Article

# The Book of Daniel - Number Seventy-Two

Daniels bok – nummer sjuttiotvå

The Prophetic Joining: From Ancient Israel’s Division to the United States’ End

Den profetiska sammanfogningen: Från det forntida Israels delning till Förenta staternas slut

Author

Jeff Pippenger

Published

February 5, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

The testimony of Jeroboam’s rebellion is also the history of ancient Israel’s division into two nations. The northern kingdom made up of ten tribes was known as Israel, or sometimes Ephraim, and the southern kingdom was known as Judah. In the time of Ezekiel, the kingdom had already been two kingdoms for many years, and in chapter thirty-seven, Ezekiel was given a prophecy identifying that the two kingdoms would once again become one nation. That prophecy was fulfilled in the beginning history of the earth beast (the United States), and is fulfilled for the final time at the end of the United States, for Jesus always illustrates the end of a thing, with the beginning of a thing.

Vittnesbördet om Jerobeams uppror är också historien om det forntida Israels delning i två nationer. Det norra riket, som bestod av tio stammar, var känt som Israel, eller ibland Efraim, och det södra riket var känt som Juda. På Hesekiels tid hade riket redan varit två riken i många år, och i kapitel trettiosju fick Hesekiel en profetia som angav att de två rikena åter skulle bli en nation. Den profetian uppfylldes i den tidiga historien om jorddjuret (Förenta staterna), och uppfylls för sista gången vid Förenta staternas slut, ty Jesus illustrerar alltid slutet på något genom början på något.

The rebellion of Jeroboam at the time that Israel was divided into two kingdoms, represents a rebellion at the beginning of the United States, and also at the end of the United States. The rebellion in the beginning and ending of the United States includes the joining of two kingdoms. Revelation chapter eighteen, as repeatedly cited from the writings of Sister White in these articles, represents two calls to the churches. The two nations that are joined during the hour of the Sunday law crisis is the one-hundred and forty-four thousand, and God’s other flock that are still in Babylon.

Jerobeams uppror vid den tid då Israel delades i två riken representerar ett uppror vid Förenta staternas början och även vid Förenta staternas slut. Upproret vid Förenta staternas början och slut innefattar föreningen av två riken. Uppenbarelseboken kapitel arton, såsom det upprepade gånger citeras ur Syster Whites skrifter i dessa artiklar, representerar två kallelser till församlingarna. De två nationer som förenas under söndagslagskrisens stund är de etthundrafyrtiofyra tusen och Guds andra hjord, som fortfarande finns i Babylon.

The two nations that were joined in the Millerite history were Judah and Ephraim. They were joined when the individual indignations against the two kingdoms respectively ended in 1798 and then in 1844. The word “moreover” in Ezekiel chapter thirty-seven, allows us to be certain of this application. The word “moreover” means to place the message that follows “moreover,” over the message that preceded the word “moreover.”

De två nationer som förenades i den milleritiska historien var Juda och Efraim. De förenades när de särskilda vredesdomarna mot de två rikena var för sig upphörde år 1798 och därefter år 1844. Ordet ”vidare” i Hesekiel kapitel trettiosju gör det möjligt för oss att vara vissa om denna tillämpning. Ordet ”vidare” innebär att det budskap som följer efter ”vidare” skall läggas ovanpå det budskap som föregick ordet ”vidare”.

> The word of the Lord came again unto me, saying, Moreover, thou son of man, take thee one stick, and write upon it, For Judah, and for the children of Israel his companions: then take another stick, and write upon it, For Joseph, the stick of Ephraim, and for all the house of Israel his companions: And join them one to another into one stick; and they shall become one in thine hand. Ezekiel 37:15–17.

> Och HERRENS ord kom åter till mig; han sade: Du människobarn, tag dig en trästav och skriv på den: För Juda och för Israels barn, hans medbröder. Tag sedan en annan trästav och skriv på den: För Josef, Efraims stav, och för hela Israels hus, hans medbröder. Och foga dem samman med varandra till en enda stav, så att de blir ett i din hand. Hesekiel 37:15–17.

Ezekiel is applying the prophetic principle of repeat and enlarge when he states, “moreover.” Ezekiel is to take two sticks, one for Judah and one for Ephraim, and take the prophecy illustrated with the two sticks and place it over the top of the previous prophecy. The previous prophetic illustration began in verse one when Ezekiel was carried to a valley of dead dry bones.

Hesekiel tillämpar den profetiska principen att upprepa och utvidga när han säger: ”Vidare”. Hesekiel ska ta två stavar, en för Juda och en för Efraim, och ta den profetia som åskådliggörs genom de två stavarna och lägga den ovanpå den föregående profetian. Den föregående profetiska åskådliggörelsen började i vers ett, när Hesekiel fördes till en dal med döda, torra ben.

