Article

# Elijah - Number Five

Elia – nummer fem

Prophetic Silence

Profetisk tystnad

Author

Jeff Pippenger

Published

October 3, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

When Elijah had Ahab summon all Israel to Carmel it prefigured God bringing the church out of the Dark Ages in 1798 after three and a half years of persecution and leading them to 1844 and thereafter to 1863. Those three dates are the final three waymarks of the structure of the “seven times” as set forth by Isaiah in chapter seven.

När Elia lät Ahab sammankalla hela Israel till Karmel, förebildade det att Gud förde församlingen ut ur mörka tidsåldrarna år 1798, efter tre och ett halvt års förföljelse, och ledde dem till 1844 och därefter till 1863. Dessa tre datum är de tre sista tidmärkena i strukturen för de ”sju tiderna”, såsom den framställs av Jesaja i kapitel sju.

The same history of 1798, 1844 and 1863 was also typified when Moses led the children of Israel out of the slavery of Egypt unto Mount Sinai. The history of the first and second angels represent the Millerite movement which began at the time of the end in 1798 and continued until the movement became a church in 1863. Elijah and Moses are the two primary witnesses of the Millerite history, and they are the two primary witnesses in the book of Revelation during the history of the third angel.

Samma historia från 1798, 1844 och 1863 förebildades också när Mose led Israels barn ut ur Egyptens slaveri till Sinaiberget. Den första och den andra ängelns historia representerar den milleritiska rörelsen, som började vid ändens tid år 1798 och fortsatte till dess att rörelsen blev en kyrka år 1863. Elia och Mose är de två främsta vittnena i den milleritiska historien, och de är de två främsta vittnena i Uppenbarelseboken under den tredje ängelns historia.

The Millerite movement marks the beginning of the everlasting gospel of Revelation fourteen and Future for America marks the ending. Between the beginning movement of the Millerites and the ending movement, we find the Seventh-day Adventist church. According to Adventist church historians in 1856, the remnant of the Millerite movement entered into the Laodicean condition, thus ending the Philadelphian period that represented 1798 through 1856.

Millerrörelsen markerar begynnelsen av det eviga evangeliet i Uppenbarelseboken fjorton, och Future for America markerar avslutningen. Mellan milleritrörelsens begynnelseverk och avslutningsverket finner vi Sjundedagsadventistsamfundet. Enligt adventistsamfundets historiker inträdde återstoden av milleritrörelsen år 1856 i det laodikeiska tillståndet och därmed avslutades den filadelfiska perioden, vilken sträckte sig från 1798 till 1856.

In the previous article we demonstrated that inspiration aligned the disappointment of the Red Sea crossing with the great disappointment of 1844. At that point the test of the Sabbath as represented by the manna arrived in the history of Moses. At the same prophetic point, the light that came from the Most Holy Place began a process of testing and purification starting with the Sabbath, for those who had crossed the sea and entered by faith into the Most Holy Place. The testing process that preceded 1844 began in Moses’ history at his birth and for the Millerites in 1798 with the increase of knowledge that Daniel identified would produce a three-step testing process that led to judgment.

I den föregående artikeln visade vi att inspirationen sammanförde besvikelsen vid övergången av Röda havet med den stora besvikelsen år 1844. Vid den tidpunkten inträdde sabbatens prövning, sådan den framställs genom mannat, i Moses historia. Vid samma profetiska tidpunkt inledde det ljus som kom från det Allraheligaste en process av prövning och rening, med början i sabbaten, för dem som hade gått över havet och genom tro trätt in i det Allraheligaste. Den prövningsprocess som föregick 1844 började i Moses historia vid hans födelse och för milleriterna år 1798, i samband med den tilltagande kunskap som Daniel angav skulle frambringa en trefaldig prövningsprocess som ledde till domen.

> Many shall be purified, and made white, and tried; but the wicked shall do wickedly: and none of the wicked shall understand; but the wise shall understand. Daniel 12:10.

> Många skall bli renade och göras vita och prövade; men de ogudaktiga skall handla ogudaktigt, och ingen av de ogudaktiga skall förstå; men de visa skall förstå. Daniel 12:10.

The opening of the judgment on October 22, 1844 was typified by the judgment of Pharaoh beginning with the firstborn of Egypt and ending in the waters of the Red Sea. Once the wise entered into the Most Holy Place by faith, or crossed through the Red Sea, the testing process that had begun at the time of the end in 1798 continued on beyond 1844. In the history of Moses, it was represented by ten tests, which Israel failed at every step. The last of the ten tests was when the twelve spies searched out the Promised Land. The first test in Moses’ history was the manna test that represents the Sabbath, and for the Millerites the Sabbath was identified as the first test after October 22, 1844. The first test being the Sabbath in both parallel histories, the following nine tests in the history of Moses identifies that post-1844, there would be a series of tests that would lead to the entrance of either the Promised Land or the wilderness of death. 1863 represents the final test for the Millerite movement. We will begin this consideration when the twelve spies return with their reports of the Promised Land.

Inledningen av domen den 22 oktober 1844 förebildades av domen över Farao, som började med Egyptens förstfödda och slutade i Röda havets vatten. När de visa genom tro gick in i det allra heligaste, eller gick över genom Röda havet, fortsatte den prövningsprocess som hade börjat vid ändens tid år 1798 vidare efter 1844. I Moses historia framställdes detta genom tio prövningar, vilka Israel misslyckades med vid varje steg. Den sista av de tio prövningarna var när de tolv spejarna utforskade det utlovade landet. Den första prövningen i Moses historia var mannaprövningen, som representerar sabbaten, och för milleriterna identifierades sabbaten som den första prövningen efter den 22 oktober 1844. Eftersom den första prövningen var sabbaten i båda parallella historierna, visar de följande nio prövningarna i Moses historia att det efter 1844 skulle finnas en serie prövningar som skulle leda till inträdet antingen i det utlovade landet eller i dödens ödemark. År 1863 representerar den slutliga prövningen för milleritrörelsen. Vi kommer att inleda denna betraktelse när de tolv spejarna återvänder med sina rapporter om det utlovade landet.

