förrän bergen blevo till, och du frambragt hade jorden och världen, ja, från evighet till evighet är du, o Gud.” Psalm 90:2. Det är han, all varelses källa och all lags källa, som skall presidera vid domen. Och heliga änglar såsom tjänare och vittnen, till ett antal av ”tio tusen gånger tio tusen och tusende gånger tusen”, närvara vid denna stora domstol.

> “‘And, behold, one like the Son of man came with the clouds of heaven, and came to the Ancient of Days, and they brought Him near before Him. And there was given Him dominion, and glory, and a kingdom, that all people, nations, and languages, should serve Him: His dominion is an everlasting dominion, which shall not pass away.’ Daniel 7:13, 14. The coming of Christ here described is not His second coming to the earth. He comes to the Ancient of Days in heaven to receive dominion and glory and a kingdom, which will be given Him at the close of His work as a mediator. It is this coming, and not His second advent to the earth, that was foretold in prophecy to take place at the termination of the 2300 days in 1844. Attended by heavenly angels, our great High Priest enters the holy of holies and there appears in the presence of God to engage in the last acts of His ministration in behalf of man—to perform the work of investigative judgment and to make an atonement for all who are shown to be entitled to its benefits.

> ”Och se, en som liknade en människoson kom med himlens skyar, och han kom fram till den Gamle av dagar, och man förde honom fram inför honom. Och åt honom gavs herradöme och ära och ett rike, för att alla folk, folkslag och språk skulle tjäna honom; hans herradöme är ett evigt herradöme, som inte skall förgå.” Daniel 7:13, 14. Kristi ankomst, sådan den här beskrivs, är inte hans andra ankomst till jorden. Han kommer till den Gamle av dagar i himlen för att ta emot herradöme och ära och ett rike, vilket skall ges honom vid avslutningen av hans verk som medlare. Det är denna ankomst, och inte hans andra ankomst till jorden, som i profetian förutsades skulle äga rum vid slutet av de 2300 dagarna år 1844. Åtföljd av himmelska änglar går vår store Överstepräst in i det allra heligaste och framträder där inför Gud för att utföra de sista handlingarna i sin tjänst för människans skull — att fullgöra den undersökande domens verk och att bringa försoning för alla dem som befinns berättigade till dess välgärningar.

> “In the typical service only those who had come before God with confession and repentance, and whose sins, through the blood of the sin offering, were transferred to the sanctuary, had a part in the service of the Day of Atonement. So in the great day of final atonement and investigative judgment the only cases considered are those of the professed people of God. The judgment of the wicked is a distinct and separate work, and takes place at a later period. ‘Judgment must begin at the house of God: and if it first begin at us, what shall the end be of them that obey not the gospel?’ 1 Peter 4:17.

> ”I den förebildliga tjänsten hade endast de del i försoningsdagens tjänst som hade trätt fram inför Gud med bekännelse och ånger, och vilkas synder genom syndoffrets blod hade överförts till helgedomen. Så är det också på den stora dagen för den slutliga försoningen och den undersökande domen: de enda fall som tas under övervägande är de som rör dem som bekänner sig höra till Guds folk. De ogudaktigas dom är ett särskilt och från detta skilt verk och äger rum vid en senare tidpunkt. ’Domen måste börja på Guds hus; men om den först börjar med oss, vad skall då slutet bli för dem som inte lyder Guds evangelium?’ 1 Petrusbrevet 4:17.”

> “The books of record in heaven, in which the names and the deeds of men are registered, are to determine the decisions of the judgment. Says the prophet Daniel: ‘The judgment was set, and the books were opened.’ The revelator, describing the same scene, adds: ‘Another book was opened, which is the book of life: and the dead were judged out of those things which were written in the books, according to their works.’ Revelation 20:12.

> ”Böckerna i himlen, i vilka människornas namn och gärningar är upptecknade, skall ligga till grund för domens avgöranden. Profeten Daniel säger: ’Rätten sattes, och böckerna öppnades.’ Uppenbararen tillägger, när han beskriver samma scen: ’Och ännu en bok öppnades, som är livets bok; och de döda blev dömda efter det som stod skrivet i böckerna, efter sina gärningar.’ Uppenbarelseboken 20:12.

> “The book of life contains the names of all who have ever entered the service of God. Jesus bade His disciples: ‘Rejoice, because your names are written in heaven.’ Luke 10:20. Paul speaks of his faithful fellow workers, ‘whose names are in the book of life.’ Philippians 4:3. Daniel, looking down to ‘a time of trouble, such as never was,’ declares that God’s people shall be delivered, ‘everyone that shall be found written in the book.’ And the revelator says that those only shall enter the city of God whose names ‘are written in the Lamb’s book of life.’ Daniel 12:1; Revelation 21:27.