> The hand of the Lord was upon me, and carried me out in the spirit of the Lord, and set me down in the midst of the valley which was full of bones, And caused me to pass by them round about: and, behold, there were very many in the open valley; and, lo, they were very dry. And he said unto me, Son of man, can these bones live? And I answered, O Lord God, thou knowest. Again he said unto me, Prophesy upon these bones, and say unto them, O ye dry bones, hear the word of the Lord. Thus saith the Lord God unto these bones; Behold, I will cause breath to enter into you, and ye shall live: And I will lay sinews upon you, and will bring up flesh upon you, and cover you with skin, and put breath in you, and ye shall live; and ye shall know that I am the Lord. So I prophesied as I was commanded: and as I prophesied, there was a noise, and behold a shaking, and the bones came together, bone to his bone. And when I beheld, lo, the sinews and the flesh came up upon them, and the skin covered them above: but there was no breath in them. Then said he unto me, Prophesy unto the wind, prophesy, son of man, and say to the wind, Thus saith the Lord God; Come from the four winds, O breath, and breathe upon these slain, that they may live. So I prophesied as he commanded me, and the breath came into them, and they lived, and stood up upon their feet, an exceeding great army. Then he said unto me, Son of man, these bones are the whole house of Israel: behold, they say, Our bones are dried, and our hope is lost: we are cut off for our parts. Therefore prophesy and say unto them, Thus saith the Lord God; Behold, O my people, I will open your graves, and cause you to come up out of your graves, and bring you into the land of Israel. And ye shall know that I am the Lord, when I have opened your graves, O my people, and brought you up out of your graves, And shall put my spirit in you, and ye shall live, and I shall place you in your own land: then shall ye know that I the Lord have spoken it, and performed it, saith the Lord. Ezekiel 37:1–14.

> Herrens hand kom över mig, och han förde mig ut i Herrens Ande och satte mig ned mitt i dalen, som var full av ben. Och han lät mig gå omkring dem runtomkring; och se, där låg mycket många i den öppna dalen, och se, de var mycket torra. Och han sade till mig: Människobarn, kan dessa ben få liv? Jag svarade: O Herre Gud, du vet det. Då sade han åter till mig: Profetera över dessa ben och säg till dem: Ni förtorkade ben, hör Herrens ord. Så säger Herren Gud till dessa ben: Se, jag skall låta ande komma in i er, så att ni får liv. Och jag skall fästa senor på er och låta kött växa ut på er och övertäcka er med hud och ge ande åt er, så att ni får liv; och ni skall inse att jag är Herren. Då profeterade jag, såsom jag hade blivit befalld; och medan jag profeterade, hördes ett dån, och se, det uppstod en rörelse, och benen fogade sig samman, vart ben till sitt ben. Och när jag såg, se, då kom senor och kött på dem, och huden täckte dem ovanpå; men det fanns ingen ande i dem. Då sade han till mig: Profetera till vinden, profetera, du människobarn, och säg till vinden: Så säger Herren Gud: Kom från de fyra vindarna, du ande, och blås på dessa slagna, så att de får liv. Då profeterade jag såsom han hade befallt mig, och anden kom in i dem, och de fick liv och reste sig upp på sina fötter, en mycket stor här. Sedan sade han till mig: Människobarn, dessa ben är hela Israels hus; se, de säger: Våra ben är förtorkade, och vårt hopp är ute, det är förbi med oss. Profetera därför och säg till dem: Så säger Herren Gud: Se, jag skall öppna era gravar och hämta upp er ur era gravar, mitt folk, och föra er in i Israels land. Och ni skall inse att jag är Herren, när jag har öppnat era gravar och hämtat upp er ur era gravar, mitt folk. Och jag skall ge min Ande i er, så att ni får liv, och jag skall låta er bo i ert land; och ni skall inse att jag, Herren, har talat det och fullbordat det, säger Herren. Hesekiel 37:1–14.

From the very beginning of these articles, we have shown that the valley of dead bones represents God’s people in the last days, and that the message of the four winds that causes them to stand upon their feet as a mighty army, is the Midnight Cry message identifying Islam of the third Woe. Sister White identifies the bones as God’s people.

Redan från början av dessa artiklar har vi visat att dalen med de döda benen representerar Guds folk i de sista dagarna, och att budskapet om de fyra vindarna, som får dem att stå upp på sina fötter som en väldig här, är midnattsropets budskap som identifierar islam i det tredje ve. Syster White identifierar benen som Guds folk.

> “I lay down my pen and lift up my soul in prayer, that the Lord would breathe upon his backslidden people, which are as dry bones, that they may live.” General Conference Bulletin, February 4, 1893.

> ”Jag lägger ned min penna och upplyfter min själ i bön, att Herren må andas på sitt avfälliga folk, som är såsom förtorkade ben, så att de må leva.” General Conference Bulletin, 4 februari 1893.

We have shown in previous articles that the prophetic message identifying July 18, 2020, was erroneous, and that the false proclamation marked the arrival of the first disappointment and tarrying time in the parable of the ten virgins. Though the proclamation of time was legitimate in the Millerite period, after 1844, there was never to be another message hung upon time. When Future for America made the proclamation of July 18, 2020, they slid back to a history that the proclamation of time was acceptable and in so doing they sinned, and they were slain in the street of the great city of Revelation chapter eleven. Dead in the street, they then needed to be resurrected, as were the two witnesses after three and a half days.