> And they returned from searching of the land after forty days. And they went and came to Moses, and to Aaron, and to all the congregation of the children of Israel, unto the wilderness of Paran, to Kadesh; and brought back word unto them, and unto all the congregation, and showed them the fruit of the land. And they told him, and said, We came unto the land whither thou sentest us, and surely it floweth with milk and honey; and this is the fruit of it. Nevertheless the people be strong that dwell in the land, and the cities are walled, and very great: and moreover we saw the children of Anak there. The Amalekites dwell in the land of the south: and the Hittites, and the Jebusites, and the Amorites, dwell in the mountains: and the Canaanites dwell by the sea, and by the coast of Jordan. And Caleb stilled the people before Moses, and said, Let us go up at once, and possess it; for we are well able to overcome it. But the men that went up with him said, We be not able to go up against the people; for they are stronger than we. And they brought up an evil report of the land which they had searched unto the children of Israel, saying, The land, through which we have gone to search it, is a land that eateth up the inhabitants thereof; and all the people that we saw in it are men of a great stature. And there we saw the giants, the sons of Anak, which come of the giants: and we were in our own sight as grasshoppers, and so we were in their sight. Numbers 13:25–33.

> Och de vände tillbaka efter att ha bespejat landet i fyrtio dagar. Och de gick och kom till Mose och till Aron och till hela Israels barns menighet i Parans öken, till Kadesh; och de förde bud tillbaka till dem och till hela menigheten och visade dem landets frukt. Och de berättade för honom och sade: Vi kom till det land dit du sände oss, och sannerligen, det flödar av mjölk och honung; och detta är dess frukt. Men folket som bor i landet är starkt, och städerna är befästa och mycket stora; och dessutom såg vi Anaks barn där. Amalekiterna bor i Sydlandet; och hetiterna och jebusiterna och amoriterna bor i bergsbygden; och kananéerna bor vid havet och vid Jordans strand. Och Kaleb stillade folket inför Mose och sade: Låt oss genast dra upp och inta det, ty vi är väl i stånd att övervinna det. Men männen som hade dragit upp med honom sade: Vi förmår inte dra upp mot folket, ty de är starkare än vi. Och de avgav ett ont rykte bland Israels barn om landet som de hade bespejat och sade: Landet som vi har dragit igenom för att bespeja det är ett land som förtär sina invånare; och allt folket som vi såg där är resliga män. Och där såg vi jättarna, Anaks söner, som härstammar från jättarna; och vi var i våra egna ögon såsom gräshoppor, och så var vi också i deras ögon. 4 Moseboken 13:25–33.

This passage from Numbers has some very important truths to take note of, that might be easily overlooked when not considering the history represented therein as typifying the Millerite movement. One point is that the rebels with the “evil report” were failing their tenth and final test, and at that final test two classes of people were manifested. The two classes which have been developing through the history of the previous nine tests manifested their characters based upon which “report” they choose to accept. In 1863, Millerite Adventism rejected Moses’ report as represented by the prophecy of slavery in Leviticus twenty-six. The report presented by Joshua and Caleb was simply the repetition of God’s “report” throughout the history of their deliverance from slavery. From the birth of Moses onward, God had promised that He would take them out of slavery and into the land that had been promised to Abraham centuries before. Joshua and Caleb represent those who stood upon the foundational report, the other ten spies rejected that God had actually given that report.

Detta avsnitt ur Fjärde Moseboken innehåller några mycket viktiga sanningar som bör uppmärksammas, men som lätt kan förbises om man inte betraktar den där framställda historien som en förebild för den milleritiska rörelsen. En punkt är att upprorsmännen med den ”onda rapporten” underkändes i sitt tionde och sista prov, och att vid detta sista prov två klasser av människor blev uppenbarade. De två klasser som hade utvecklats genom de föregående nio prövningarnas historia uppenbarade sina karaktärer utifrån vilken ”rapport” de valde att godta. År 1863 förkastade den milleritiska adventismen Moses rapport, sådan den framställs genom profetian om slaveri i Tredje Moseboken tjugosex. Den rapport som Josua och Kaleb framlade var helt enkelt en upprepning av Guds ”rapport” genom hela historien om deras befrielse från slaveriet. Från Moses födelse och framåt hade Gud lovat att Han skulle föra dem ut ur slaveriet och in i det land som hade utlovats till Abraham århundraden tidigare. Josua och Kaleb representerar dem som stod fasta på den grundläggande rapporten; de övriga tio spejarna förkastade att Gud verkligen hade givit den rapporten.

> And all the congregation lifted up their voice, and cried; and the people wept that night. And all the children of Israel murmured against Moses and against Aaron: and the whole congregation said unto them, Would God that we had died in the land of Egypt! or would God we had died in this wilderness! And wherefore hath the Lord brought us unto this land, to fall by the sword, that our wives and our children should be a prey? were it not better for us to return into Egypt? And they said one to another, Let us make a captain, and let us return into Egypt. Numbers 14:1–4.