> Livets bok innehåller namnen på alla som någonsin har trätt i Guds tjänst. Jesus sade till sina lärjungar: ”Gläd er över att era namn är skrivna i himlen.” Lukas 10:20. Paulus talar om sina trofasta medarbetare, ”vilkas namn är skrivna i livets bok”. Filipperbrevet 4:3. Daniel, som blickar fram mot ”en tid av nöd, såsom ingen har varit”, förklarar att Guds folk skall bli räddat, ”var och en som finnes uppskriven i boken”. Och Uppenbararen säger att endast de skall gå in i Guds stad, vilkas namn ”är skrivna i livets bok, i Lammets bok”. Daniel 12:1; Uppenbarelseboken 21:27.

> “‘A book of remembrance’ is written before God, in which are recorded the good deeds of ‘them that feared the Lord, and that thought upon His name.’ Malachi 3:16. Their words of faith, their acts of love, are registered in heaven. Nehemiah refers to this when he says: ‘Remember me, O my God, … and wipe not out my good deeds that I have done for the house of my God.’ Nehemiah 13:14. In the book of God’s remembrance every deed of righteousness is immortalized. There every temptation resisted, every evil overcome, every word of tender pity expressed, is faithfully chronicled. And every act of sacrifice, every suffering and sorrow endured for Christ’s sake, is recorded. Says the psalmist: ‘Thou tellest my wanderings: put Thou my tears into Thy bottle: are they not in Thy book?’ Psalm 56:8.

> ”En åminnelsens bok” skrivs inför Gud, i vilken de goda gärningarna av ”dem som fruktade Herren och aktade på hans namn” upptecknas. Malaki 3:16. Deras trons ord, deras kärlekens handlingar, är registrerade i himlen. Nehemja syftar på detta när han säger: ”Tänk på mig, min Gud, … och utplåna inte mina goda gärningar, som jag har gjort för min Guds hus.” Nehemja 13:14. I Guds åminnelses bok odödliggörs varje rättfärdig gärning. Där upptecknas troget varje frestelse som motståtts, varje ont som övervunnits, varje ord av öm medkänsla som uttalats. Och varje uppoffringens handling, varje lidande och varje sorg som uthärdats för Kristi skull, blir nedtecknad. Psalmisten säger: ”Du räknar mina irrfärder; samla mina tårar i din flaska; är de inte upptecknade i din bok?” Psalm 56:8.

> “There is a record also of the sins of men. ‘For God shall bring every work into judgment, with every secret thing, whether it be good, or whether it be evil.’ ‘Every idle word that men shall speak, they shall give account thereof in the day of judgment.’ Says the Saviour: ‘By thy words thou shalt be justified, and by thy words thou shalt be condemned.’ Ecclesiastes 12:14; Matthew 12:36, 37. The secret purposes and motives appear in the unerring register; for God ‘will bring to light the hidden things of darkness, and will make manifest the counsels of the hearts.’ 1 Corinthians 4:5. ‘Behold, it is written before Me, … your iniquities, and the iniquities of your fathers together, saith the Lord.’ Isaiah 65:6, 7.

> ”Det finns också en uppteckning över människornas synder. ’Ty Gud skall döma varje gärning, med allt som är fördolt, vare sig det är gott eller ont.’ ’Men jag säger er att för varje onyttigt ord som människorna talar, skall de stå till svars för det på domens dag.’ Frälsaren säger: ’Efter dina ord skall du förklaras rättfärdig, och efter dina ord skall du dömas skyldig.’ Predikaren 12:14; Matteus 12:36, 37. De hemliga avsikterna och motiven framträder i den ofelbara uppteckningen; ty Gud ’skall föra mörkrets dolda ting fram i ljuset och uppenbara hjärtats rådslag.’ 1 Korinthierbrevet 4:5. ’Se, det är uppskrivet inför Mig, … era missgärningar och era fäders missgärningar tillsammans, säger Herren.’ Jesaja 65:6, 7.”

> “Every man’s work passes in review before God and is registered for faithfulness or unfaithfulness. Opposite each name in the books of heaven is entered with terrible exactness every wrong word, every selfish act, every unfulfilled duty, and every secret sin, with every artful dissembling. Heaven-sent warnings or reproofs neglected, wasted moments, unimproved opportunities, the influence exerted for good or for evil, with its far-reaching results, all are chronicled by the recording angel.

> ”Varje människas gärning passerar i granskning inför Gud och upptecknas såsom trofast eller otrogen. Mittemot varje namn i himmelens böcker införs med fruktansvärd exakthet varje orätt ord, varje självisk handling, varje försummad plikt och varje hemlig synd, jämte allt listigt skrymteri. Varningar eller tillrättavisningar sända från himlen som försummats, bortslösade ögonblick, försummade tillfällen, det inflytande som utövats till gott eller till ont, med dess vittgående följder, allt upptecknas av den registrerande ängeln.

> “The law of God is the standard by which the characters and the lives of men will be tested in the judgment. Says the wise man: ‘Fear God, and keep His commandments: for this is the whole duty of man. For God shall bring every work into judgment.’ Ecclesiastes 12:13, 14. The apostle James admonishes his brethren: ‘So speak ye, and so do, as they that shall be judged by the law of liberty.’ James 2:12.