Vi har i tidigare artiklar visat att det profetiska budskap som identifierade den 18 juli 2020 var felaktigt, och att den falska förkunnelsen markerade ankomsten av den första besvikelsen och dröjsmålstiden i liknelsen om de tio jungfrurna. Fastän tidsförkunnelsen var legitim under den milleritiska perioden, skulle det efter 1844 aldrig mer komma något budskap upphängt på tid. När Future for America framförde förkunnelsen om den 18 juli 2020, gled de tillbaka till en historia där tidsförkunnelse var godtagbar, och därigenom syndade de, och de blev dödade på gatan i den stora staden i Uppenbarelsebokens elfte kapitel. Döda på gatan behövde de därefter uppväckas, såsom de två vittnena efter tre och en halv dag.

> “The dry bones need to be breathed upon by the Holy Spirit of God, that they may come into action, as by a resurrection from the dead.” Bible Training School, December 1, 1903.

> ”De förtorkade benen behöver blåsas på av Guds helige Ande, för att de må komma i rörelse, såsom genom en uppståndelse från de döda.” Bible Training School, 1 december 1903.

In previous articles we have shown that the message of the four winds that resurrects the two witnesses, is the message of Islam of the third Woe, and that the message is the Midnight Cry message of the last days. Ezekiel says, “moreover,” and in so doing identified that during the history that illustrates the proclamation of the Midnight Cry, two sticks, one represented as Ephraim and one as Judah, were to be joined together and become one nation. The parable of the ten virgins is fulfilled in the last days, “to the very letter,” as it was fulfilled in Millerite history. In the period when the Midnight Cry was fulfilled in the Millerite history, and again in the fulfillment of the last days, “two sticks” were and will be joined together.

I tidigare artiklar har vi visat att budskapet om de fyra vindarna, som uppväcker de två vittnena, är Islams budskap i det tredje Ve-ropet, och att detta budskap är Midnattsropets budskap i de sista dagarna. Hesekiel säger: ”vidare”, och identifierade därmed att under den historia som åskådliggör förkunnelsen av Midnattsropet skulle två stavar, den ena framställd som Efraim och den andra som Juda, fogas samman och bli ett enda folk. Liknelsen om de tio jungfrurna uppfylls i de sista dagarna, ”bokstavligen i varje detalj”, såsom den uppfylldes i den milleritiska historien. Under den period då Midnattsropet uppfylldes i den milleritiska historien, och åter i de sista dagarnas uppfyllelse, fogades och kommer ”två stavar” att fogas samman.

The two sticks represented the northern (Ephraim) and southern kingdoms (Judah) of ancient Israel. We have also shown that William Miller was typified by Elijah, and that during the three-and-a-half years of drought Elijah had gone to the widow of Zarephath.

De två stavarna representerade det forntida Israels norra (Efraim) och södra riken (Juda). Vi har också visat att William Miller förebildades av Elia, och att Elia under de tre och ett halvt åren av torka hade gått till änkan i Sarefat.

> And the word of the Lord came unto him, saying, Arise, get thee to Zarephath, which belongeth to Zidon, and dwell there: behold, I have commanded a widow woman there to sustain thee. So he arose and went to Zarephath. And when he came to the gate of the city, behold, the widow woman was there gathering of sticks: and he called to her, and said, Fetch me, I pray thee, a little water in a vessel, that I may drink. And as she was going to fetch it, he called to her, and said, Bring me, I pray thee, a morsel of bread in thine hand. And she said, As the Lord thy God liveth, I have not a cake, but an handful of meal in a barrel, and a little oil in a cruse: and, behold, I am gathering two sticks, that I may go in and dress it for me and my son, that we may eat it, and die. And Elijah said unto her, Fear not; go and do as thou hast said: but make me thereof a little cake first, and bring it unto me, and after make for thee and for thy son. For thus saith the Lord God of Israel, The barrel of meal shall not waste, neither shall the cruse of oil fail, until the day that the Lord sendeth rain upon the earth. And she went and did according to the saying of Elijah: and she, and he, and her house, did eat many days. 1 Kings 17:8–15.

> Och Herrens ord kom till honom och sade: Stå upp och bege dig till Sarefat, som hör till Sidon, och bo där. Se, jag har befallt en änka där att försörja dig. Då stod han upp och begav sig till Sarefat. När han kom till stadens port, se, då var änkan där och samlade ved. Och han ropade till henne och sade: Hämta mig, jag ber dig, litet vatten i ett kärl, så att jag får dricka. Och medan hon gick för att hämta det, ropade han efter henne och sade: Tag med dig, jag ber dig, en bit bröd i din hand åt mig. Men hon sade: Så sant Herren, din Gud, lever, jag har inte en kaka, utan bara en handfull mjöl i krukan och litet olja i flaskan. Och se, jag samlar nu ihop ett par vedträn, för att gå in och tillreda det åt mig och min son, så att vi kan äta det och sedan dö. Då sade Elia till henne: Frukta inte. Gå och gör som du har sagt. Men baka först därav en liten kaka åt mig och bär ut den till mig; därefter skall du baka åt dig själv och åt din son. Ty så säger Herren, Israels Gud: Mjölet i krukan skall inte ta slut och oljan i flaskan skall inte tryta, intill den dag då Herren låter regn falla på jorden. Och hon gick och gjorde som Elia hade sagt; och hon, han och hennes hus åt under lång tid. 1 Kungaboken 17:8–15.