> Och hela församlingen höjde sin röst och ropade, och folket grät den natten. Och alla Israels barn knotade mot Mose och mot Aron, och hela församlingen sade till dem: O att vi hade fått dö i Egyptens land! Eller o att vi hade fått dö i denna öken! Och varför har Herren fört oss till detta land, för att vi skall falla för svärd, så att våra hustrur och våra barn blir till byte? Vore det inte bättre för oss att vända tillbaka till Egypten? Och de sade till varandra: Låt oss utse en anförare och vända tillbaka till Egypten. 4 Moseboken 14:1–4.

When in 1863 James White wrote an article in the Review and Herald rejecting Miller’s understanding of the “seven times” and in the same year Uriah Smith published the counterfeit chart that was void of any reference to the “seven times” of Leviticus, both White and Smith set aside the work of William Miller and employed the biblical methodology of apostate Protestantism. The methodology of apostates who they had recently identified as the “daughters of Babylon,” was employed as the argument to reject the message of Miller that had been directed by the angel Gabriel. At the tenth test for ancient Israel they directly said, “Let us make a captain, and let us return to Egypt.” The failure at the tenth and final test is based upon a rejection of the “report” that was consistent with the report from the beginning, and a desire to return to the slavery of Egypt. When Jeremiah symbolically represented those who had been disappointed at the failed prediction of 1843, God specifically called him to return to God and his previous fervor for the message, but also commanded him to never return to those who had been identified as the daughters of Babylon.

När James White år 1863 skrev en artikel i Review and Herald där han förkastade Millers förståelse av de ”sju tiderna”, och Uriah Smith samma år publicerade det förfalskade diagrammet som saknade varje hänvisning till de ”sju tiderna” i Tredje Moseboken, åsidosatte både White och Smith William Millers verk och tog i bruk den bibliska metodik som kännetecknar avfällig protestantism. Den metodik som användes av de avfälliga, vilka de nyligen hade identifierat som ”Babylons döttrar”, togs i bruk som argument för att förkasta Millers budskap, vilket hade blivit lett av ängeln Gabriel. Vid det tionde provet för det forntida Israel sade de uttryckligen: ”Låt oss göra oss en hövitsman och vända tillbaka till Egypten.” Misslyckandet vid det tionde och sista provet grundar sig på ett förkastande av den ”rapport” som var förenlig med rapporten från början, och på en önskan att återvända till Egyptens slaveri. När Jeremia symboliskt representerade dem som hade blivit besvikna över den felaktiga förutsägelsen år 1843, kallade Gud honom uttryckligen att återvända till Gud och till sin tidigare iver för budskapet, men befallde honom också att aldrig återvända till dem som hade identifierats som Babylons döttrar.

> Therefore thus saith the Lord, If thou return, then will I bring thee again, and thou shalt stand before me: and if thou take forth the precious from the vile, thou shalt be as my mouth: let them return unto thee; but return not thou unto them. Jeremiah 15:19.

> Därför säger Herren så: Om du omvänder dig, skall jag låta dig komma tillbaka, och du skall stå inför mitt ansikte; och om du skiljer det dyrbara från det usla, skall du vara såsom min mun. Låt dem vända om till dig, men vänd du inte om till dem. Jeremia 15:19.

In 1863, James White and Uriah Smith appointed a new captain to lead them back to where they had been commanded not to go. Joshua and Caleb represent those who desired to go forward, White and Smith represent those who desired to go back.

År 1863 utsåg James White och Uriah Smith en ny kapten att leda dem tillbaka till den plats dit de hade blivit befallda att inte gå. Josua och Kaleb representerar dem som önskade gå framåt; White och Smith representerar dem som önskade gå tillbaka.

Another point that needs to be marked in the passage from the passage in Numbers is that the final rebellion which condemns all the rebels to die in the wilderness over the next forty years, is one of the two primary references that establish the day for a year principle of Bible prophecy, which was perhaps the most essential prophetic rule that Miller was used to open up the message of the everlasting gospel and the first angel. The other biblical witness to the rule is found in the book of Ezekiel.

En annan punkt som behöver uppmärksammas i avsnittet från Fjärde Moseboken är att det slutliga upproret, vilket fördömer alla de upproriska att dö i öknen under de följande fyrtio åren, utgör den ena av de två huvudsakliga hänvisningarna som fastställer principen om en dag för ett år i Bibelns profetia, vilken kanske var den mest väsentliga profetiska regel som Miller använde för att öppna budskapet om det eviga evangeliet och den förste ängeln. Det andra bibliska vittnesbördet om denna regel återfinns i Hesekiels bok.

> And when thou hast accomplished them, lie again on thy right side, and thou shalt bear the iniquity of the house of Judah forty days: I have appointed thee each day for a year. Ezekiel 4:6.

> Och när du har fullbordat dem, lägg dig åter på din högra sida, och du skall bära Juda hus missgärning i fyrtio dagar; jag har bestämt en dag för varje år. Hesekiel 4:6.

What is often unnoticed with the two verses that established the day for a year principle is the historical context of both verses.

Det som ofta förbises i fråga om de två verser som fastställde principen om en dag för ett år är den historiska kontexten för båda verserna.

> After the number of the days in which ye searched the land, even forty days, each day for a year, shall ye bear your iniquities, even forty years, and ye shall know my breach of promise. Numbers 14:34.

> Så som antalet av de dagar under vilka ni bespejade landet var, fyrtio dagar, en dag för ett år, så skall ni bära era missgärningar i fyrtio år, och ni skall få erfara att jag drar tillbaka mitt löfte. 4 Mos. 14:34.