> ”Guds lag är den måttstock efter vilken människors karaktärer och liv skall prövas i domen. Den vise säger: ’Frukta Gud och håll hans bud; ty detta är människans hela plikt. Ty Gud skall föra varje gärning fram till dom.’ Predikaren 12:13, 14. Aposteln Jakob förmanar sina bröder: ’Tala så och handla så som de som skall dömas efter frihetens lag.’ Jakob 2:12.

> “Those who in the judgment are ‘accounted worthy’ will have a part in the resurrection of the just. Jesus said: ‘They which shall be accounted worthy to obtain that world, and the resurrection from the dead, … are equal unto the angels; and are the children of God, being the children of the resurrection.’ Luke 20:35, 36. And again He declares that ‘they that have done good’ shall come forth ‘unto the resurrection of life.’ John 5:29. The righteous dead will not be raised until after the judgment at which they are accounted worthy of ‘the resurrection of life.’ Hence they will not be present in person at the tribunal when their records are examined and their cases decided.

> ”De som i domen ”aktas värdiga” skall få del i de rättfärdigas uppståndelse. Jesus sade: ”de som anses värdiga att vinna den världen och uppståndelsen från de döda … är änglar lika, och de är Guds barn, eftersom de är uppståndelsens barn.” Luk. 20:35, 36. Och vidare förklarar han att ”de som har gjort gott” skall träda fram ”till livets uppståndelse”. Joh. 5:29. De rättfärdiga döda skall inte uppväckas förrän efter den dom i vilken de aktas värdiga till ”livets uppståndelse”. Därför kommer de inte personligen att vara närvarande inför domstolen när deras uppteckningar granskas och deras fall avgörs.

> “Jesus will appear as their advocate, to plead in their behalf before God. ‘If any man sin, we have an advocate with the Father, Jesus Christ the righteous.’ 1 John 2:1. ‘For Christ is not entered into the holy places made with hands, which are the figures of the true; but into heaven itself, now to appear in the presence of God for us.’ ‘Wherefore He is able also to save them to the uttermost that come unto God by Him, seeing He ever liveth to make intercession for them.’ Hebrews 9:24; 7:25.

> ”Jesus skall träda fram som deras förespråkare för att tala till deras förmån inför Gud. ’Om någon syndar, så har vi en förespråkare hos Fadern, Jesus Kristus, den rättfärdige.’ 1 Joh. 2:1. ’Ty Kristus har inte gått in i en helgedom som är gjord med händer och som endast är en avbild av den sanna, utan in i själva himlen för att nu träda fram inför Guds ansikte för vår skull.’ ’Därför kan han också helt och fullt frälsa dem som genom honom kommer till Gud, eftersom han alltid lever för att mana gott för dem.’ Hebr. 9:24; 7:25.”

> “As the books of record are opened in the judgment, the lives of all who have believed on Jesus come in review before God. Beginning with those who first lived upon the earth, our Advocate presents the cases of each successive generation, and closes with the living. Every name is mentioned, every case closely investigated. Names are accepted, names rejected. When any have sins remaining upon the books of record, unrepented of and unforgiven, their names will be blotted out of the book of life, and the record of their good deeds will be erased from the book of God’s remembrance. The Lord declared to Moses: ‘Whosoever hath sinned against Me, him will I blot out of My book.’ Exodus 32:33. And says the prophet Ezekiel: ‘When the righteous turneth away from his righteousness, and committeth iniquity, … all his righteousness that he hath done shall not be mentioned.’ Ezekiel 18:24.” The Great Controversy, 479–483.

> ”När uppteckningarnas böcker öppnas i domen, tas livet hos alla som har trott på Jesus upp till granskning inför Gud. Med början hos dem som först levde på jorden framlägger vår Förespråkare fallen för varje efterföljande generation och avslutar med de levande. Varje namn nämns, varje fall undersöks noggrant. Namn godkänns, namn förkastas. När någon har synder som fortfarande finns kvar i uppteckningarnas böcker, synder som inte har ångrats och inte blivit förlåtna, då skall deras namn utplånas ur livets bok, och uppteckningen om deras goda gärningar skall utplånas ur Guds minnesbok. Herren förklarade för Mose: ’Den som har syndat mot Mig, honom skall Jag utplåna ur Min bok.’ 2 Moseboken 32:33. Och profeten Hesekiel säger: ’När den rättfärdige vänder sig bort från sin rättfärdighet och gör det som är orätt, … då skall all den rättfärdighet han har gjort inte mer bli ihågkommen.’ Hesekiel 18:24.” The Great Controversy, 479–483.

We will continue this study and answer the questions raised in the next article of this series.

Vi kommer att fortsätta denna studie och besvara de frågor som har väckts i nästa artikel i denna serie.

Back to Articles