The “many days” in the passage is the three-and-a-half years that Ahab searched for Elijah and represented the twelve-hundred-and-sixty years of papal persecution. Concerning the “many days” of papal persecution, Jesus said:

De ”många dagar” i avsnittet är de tre och ett halvt år under vilka Ahab sökte efter Elia och representerade de ett tusen två hundra sextio åren av påvlig förföljelse. Angående de ”många dagar” av påvlig förföljelse sade Jesus:

> And except those days should be shortened, there should no flesh be saved: but for the elect’s sake those days shall be shortened. Matthew 24:22.

> Och om inte de dagarna blev förkortade, skulle inget kött bli frälst; men för de utvaldas skull skall de dagarna bli förkortade. Matteus 24:22.

Sister White directly identifies Jesus’ pronouncement of “those days” as the period of papal persecution.

Syster White identifierar direkt Jesu utsaga om ”de dagarna” som perioden av påvlig förföljelse.

> “The persecution of the church did not continue throughout the entire period of the 1260 years. God in mercy to His people cut short the time of their fiery trial. In foretelling the ‘great tribulation’ to befall the church, the Saviour said: ‘Except those days should be shortened, there should no flesh be saved: but for the elect’s sake those days shall be shortened.’ Matthew 24:22. Through the influence of the Reformation the persecution was brought to an end prior to 1798.” The Great Controversy, 266, 267.

> ”Förföljelsen av kyrkan fortgick inte under hela den period av 1260 år. Gud förkortade i barmhärtighet mot sitt folk tiden för deras brinnande prövning. När Frälsaren förutsade den ”stora bedrövelse” som skulle drabba kyrkan, sade han: ”Om inte den tiden förkortades, skulle ingen människa bli frälst. Men för de utvaldas skull kommer den tiden att förkortas.” Matteus 24:22. Genom reformationens inflytande fick förföljelsen ett slut före år 1798.” The Great Controversy, 266, 267.

The “many days” that Elijah was sustained by the widow, were also the “many days” of papal persecution identified by Daniel.

De ”många dagar” då Elia försörjdes av änkan var också de ”många dagar” av påvlig förföljelse som identifieras av Daniel.

> And they that understand among the people shall instruct many: yet they shall fall by the sword, and by flame, by captivity, and by spoil, many days. Now when they shall fall, they shall be holpen with a little help: but many shall cleave to them with flatteries. And some of them of understanding shall fall, to try them, and to purge, and to make them white, even to the time of the end: because it is yet for a time appointed. Daniel 11:33–35.

> Och de av folket som har förstånd skall undervisa många; men de skall falla genom svärd och genom eld, genom fångenskap och genom plundring, under många dagar. Och när de faller, skall de få någon liten hjälp; men många skall sluta sig till dem med smicker. Och några av dem som har förstånd skall falla, för att pröva dem och för att rena och göra dem vita, ända till ändens tid; ty det är ännu för en fastställd tid. Daniel 11:33–35.

The “time of the end,” which is also the “time appointed” in the verses, was 1798, and it marked the end of papal persecution, as had been typified by Elijah’s time with the widow of Zarephath. In that history the widow, representing an unmarried church, was identified as the church in the wilderness in chapter twelve of the book of Revelation. She was gathering two sticks, not one stick or ten sticks, but two sticks. Ezekiel was to take two sticks, one for the northern kingdom of Israel and one for the southern kingdom of Israel and join them together to make one stick. Those two kingdoms had both been scattered for twenty-five hundred and twenty years, but God’s promise was that He would gather them. The woman was gathering the two sticks that were to be joined together, and she was doing so “until the day that the Lord sendeth rain upon the earth.”

”Ändens tid”, som också är den ”fastställda tiden” i verserna, var år 1798, och den markerade slutet på den påvliga förföljelsen, så som detta hade förebildats genom Elias tid hos änkan i Sarefat. I den historien identifierades änkan, som representerar en ogift församling, som församlingen i öknen i det tolfte kapitlet i Uppenbarelseboken. Hon samlade två pinnar, inte en pinne eller tio pinnar, utan två pinnar. Hesekiel skulle ta två pinnar, en för Israels norra rike och en för Israels södra rike, och foga dem samman till en enda pinne. Dessa två riken hade båda varit förskingrade i två tusen fem hundra tjugo år, men Guds löfte var att Han skulle samla dem. Kvinnan samlade de två pinnar som skulle fogas samman, och hon gjorde det ”till den dag då Herren låter regn falla över jorden.”