The verse in Numbers occurred at the beginning of ancient Israel and represented the rebellion of God’s covenant people, and the verse in Ezekiel occurred at the end of ancient Israel and represented the rebellion of God’s covenant people. The punishment in the beginning was death in the wilderness and the punishment at the end was slavery in their enemies’ land. The day for a year principle emphasizes the rebellion of a covenant people. Two punishments, one at the beginning and one at the ending, but both different. The first was death by attrition while journeying through the wilderness, the last was captivity and slavery in literal Babylon.

Versen i Fjärde Moseboken inträffade i det forntida Israels begynnelse och representerade Guds förbundsfolks uppror, och versen i Hesekiel inträffade vid slutet av det forntida Israel och representerade Guds förbundsfolks uppror. Straffet i begynnelsen var död i öknen, och straffet vid slutet var slaveri i deras fienders land. Dag-för-år-principen framhäver ett förbundsfolks uppror. Två straff, ett i begynnelsen och ett vid slutet, men båda olika. Det första var död genom utmattning under vandringen genom öknen, det sista var fångenskap och slaveri i det bokstavliga Babylon.

> Then Moses and Aaron fell on their faces before all the assembly of the congregation of the children of Israel. And Joshua the son of Nun, and Caleb the son of Jephunneh, which were of them that searched the land, rent their clothes: And they spake unto all the company of the children of Israel, saying, The land, which we passed through to search it, is an exceeding good land. If the Lord delight in us, then he will bring us into this land, and give it us; a land which floweth with milk and honey. Only rebel not ye against the Lord, neither fear ye the people of the land; for they are bread for us: their defence is departed from them, and the Lord is with us: fear them not. But all the congregation bade stone them with stones. And the glory of the Lord appeared in the tabernacle of the congregation before all the children of Israel. And the Lord said unto Moses, How long will this people provoke me? and how long will it be ere they believe me, for all the signs which I have showed among them? I will smite them with the pestilence, and disinherit them, and will make of thee a greater nation and mightier than they. And Moses said unto the Lord, Then the Egyptians shall hear it, (for thou broughtest up this people in thy might from among them;) And they will tell it to the inhabitants of this land: for they have heard that thou Lord art among this people, that thou Lord art seen face to face, and that thy cloud standeth over them, and that thou goest before them, by day time in a pillar of a cloud, and in a pillar of fire by night. Now if thou shalt kill all this people as one man, then the nations which have heard the fame of thee will speak, saying, Because the Lord was not able to bring this people into the land which he sware unto them, therefore he hath slain them in the wilderness. And now, I beseech thee, let the power of my Lord be great, according as thou hast spoken, saying, The Lord is longsuffering, and of great mercy, forgiving iniquity and transgression, and by no means clearing the guilty, visiting the iniquity of the fathers upon the children unto the third and fourth generation. Pardon, I beseech thee, the iniquity of this people according unto the greatness of thy mercy, and as thou hast forgiven this people, from Egypt even until now. Numbers 14:5–19.

> Då föll Mose och Aron ner på sina ansikten inför hela Israels barns församlade menighet. Och Josua, Nuns son, och Kaleb, Jefunnes son, som hörde till dem som hade bespejat landet, rev sönder sina kläder. Och de talade till hela Israels barns menighet och sade: Det land som vi drog igenom för att bespeja är ett utomordentligt gott land. Om Herren har behag till oss, skall han föra oss in i detta land och ge det åt oss, ett land som flyter av mjölk och honung. Var bara inte upproriska mot Herren och frukta inte folket i landet, ty de skall bli som bröd för oss; deras skydd har vikit ifrån dem, och Herren är med oss. Frukta dem inte. Men hela menigheten sade att de skulle stena dem. Då visade sig Herrens härlighet i uppenbarelsetältet inför alla Israels barn. Och Herren sade till Mose: Hur länge skall detta folk förakta mig? Och hur länge skall det dröja innan de tror på mig, trots alla de tecken som jag har gjort bland dem? Jag skall slå dem med pest och förkasta dem som min arvedel, och jag skall göra dig till ett folk större och mäktigare än de. Men Mose sade till Herren: Då kommer egyptierna att få höra det, ty du har fört detta folk upp från dem genom din kraft, och de skall berätta det för invånarna i detta land. Ty de har hört att du, Herre, är mitt ibland detta folk, att du, Herre, låter dig ses ansikte mot ansikte, att ditt moln står över dem och att du går framför dem, om dagen i en molnstod och om natten i en eldstod. Om du nu dödar allt detta folk som en enda man, då kommer de folk som har hört ryktet om dig att säga: Eftersom Herren inte förmådde föra detta folk in i det land som han med ed hade lovat dem, därför har han dödat dem i öknen. Men nu, jag ber dig, låt min Herres kraft vara stor, såsom du har talat och sagt: Herren är sen till vrede och stor i nåd; han förlåter missgärning och överträdelse, men låter ingalunda den skyldige bli ostraffad, utan låter fädernas missgärning drabba barnen intill tredje och fjärde led. Förlåt, jag ber dig, detta folks missgärning efter din stora nåd, såsom du har förlåtit detta folk från Egypten ända till nu. 4 Moseboken 14:5–19.

The history represented in these verses became a biblical symbol that is called “the day of provocation.” The “day of provocation” is referenced in Psalm ninety-five, Jeremiah thirty-two and Hebrews three, but we will not address that symbol at this time. There is an important principle identified in the previous passage that must be recognized. The principle is also illustrated by the prophet Samuel, Lucifer, Ellen White and of course Moses in this passage.

Den historia som framställs i dessa verser blev en biblisk symbol som kallas ”förbittringens dag”. ”Förbittringens dag” omtalas i Psalm 95, Jeremia 32 och Hebreerbrevet 3, men vi kommer inte att behandla den symbolen här. I det föregående avsnittet identifieras en viktig princip som måste uppmärksammas. Principen illustreras också av profeten Samuel, Lucifer, Ellen White och naturligtvis Mose i detta avsnitt.