The day when the Lord sent “rain” was identifying the Midnight Cry of Millerite history, that reached its conclusion on October 22, 1844, when the Messenger of the Covenant suddenly came to the temple He had erected from 1798 (the end of the first indignation), through until October 22, 1844 (the end of the last indignation). In that period of time, the Midnight Cry message, represented in Ezekiel’s illustration of the valley of bones was fulfilled, when the two sticks of the northern and southern kingdoms were joined to form one nation, with one king, for on October 22, 1844, Christ came before the Father and received a kingdom.

Den dag då Herren sände ”regn” utmärkte Midnattsropet i milleritrörelsens historia, vilket nådde sin fullbordan den 22 oktober 1844, då förbundets Budbärare plötsligt kom till det tempel som Han hade upprättat från 1798 (slutet på den första förbittringen) fram till den 22 oktober 1844 (slutet på den sista förbittringen). Under denna tidsperiod uppfylldes Midnattsropets budskap, framställt i Hesekiels bild av dalen med benen, då de två stavarna från de norra och södra rikena förenades till att bilda ett folk, med en kung, ty den 22 oktober 1844 kom Kristus inför Fadern och mottog ett rike.

> “The coming of Christ as our high priest to the most holy place, for the cleansing of the sanctuary, brought to view in Daniel 8:14; the coming of the Son of man to the Ancient of Days, as presented in Daniel 7:13; and the coming of the Lord to His temple, foretold by Malachi, are descriptions of the same event; and this is also represented by the coming of the bridegroom to the marriage, described by Christ in the parable of the ten virgins, of Matthew 25.” The Great Controversy, 426.

> ”Kristi ankomst såsom vår överstepräst till det allra heligaste, för att rena helgedomen, sådan den framställs i Daniel 8:14; Människosonens ankomst till den Gamle av dagar, såsom den framställs i Daniel 7:13; och Herrens ankomst till sitt tempel, förutsagd av Malaki, är beskrivningar av samma händelse; och denna framställs också genom brudgummens ankomst till bröllopet, sådan den beskrivs av Kristus i liknelsen om de tio jungfrurna i Matteus 25.” Den stora striden, 426.

Christ received a kingdom on October 22, 1844, as identified in Daniel.

Kristus mottog ett rike den 22 oktober 1844, såsom anges i Daniel.

> I saw in the night visions, and, behold, one like the Son of man came with the clouds of heaven, and came to the Ancient of days, and they brought him near before him. And there was given him dominion, and glory, and a kingdom, that all people, nations, and languages, should serve him: his dominion is an everlasting dominion, which shall not pass away, and his kingdom that which shall not be destroyed. Daniel 7:13, 14.

> Jag såg i syner om natten, och se, en som liknade en människoson kom med himlens skyar; och han kom fram till den Gamle av dagar, och man förde honom fram inför honom. Och åt honom gavs välde och ära och rike, för att alla folk, stammar och tungomål skulle tjäna honom. Hans välde är ett evigt välde, som inte skall förgå, och hans rike är ett som inte skall förstöras. Daniel 7:13, 14.

When Ezekiel’s two sticks are joined together, they have one king over them.

När Hesekiels två stavar fogas samman, har de en och samma kung över sig.

> And David my servant shall be king over them; and they all shall have one shepherd: they shall also walk in my judgments, and observe my statutes, and do them. And they shall dwell in the land that I have given unto Jacob my servant, wherein your fathers have dwelt; and they shall dwell therein, even they, and their children, and their children’s children for ever: and my servant David shall be their prince forever. Ezekiel 37:24, 25.

> Och min tjänare David skall vara kung över dem, och de skall alla ha en herde. De skall också vandra efter mina domar och hålla mina stadgar och göra efter dem. Och de skall bo i det land som jag har givit åt min tjänare Jakob, där era fäder har bott; och de skall bo där, de själva och deras barn och deras barns barn för evigt. Och min tjänare David skall vara deras furste för evigt. Hesekiel 37:24, 25.

All the prophets agree with one another, and king David is Christ who came before the Father on October 22, 1844, and received a kingdom that had been gathered together from the two sticks of Israel (the northern kingdom) and Judah (the southern kingdom). The scattering of the two kingdoms ended during the forty-six years from 1798 to 1844, as Christ raised a temple that had been desolated and trampled down. When He raised the temple, He then suddenly came unto His temple as the Messenger of the Covenant, in fulfillment of Malachi chapter three. Ezekiel agrees with that fact, for all the prophets agree with one another.

Alla profeterna är eniga med varandra, och kung David är Kristus, som kom inför Fadern den 22 oktober 1844 och mottog ett rike som hade sammanförts av Israels två stavar (det norra riket) och Juda (det södra riket). De två rikenas förskingring upphörde under de fyrtiosex åren från 1798 till 1844, då Kristus upprättade ett tempel som hade varit ödelagt och nedtrampat. När han hade upprättat templet, kom han sedan plötsligt till sitt tempel såsom Förbundets budbärare, till uppfyllelse av Malaki kapitel tre. Hesekiel instämmer i detta faktum, ty alla profeterna är eniga med varandra.