> And said unto him, Behold, thou art old, and thy sons walk not in thy ways: now make us a king to judge us like all the nations. But the thing displeased Samuel, when they said, Give us a king to judge us. And Samuel prayed unto the Lord. And the Lord said unto Samuel, Hearken unto the voice of the people in all that they say unto thee: for they have not rejected thee, but they have rejected me, that I should not reign over them. According to all the works which they have done since the day that I brought them up out of Egypt even unto this day, wherewith they have forsaken me, and served other gods, so do they also unto thee. Now therefore hearken unto their voice: howbeit yet protest solemnly unto them, and show them the manner of the king that shall reign over them. And Samuel told all the words of the LORD unto the people that asked of him a king. And he said, This will be the manner of the king that shall reign over you: He will take your sons, and appoint them for himself, for his chariots, and to be his horsemen; and some shall run before his chariots. And he will appoint him captains over thousands, and captains over fifties; and will set them to ear his ground, and to reap his harvest, and to make his instruments of war, and instruments of his chariots. And he will take your daughters to be confectionaries, and to be cooks, and to be bakers. And he will take your fields, and your vineyards, and your oliveyards, even the best of them, and give them to his servants. And he will take the tenth of your seed, and of your vineyards, and give to his officers, and to his servants. And he will take your menservants, and your maidservants, and your goodliest young men, and your asses, and put them to his work. He will take the tenth of your sheep: and ye shall be his servants. And ye shall cry out in that day because of your king which ye shall have chosen you; and the Lord will not hear you in that day. Nevertheless the people refused to obey the voice of Samuel; and they said, Nay; but we will have a king over us; That we also may be like all the nations; and that our king may judge us, and go out before us, and fight our battles. And Samuel heard all the words of the people, and he rehearsed them in the ears of the Lord. And the Lord said to Samuel, Hearken unto their voice, and make them a king. And Samuel said unto the men of Israel, Go ye every man unto his city. 1 Samuel 8:5–22.

> och sade till honom: ”Se, du är gammal, och dina söner vandrar inte på dina vägar. Sätt nu en kung över oss som dömer oss, liksom alla folk.” Men Samuel misstyckte när de sade: ”Ge oss en kung som dömer oss.” Och Samuel bad till HERREN. Då sade HERREN till Samuel: ”Hör folkets röst i allt vad de säger till dig. Ty det är inte dig de har förkastat, utan mig har de förkastat, för att jag inte skall regera över dem. Så som de i allt har gjort från den dag då jag förde dem upp ur Egypten ända till denna dag, i det att de har övergett mig och tjänat andra gudar, så gör de nu också mot dig. Hör därför nu deras röst. Men varna dem allvarligt och låt dem få veta hur den kung skall fara fram som kommer att regera över dem.” Och Samuel talade HERRENS alla ord till folket som begärde en kung av honom. Och han sade: ”Så skall den kung fara fram som kommer att regera över er: Han skall ta era söner och sätta dem i sin tjänst, till sina vagnar och till sitt rytteri, och några skall springa framför hans vagnar. Och han skall tillsätta åt sig befälhavare över tusen och befälhavare över femtio, och sätta dem att plöja hans åkrar och bärga hans skörd och tillverka hans krigsvapen och utrustningen till hans vagnar. Och era döttrar skall han ta till att blanda salvor, till att laga mat och till att baka. Och era åkrar och era vingårdar och era olivlundar, de bästa ni har, skall han ta och ge åt sina tjänare. Av er säd och av era vingårdar skall han ta tionde och ge åt sina hovmän och åt sina tjänare. Och era tjänare och tjänarinnor och era bästa unga män och era åsnor skall han ta och sätta i sitt arbete. Av er småboskap skall han ta tionde, och ni skall bli hans tjänare. Och ni skall på den dagen ropa över er kung, som ni har valt åt er, men HERREN skall inte svara er på den dagen.” Men folket vägrade att lyssna till Samuels röst, och de sade: ”Nej! Vi vill ha en kung över oss, så att också vi kan bli som alla andra folk, och så att vår kung kan döma oss och dra ut framför oss och föra våra krig.” När Samuel hade hört alla folkets ord, återgav han dem inför HERREN. Då sade HERREN till Samuel: ”Hör deras röst och sätt en kung över dem.” Och Samuel sade till Israels män: ”Gå var och en till sin stad.” 1 Samuelsboken 8:5–22.

In this passage ancient Israel rejected God as their king, and the history points forward to the time when they proclaimed they had no king but Caesar. They rejected God’s theocracy, and insisted that they be given a king from their own people, only to ultimately proclaim that their king was a Roman king. The Roman king in the last days is the pope of Rome.

I detta avsnitt förkastade det forntida Israel Gud som sin kung, och historien pekar fram mot den tid då de förkunnade att de inte hade någon annan kung än kejsaren. De förkastade Guds teokrati och krävde att få en kung ur sitt eget folk, endast för att till sist förkunna att deras kung var en romersk kung. Den romerske kungen i den sista tiden är påven i Rom.

> But they cried out, Away with him, away with him, crucify him. Pilate saith unto them, Shall I crucify your King? The chief priests answered, We have no king but Caesar. John 19:15.

> Men de ropade: Bort med honom, bort med honom, korsfäst honom. Pilatus sade till dem: Skall jag korsfästa er konung? Översteprästerna svarade: Vi har ingen annan konung än kejsaren. Johannes 19:15.

The rejection of the theocracy was so offensive and personal to Samuel that he understood it as a rejection of his prophetic office. But God made sure that Samuel understood that their rejection was of God, and not the prophet. These two passages which set forth Moses’ and Samuel’s prophetic relationship to the rebellion of ancient Israel, the punishment for the rebellion that followed was not the end for ancient Israel. There was still a group represented by Joshua and Caleb that would enter the Promised Land, and in the story of Samuel the end of ancient Israel was at the conclusion of Israel’s kings, not the beginning.

Förkastandet av teokratin var så kränkande och personligt för Samuel att han uppfattade det som ett förkastande av sitt profetiska ämbete. Men Gud såg till att Samuel förstod att deras förkastelse gällde Gud och inte profeten. Dessa två avsnitt, som framställer Moses och Samuels profetiska förhållande till det forntida Israels uppror, visar att det straff för upproret som följde inte var slutet för det forntida Israel. Det fanns fortfarande en grupp, representerad av Josua och Kaleb, som skulle gå in i det utlovade landet, och i berättelsen om Samuel inträffade det forntida Israels slut vid avslutningen av Israels kungars tid, inte vid dess början.

Moses reasoned with God to continue to work with ancient Israel, for Moses reasoned to bring them to a conclusion at that point would misrepresent the sacred history of the deliverance of His people and His promise to lead them into the land God had promised to Abraham. The point here is that God chooses to allow rebellion to both occur and continue when He intends to use the rebellion as witness of the truth.

Mose vädjade till Gud att fortsätta handla med det forntida Israel, ty Mose menade att det, att vid den tidpunkten föra dem till ett slut, skulle ge en felaktig bild av den heliga historien om befrielsen av Hans folk och av Hans löfte att föra dem in i det land som Gud hade lovat Abraham. Poängen här är att Gud väljer att tillåta uppror att både uppstå och fortgå när Han avser att använda upproret som ett vittnesbörd om sanningen.

The attitude of righteous indignation manifested by Samuel was also manifested by Ellen White.

Den hållning av rättfärdig vrede som kom till uttryck hos Samuel kom också till uttryck hos Ellen White.

> “Never before have I seen among our people such firm self-complacency and unwillingness to accept and acknowledge light as was manifested at Minneapolis. I have been shown that not one of the company who cherished the spirit manifested at that meeting would again have clear light to discern the preciousness of the truth sent them from heaven until they humbled their pride and confessed that they were not actuated by the Spirit of God, but that their minds and hearts were filled with prejudice. The Lord desired to come near to them, to bless them and heal them of their backslidings, but they would not hearken. They were actuated by the same spirit that inspired Korah, Dathan, and Abiram. Those men of Israel were determined to resist all evidence that would prove them to be wrong, and they went on and on in their course of disaffection until many were drawn away to unite with them.

> ”Aldrig tidigare har jag bland vårt folk sett en så fast självtillfredsställelse och en sådan ovilja att ta emot och erkänna ljus som den som visades i Minneapolis. Det har visats mig att inte en enda av dem som hyste den anda som kom till uttryck vid det mötet åter skulle få klart ljus till att urskilja dyrbarheten i den sanning som sändes till dem från himlen, förrän de ödmjukade sin stolthet och bekände att de inte drevs av Guds Ande, utan att deras sinnen och hjärtan var fyllda av fördomar. Herren önskade komma dem nära, välsigna dem och hela dem från deras avfall, men de ville inte lyssna. De drevs av samma ande som ingav Kora, Datan och Abiram. Dessa Israels män var fast beslutna att stå emot varje bevis som skulle visa att de hade fel, och de fortsatte och fortsatte på sin missnöjes väg, tills många drogs bort för att förena sig med dem.

> “Who were these? Not the weak, not the ignorant, not the unenlightened. In that rebellion there were two hundred and fifty princes famous in the congregation, men of renown. What was their testimony? ‘all the congregation are holy, every one of them, and the Lord is among them: wherefore then lift ye up yourselves above the congregation of the Lord?’ [Numbers 16:3]. When Korah and his companions perished under the judgment of God, the people whom they had deceived saw not the hand of the Lord in this miracle. The whole congregation the next morning charged Moses and Aaron, ‘Ye have killed the people of the Lord’ [verse 41], and the plague was upon the congregation, and more than fourteen thousand perished.

> ”Vilka var dessa? Inte de svaga, inte de okunniga, inte de oupplysta. I det upproret fanns två hundra femtio furstar, ansedda i församlingen, män med namn och anseende. Vad var deras vittnesbörd? ’Hela församlingen är helig, var och en av dem, och Herren är mitt ibland dem; varför upphöjer ni då er över Herrens församling?’ [4 Moseboken 16:3]. När Korah och hans följeslagare gick under under Guds dom, såg det folk som de hade bedragit inte Herrens hand i detta under. Hela församlingen beskyllde nästa morgon Mose och Aron: ’Det är ni som har dödat Herrens folk’ [vers 41], och hemsökelsen kom över församlingen, och mer än fjorton tusen omkom.

> “When I purposed to leave Minneapolis, the angel of the Lord stood by me and said: ‘Not so; God has a work for you to do in this place. The people are acting over the rebellion of Korah, Dathan, and Abiram. I have placed you in your proper position, which those who are not in the light will not acknowledge; they will not heed your testimony; but I will be with you; My grace and power shall sustain you. It is not you they are despising, but the messengers and the message I send to My people. They have shown contempt for the word of the Lord. Satan has blinded their eyes and perverted their judgment; and unless every soul shall repent of this their sin, this unsanctified independence that is doing insult to the Spirit of God, they will walk in darkness. I will remove the candlestick out of his place except they repent and be converted, that I should heal them. They have obscured their spiritual eyesight. They would not that God would manifest His Spirit and His power; for they have a spirit of mockery and disgust at My word. Lightness, trifling, jesting, and joking are daily practiced. They have not set their hearts to seek Me. They walk in the sparks of their own kindling, and unless they repent they shall lie down in sorrow. Thus saith the Lord: Stand at your post of duty; for I am with thee, and will not leave thee nor forsake thee.’ These words from God I have not dared to disregard.” The 1888 Materials, 1067.