> And David my servant shall be king over them; and they all shall have one shepherd: they shall also walk in my judgments, and observe my statutes, and do them. And they shall dwell in the land that I have given unto Jacob my servant, wherein your fathers have dwelt; and they shall dwell therein, even they, and their children, and their children’s children for ever: and my servant David shall be their prince forever. Moreover I will make a covenant of peace with them; it shall be an everlasting covenant with them: and I will place them, and multiply them, and will set my sanctuary in the midst of them for evermore. My tabernacle also shall be with them: yea, I will be their God, and they shall be my people. Ezekiel 37:24–27.

> Och min tjänare David skall vara kung över dem, och de skall alla ha en herde. De skall också vandra efter mina domar och hålla mina stadgar och göra efter dem. Och de skall bo i det land som jag gav åt min tjänare Jakob, där era fäder har bott; där skall de bo, de och deras barn och deras barns barn till evig tid. Och min tjänare David skall vara deras furste för evigt. Och jag skall sluta ett fridsförbund med dem; det skall vara ett evigt förbund med dem. Och jag skall låta dem bli talrika och sätta min helgedom mitt ibland dem för evigt. Mitt tabernakel skall också vara hos dem. Ja, jag skall vara deras Gud, och de skall vara mitt folk. Hesekiel 37:24–27.

It is Christ that erects the temple.

Det är Kristus som uppför templet.

> And speak unto him, saying, Thus speaketh the Lord of hosts, saying, Behold the man whose name is The BRANCH; and he shall grow up out of his place, and he shall build the temple of the Lord: Even he shall build the temple of the Lord; and he shall bear the glory, and shall sit and rule upon his throne; and he shall be a priest upon his throne: and the counsel of peace shall be between them both. And the crowns shall be to Helem, and to Tobijah, and to Jedaiah, and to Hen the son of Zephaniah, for a memorial in the temple of the Lord. And they that are far off shall come and build in the temple of the Lord, and ye shall know that the Lord of hosts hath sent me unto you. And this shall come to pass, if ye will diligently obey the voice of the Lord your God. Zechariah 6:12–15.

> Och tala till honom och säg: Så säger HERREN Sebaot: Se, mannen vars namn är Grenen; från sin plats skall han skjuta upp, och han skall bygga HERRENS tempel. Ja, han skall bygga HERRENS tempel; och han skall bära härligheten och sitta och råda på sin tron; och han skall vara präst på sin tron; och fridens rådslag skall vara mellan dem båda. Och kronorna skall tillhöra Helem och Tobia och Jedaja och Hen, Sefanjas son, till en åminnelse i HERRENS tempel. Och de som är långt borta skall komma och bygga på HERRENS tempel, och ni skall förstå att HERREN Sebaot har sänt mig till er. Och detta skall ske, om ni troget lyder HERRENS, er Guds, röst. Sakarja 6:12–15.

Christ is the BRANCH, and He identified that if they destroyed His temple that He would raise it in three days, to which the Jews replied that it took forty-six years to build the temple.

Kristus är ROTTELSKOTTET, och Han förklarade att om de förstörde Hans tempel, skulle Han resa det upp på tre dagar, varpå judarna svarade att det hade tagit fyrtiosex år att bygga templet.

> Then answered the Jews and said unto him, What sign showest thou unto us, seeing that thou doest these things? Jesus answered and said unto them, Destroy this temple, and in three days I will raise it up. Then said the Jews, Forty and six years was this temple in building, and wilt thou rear it up in three days? John 2:18–20.

> Då svarade judarna och sade till honom: ”Vad för tecken visar du oss, eftersom du gör detta?” Jesus svarade och sade till dem: ”Bryt ned detta tempel, så skall jag på tre dagar resa upp det.” Då sade judarna: ”I fyrtiosex år har detta tempel byggts, och skall du resa upp det på tre dagar?” Joh. 2:18–20.

Christ was speaking of His body in the passage, but all the prophets are speaking more about the last days than the days in which they lived. The resurrection of Christ on the third day, represented the resurrection of the dead bones during the outpouring of the Holy Spirit in the Midnight Cry. The rain that is the subject of Elijah’s testimony, was manifested during the climax of his confrontation with the prophets of Baal and Ashtaroth. It was then demonstrated that the God of Elijah was the true God, and also that Elijah was the true prophet.

Kristus talade i avsnittet om sin kropp, men alla profeterna talar mer om de sista dagarna än om de dagar i vilka de levde. Kristi uppståndelse på den tredje dagen representerade uppståndelsen av de döda benen under den Helige Andes utgjutelse i Midnattsropet. Regnet, som är föremålet för Elias vittnesbörd, uppenbarades under höjdpunkten av hans konfrontation med Baals och Astarots profeter. Då blev det visat att Elias Gud var den sanne Guden, och också att Elia var den sanne profeten.