> ”När jag ämnade lämna Minneapolis stod Herrens ängel vid min sida och sade: ’Inte så; Gud har ett verk för dig att utföra på denna plats. Folket handlar på nytt upproret av Korah, Datan och Abiram. Jag har ställt dig i din rätta ställning, vilken de som inte är i ljuset inte kommer att erkänna; de kommer inte att ge akt på ditt vittnesbörd; men jag skall vara med dig; Min nåd och kraft skall uppehålla dig. Det är inte dig de föraktar, utan budbärarna och det budskap som jag sänder till Mitt folk. De har visat förakt för Herrens ord. Satan har förblindat deras ögon och förvänt deras omdöme; och om inte varje själ omvänder sig från denna sin synd, denna ohelgade självständighet som skymfar Guds Ande, skall de vandra i mörker. Jag skall flytta ljusstaken från dess plats, om de inte omvänder sig och blir omvända, så att jag kan hela dem. De har fördunklat sin andliga syn. De ville inte att Gud skulle uppenbara Sin Ande och Sin kraft; ty de har en anda av hån och avsmak för Mitt ord. Lättsinne, fåfänglighet, skämtande och gyckel utövas dagligen. De har inte vänt sina hjärtan till att söka Mig. De vandrar i gnistorna från sin egen upptändning, och om de inte omvänder sig skall de lägga sig ner i sorg. Så säger Herren: Stå kvar på din pliktpost; ty jag är med dig och skall inte lämna dig eller överge dig.’ Dessa ord från Gud har jag inte vågat åsidosätta.” The 1888 Materials, 1067.

Sister White paralleled Samuel’s attitude and was told to remain with the rebels and their rebellion and “stand at” the “post” of her “duty.” She was commanded to stand her post, after she (the prophetess) had determined to leave the rebels and their rebellion unto themselves.

Syster White jämställdes med Samuels hållning och fick befallning att stanna kvar hos rebellerna och deras uppror och att ”stå på” sin ”pliktpost”. Hon befalldes att stå kvar på sin post, efter det att hon (profetissan) hade beslutat att överlåta rebellerna och deras uppror åt sig själva.

The rule of first mention, which is a primary component of the principle of Alpha and Omega, identifies that the first time a subject is mentioned is of supreme importance. Connected with the very beginning of Lucifer’s rebellion was the fact that if God had wanted to, He had all the power necessary to eliminate Lucifer at Lucifer’s very first selfish thought that had originated within Lucifer’s mind. God could have removed Lucifer from the creation and He has the power that had He chosen to do so, He could have done it in such a fashion that no other angels would have even known what had happened. Of course, He did not do that, for among other things it would have been a denial of His character, but He does possess the creative power that would have allowed Him to do that very thing. But he didn’t do it. He patiently allowed the rebellion to become part of the witness of His character, part of the testimony of the controversy that had begun in heaven and was to ultimately come to the earth. This is what Moses’ dialogue accomplished for ancient Israel. God allowed the generation of rebels to die in the wilderness and used that history as a biblical example to further the truths connected with the everlasting gospel.

Principen om det första omnämnandet, som är en grundläggande beståndsdel i principen om Alfa och Omega, fastslår att första gången ett ämne nämns är av allra största betydelse. Förbundet med själva begynnelsen av Lucifers uppror var det faktum att om Gud hade velat, hade Han haft all den makt som krävdes för att tillintetgöra Lucifer redan vid Lucifers allra första själviska tanke som hade uppstått i Lucifers sinne. Gud kunde ha avlägsnat Lucifer från skapelsen, och Han har den makten att, om Han hade valt att göra det, skulle Han ha kunnat göra det på ett sådant sätt att inga andra änglar ens skulle ha vetat vad som hade skett. Naturligtvis gjorde Han inte det, ty bland annat skulle det ha varit ett förnekande av Hans karaktär, men Han besitter den skapande kraft som skulle ha tillåtit Honom att göra just detta. Men Han gjorde det inte. Tålmodigt lät Han upproret bli en del av vittnesbördet om Hans karaktär, en del av vittnesbördet i den strid som hade börjat i himlen och som slutligen skulle komma till jorden. Detta är vad Moses dialog åstadkom för det forntida Israel. Gud lät den upproriska generationen dö i öknen och använde den historien som ett bibliskt exempel för att främja de sanningar som är förbundna med det eviga evangeliet.

So too, with the rejection of God as king in the days of Samuel. Samuel was instructed to go ahead and stand his post of duty, in spite of Samuel’s personal convictions and prophetic knowledge. This element of God’s prophetic and historical oversight is also recognized in the rebuilding of the temple after the Babylonian captivity. God predicted and governed every element of the seventy years of captivity; the return to Jerusalem, the rebuilding of Jerusalem, the temple and the streets and walls. He set forth the time prophecies that identified when they would be freed from captivity. He identified how many decrees there would be to mark the beginning of the twenty-three hundred years. He identified Cyrus by name, the heathen king that would begin the process with the first decree. All the elements of rebuilding Jerusalem and the temple were specifically identified and He raised up righteous men and prophets to accomplish the work.