At the arrival of the first disappointment, it was manifested that the Protestants had become false prophets, as typified by the prophets of Baal and Ashtaroth. The tarrying time then began, and led to the message of the Midnight Cry, that led to Christ suddenly coming to His temple. The Midnight Cry is represented by Ezekiel’s message that brings the bones up as a mighty army. Moreover, during that period (forty-six years), the two sticks were to be joined together to produce one nation, with one king.

Vid den första besvikelsens ankomst uppenbarades att protestanterna hade blivit falska profeter, såsom förebildades av Baals och Ashtarots profeter. Då började dröjsmålstiden, och den ledde till budskapet om Midnattsropet, vilket ledde till att Kristus plötsligt kom till sitt tempel. Midnattsropet framställs genom Hesekiels budskap som låter benen resa sig till en mäktig här. Dessutom skulle under den perioden (fyrtiosex år) de två stavarna fogas samman för att bilda ett enda folk, med en enda kung.

> The word of the Lord came again unto me, saying, Moreover, thou son of man, take thee one stick, and write upon it, For Judah, and for the children of Israel his companions: then take another stick, and write upon it, For Joseph, the stick of Ephraim, and for all the house of Israel his companions: And join them one to another into one stick; and they shall become one in thine hand. And when the children of thy people shall speak unto thee, saying, Wilt thou not shew us what thou meanest by these? Say unto them, Thus saith the Lord God; Behold, I will take the stick of Joseph, which is in the hand of Ephraim, and the tribes of Israel his fellows, and will put them with him, even with the stick of Judah, and make them one stick, and they shall be one in mine hand. And the sticks whereon thou writest shall be in thine hand before their eyes. And say unto them, Thus saith the Lord God; Behold, I will take the children of Israel from among the heathen, whither they be gone, and will gather them on every side, and bring them into their own land: And I will make them one nation in the land upon the mountains of Israel; and one king shall be king to them all: and they shall be no more two nations, neither shall they be divided into two kingdoms any more at all: Neither shall they defile themselves any more with their idols, nor with their detestable things, nor with any of their transgressions: but I will save them out of all their dwelling places, wherein they have sinned, and will cleanse them: so shall they be my people, and I will be their God. Ezekiel 37:15–23.

> Herrens ord kom åter till mig; han sade: Du människobarn, tag dig en stav och skriv på den: För Juda och för Israels barn, hans medbröder. Tag sedan en annan stav och skriv på den: För Josef, Efraims stav, och för hela Israels hus, hans medbröder. Och foga dem samman med varandra till en enda stav, så att de blir ett i din hand. Och när ditt folks barn talar till dig och säger: Vill du inte förklara för oss vad du menar med dessa? då skall du säga till dem: Så säger Herren Gud: Se, jag skall ta Josefs stav, som är i Efraims hand, och Israels stammar, hans medbröder, och förena dem med honom, med Juda stav, och göra dem till en enda stav, och de skall vara ett i min hand. Och stavarna som du skriver på skall du hålla i din hand inför deras ögon. Och du skall säga till dem: Så säger Herren Gud: Se, jag skall hämta Israels barn från folken, dit de har gått bort, och samla dem från alla håll och föra dem in i deras eget land. Och jag skall göra dem till ett enda folk i landet, på Israels berg; och en kung skall vara kung över dem alla. De skall inte mer vara två folk och inte mer vara delade i två riken. De skall inte mer orena sig med sina avgudar eller med sina vidrigheter eller med någon av sina överträdelser. Men jag skall frälsa dem från alla de boningar där de har syndat och rena dem. Så skall de vara mitt folk, och jag skall vara deras Gud. Hesekiel 37:15–23.

The two sticks which the widow was gathering in advance of Elijah’s rain at the Midnight Cry, were the northern and southern kingdoms of Israel that had been scattered and were to be gathered into one nation on October 22, 1844, when the antitypical Day of Atonement began, for the promise was that at that time God “will cleanse them.” The cleansing, representing the Investigative Judgment, began at that time. That gathering of the two sticks must be understood correctly, for God always illustrates the end of a thing with the beginning of a thing.

De två vedpinnar som änkan samlade före Elias regn vid Midnattsropet var Israels norra och södra riken, som hade blivit skingrade och skulle samlas till ett folk den 22 oktober 1844, när den antitypiska Försoningsdagen började, ty löftet var att Gud vid den tiden ”skall rena dem”. Denna rening, som representerar den undersökande domen, började vid den tiden. Denna samling av de två vedpinnarna måste förstås rätt, ty Gud illustrerar alltid slutet på en sak med början på en sak.

1844, was the end of the two kingdoms of Israel, for they had then become one kingdom, spiritual Israel, and they were from that point on only to be one nation. That history was illustrated by the beginning history when they had become two nations, which is the history of the rebellion of Jeroboam.