Så var det också med förkastandet av Gud som kung i Samuels dagar. Samuel fick befallning att gå vidare och stå troget på sin pliktpost, trots Samuels personliga övertygelser och profetiska kunskap. Detta inslag av Guds profetiska och historiska överinseende erkänns också i återuppbyggandet av templet efter den babyloniska fångenskapen. Gud förutsade och styrde varje del av de sjuttio åren i fångenskapen: återvändandet till Jerusalem, återuppbyggandet av Jerusalem, templet samt gatorna och murarna. Han framlade tidsprofetiorna som angav när de skulle befrias ur fångenskapen. Han angav hur många påbud det skulle vara för att utmärka början av de tvåtusen trehundra åren. Han angav Kyros vid namn, den hedniske kung som genom det första påbudet skulle inleda processen. Alla delarna av återuppbyggandet av Jerusalem och templet angavs uttryckligen, och Han reste upp rättfärdiga män och profeter för att fullborda verket.

In spite of all the obvious divine prophetic foreknowledge and intervention, the rebellion that had led to the captivity in Babylon had already brought to a conclusion His personal presence with the people of God. The shekinah glory never returned to the temple that was rebuilt. The entire history was employed to provide prophetic structure to the history at the end of the world, though the temple never again was blessed by the presence of the shekinah in the Most Holy Place. In that sense, the temple that was rebuilt was testimony not of God’s presence, but of Israel’s rebellion. Yet the prophets of that history, like as Samuel and Sister White at Minneapolis continued to serve in the capacity of prophets.

Trots all den uppenbara gudomliga profetiska förkunskapen och ingripandet hade det uppror som hade lett till fångenskapen i Babylon redan gjort ett slut på Hans personliga närvaro hos Guds folk. Shekinah-härligheten återvände aldrig till det tempel som återuppbyggdes. Hela denna historia användes för att ge profetisk struktur åt historien vid världens slut, trots att templet aldrig mer välsignades av shekinahs närvaro i det allra heligaste. I den meningen var det tempel som återuppbyggdes ett vittnesbörd inte om Guds närvaro, utan om Israels uppror. Ändå fortsatte profeterna i den historien, såsom Samuel och syster White i Minneapolis, att tjäna i egenskap av profeter.

The rebellion of Lucifer is the first thing mentioned in the great controversy between Christ and Satan, and God allowed the rebellion to continue for His own purposes. Samuel, in spite of his righteous indignation against Israel’s desire to be like the other nations was directed to participate in anointing the first two kings. And the prophets of God participated in rebuilding God’s temple, the temple that would never again have the shekinah presence of God.

Lucifers uppror är det första som nämns i den stora striden mellan Kristus och Satan, och Gud tillät upproret att fortgå för sina egna syften. Samuel blev, trots sin rättfärdiga harm över Israels önskan att vara som de andra folken, anvisad att medverka vid smörjandet av de två första kungarna. Och Guds profeter deltog i återuppbyggandet av Guds tempel, det tempel som aldrig mer skulle ha Guds shekinah-närvaro.

Those that employ their “dishes of fables” against the prophetic Word, in an attempt to cover up the rebellion of Adventism in 1863, and who choose to base their argument upon the logic that if anything happened wrong in 1863, the prophetess would have forbidden it, are willfully ignorant of the first principle that is identified in the very first mention of rebellion against God. God allows rebellion for His own purposes and if He chooses for His prophets to remain neutral or silent in the rebellions that might arrive, that is His choice.

De som använder sina ”fablers fat” mot det profetiska Ordet, i ett försök att dölja adventismens uppror år 1863, och som väljer att grunda sitt argument på den logiken att om något fel hade skett år 1863, skulle profetissan ha förbjudit det, är uppsåtligen okunniga om den första princip som identifieras i det allra första omnämnandet av uppror mot Gud. Gud tillåter uppror för sina egna syften, och om Han väljer att låta sina profeter förbli neutrala eller tysta i de uppror som må uppstå, är det Hans val.

As we begin to consider the testing process of 1844 through 1863, that has been typified by the ten tests ancient Israel failed after they crossed the Red Sea, it is essential to understand this biblical fact. God’s prophets function as His prophets in times of obedience and disobedience, and at times they do not protest issues that would appear on the surface as something a prophet would be expected to protest. At times they are obviously aware of the rebellion but are restrained and at other times the Lord holds His hand over their eyes in regard to the rebellion. When that perspective is recognized, 1863 becomes a significant waymark in the history of the sixth kingdom of Bible prophecy, for both the horn of Protestantism and the horn of Republicanism.

När vi börjar betrakta prövningsprocessen från 1844 till 1863, som har förebildats genom de tio prövningar som det forntida Israel misslyckades med efter att de hade gått över Röda havet, är det väsentligt att förstå detta bibliska faktum. Guds profeter verkar som Hans profeter i tider av lydnad och olydnad, och ibland protesterar de inte mot frågor som vid en ytlig betraktelse skulle framstå som sådant en profet kunde förväntas protestera mot. Ibland är de uppenbarligen medvetna om upproret men hålls tillbaka, och vid andra tillfällen håller Herren Sin hand över deras ögon beträffande upproret. När detta perspektiv erkänns blir 1863 ett betydelsefullt vägmärke i historien om Bibelns profetias sjätte rike, för både protestantismens horn och republikanismens horn.

> I have also spoken by the prophets, and I have multiplied visions, and used similitudes, by the ministry of the prophets. Hosea 12:10.

> Jag har också talat genom profeterna, och jag har förökat synerna och brukat liknelser genom profeternas tjänst. Hosea 12:10.

Back to Articles