1844 var slutet på Israels två riken, ty de hade då blivit ett rike, det andliga Israel, och från den tidpunkten skulle de endast vara en nation. Denna historia illustrerades av den inledande historien då de hade blivit två nationer, vilket är historien om Jerobeams uppror.

The history of Jeroboam’s counterfeit system of worship must also be illustrated at the end of his kingdom. Aaron’s rebellion in the beginning of ancient Israel and Jeroboam’s rebellion at the beginning of the northern kingdom, represent the rebellion of 1863, and 1863 is only clearly understood when the end of Jeroboam’s kingdom, as represented by the joining of the two sticks, is also laid over the top of 1863. It is then that 1863 is clearly seen to be represented as a generation that erected an image of jealousy.

Historien om Jerobeams förfalskade gudsdyrkanssystem måste också åskådliggöras vid slutet av hans rike. Arons uppror i det forntida Israels begynnelse och Jerobeams uppror vid Nordrikets begynnelse representerar upproret år 1863, och 1863 förstås endast tydligt när även slutet av Jerobeams rike, såsom det framställs genom sammanfogandet av de två stavarna, läggs ovanpå 1863. Det är då som 1863 klart framträder såsom representerat av en generation som reste upp en avbild av svartsjuka.

We will continue this study in the next article.

Vi kommer att fortsätta denna studie i nästa artikel.

> “But not only does this simile of the dry bones apply to the world, but also to those who have been blessed with great light; for they also are like the skeletons of the valley. They have the form of men, the framework of the body; but they have not spiritual life. But the parable does not leave the dry bones merely knit together into the forms of men; for it is not enough that there is symmetry of limb and feature. The breath of life must vivify the bodies, that they may stand upright, and spring into activity. These bones represent the house of Israel, the church of God, and the hope of the church is the vivifying influence of the Holy Spirit. The Lord must breathe upon the dry bones, that they may live.

> ”Men denna liknelse om de torra benen gäller inte endast världen, utan också dem som har blivit välsignade med stort ljus; ty även de är lika dalens skelett. De har människors gestalt, kroppens byggnad; men de har inte andligt liv. Men liknelsen lämnar inte de torra benen endast sammanfogade till människogestalter; ty det är inte nog att det finns symmetri i lemmar och anletsdrag. Livsanden måste ge kropparna liv, för att de skall kunna stå upprätta och träda i verksamhet. Dessa ben representerar Israels hus, Guds församling, och församlingens hopp är den helige Andes livgivande inflytande. Herren måste blåsa på de torra benen, för att de skall få liv.”

> “The Spirit of God, with its vivifying power, must be in every human agent, that every spiritual muscle and sinew may be in exercise. Without the Holy Spirit, without the breath of God, there is torpidity of conscience, loss of spiritual life. Many who are without spiritual life have their names on the church records, but they are not written in the Lamb’s book of life. They may be joined to the church, but they are not united to the Lord. They may be diligent in the performance of a certain set of duties, and may be regarded as living men; but many are among those who have ‘a name that thou livest, and art dead.’

> Guds Ande måste, med sin livgivande kraft, vara i varje mänsklig medarbetare, för att varje andlig muskel och sena må vara i verksamhet. Utan den helige Ande, utan Guds andedräkt, råder slöhet i samvetet och förlust av andligt liv. Många som är utan andligt liv har sina namn i kyrkans böcker, men de är inte skrivna i Lammets livsbok. De må vara förenade med kyrkan, men de är inte förenade med Herren. De må vara flitiga i fullgörandet av en viss uppsättning plikter och må betraktas som levande människor; men många hör till dem som har ”namn om sig att leva, men är döda.”

> “Unless there is genuine conversion of the soul to God; unless the vital breath of God quickens the soul to spiritual life; unless the professors of truth are actuated by heaven-born principle, they are not born of the incorruptible seed which liveth and abideth forever. Unless they trust in the righteousness of Christ as their only security; unless they copy His character, labor in His spirit, they are naked, they have not on the robe of His righteousness. The dead are often made to pass for the living; for those who are working out what they term salvation after their own ideas, have not God working in them to will and to do of His good pleasure.

> ”Om inte själen verkligen omvänds till Gud; om inte Guds livsande ger själen liv till andligt liv; om inte de som bekänner sanningen drivs av en från himlen född princip, då är de inte födda av den oförgängliga säd som lever och förblir för evigt. Om de inte förtröstar på Kristi rättfärdighet som sin enda trygghet; om de inte efterbildar hans karaktär, arbetar i hans anda, är de nakna, de har inte iklätt sig hans rättfärdighets klädnad. De döda får ofta gå för att vara levande; ty de som fullbordar det de kallar frälsning efter sina egna föreställningar, har inte Gud verksam i sig till att vilja och att göra efter hans goda vilja.”

> “This class is well represented by the valley of dry bones Ezekiel saw in vision.” Review and Herald, January 17, 1893.

> ”Denna grupp framställs på ett träffande sätt av den dal med förtorkade ben som Hesekiel såg i synen.” Review and Herald, 17 januari 1893.

Back to Articles