Article

# The Book of Joel and The Laodicean Seventh-day Adventist Church - Number Sixteen

Joels bok och den laodiceiska sjundedagsadventistkyrkan – Nummer sexton

Number Sixteen

Nummer sexton

Author

Jeff Pippenger

Published

December 22, 2025

Formats

PDF
Word
Song MP3

My apologies for so many words in advance of taking up the primary topic. I wish to place certain prophetic lines in place, that are important pieces of the logic I intend to employ when we directly consider the book of Joel. I have previously mentioned that the Hebrew word that is translated as “cut off” in the book of Joel, finds its roots in the sacrificial method of ratifying a covenant in the days of Abraham.

Jag ber om ursäkt för de många orden innan jag tar upp huvudämnet. Jag önskar lägga fast vissa profetiska linjer, vilka utgör viktiga delar av den logik jag avser att använda när vi direkt behandlar Joels bok. Jag har tidigare nämnt att det hebreiska ord som i Joels bok översätts med ”avskuren”, har sina rötter i den offerhandling genom vilken ett förbund stadfästes på Abrahams dagar.

> Awake, ye drunkards, and weep; and howl, all ye drinkers of wine, because of the new wine; for it is cut off from your mouth. Joel 1:5.

> Vakna upp, ni drinkare, och gråt; och jämra er, alla ni vindrickare, över det nya vinet; ty det har tagits bort från er mun. Joel 1:5.

The Hebrew word “cut off” is H3772, and it is a primitive root meaning ‘to cut (off, down or asunder); by implication to destroy or consume; specifically to covenant (that is, make an alliance or bargain, originally by cutting flesh and passing between the pieces).’

Det hebreiska ordet ”cut off” är H3772, och det är en primitiv rot som betyder ”att skära (av, ned eller itu); underförstått att förgöra eller förtära; särskilt att sluta ett förbund (det vill säga att ingå en allians eller överenskommelse, ursprungligen genom att skära kött och gå mellan delarna).”

I realize that the Strong’s definition of “cut off,” calls it a “primitive root,” in the grammatical sense. That being said, the cutting associated with the covenant and Abraham, identifies that the light of the covenant is attached to the word, and that light is set forth at its primitive historical root. “Cut” in terms of covenant history; is a prophetic symbol based upon its primitive roots, and it is also grammatically identified as a primitive root.

Jag inser att Strong’s definition av ”avskära” kallar det en ”primitiv rot” i grammatisk mening. Med detta sagt visar det avskärande som är förbundet med förbundet och Abraham, att förbundets ljus är knutet till ordet, och detta ljus framställs vid dess ursprungliga historiska rot. ”Avskära” i fråga om förbundshistorien är en profetisk symbol grundad på dess ursprungliga rötter, och det identifieras också grammatiskt som en primitiv rot.

The pronouncement in verse five, is not only identifying that they do not have the message of the latter rain, as represented by the “new wine,” but also that they are ‘then and there’ rejected as God’s covenant people, a covenant people who trace their “primitive roots” back to Abraham.

Uttalandet i vers fem identifierar inte bara att de inte har budskapet om det sena regnet, framställt genom det ”nya vinet”, utan också att de där och då förkastas som Guds förbundsfolk, ett förbundsfolk som spårar sina ”ursprungliga rötter” tillbaka till Abraham.

The generation that died in the wilderness over forty years, traced their primitive roots back to Abraham, meaning the father of many nations. The generation who entered the Promised Land with Joshua, traced their primitive roots back to Abraham. The Jews who crucified Christ traced their primitive roots back to Abraham. The Protestants who came out of the Dark Ages, and who were then tested and passed by as God’s chosen covenant people in 1844, traced their primitive roots back to Abraham. The Millerite Philadelphian movement that entered into the Most Holy Place on October 22, 1844 traced their primitive roots back to Abraham. The Millerite Laodicean movement that rebuilt Jericho in 1863, traced their primitive roots back to Abraham. The Laodicean Seventh-day Adventist church that is spewed out of the mouth of the Lord at the soon-coming Sunday law traced their primitive roots back to Abraham. All of those generations have, or will fulfill the parable of the vineyard.

Den generation som dog i öknen under fyrtio år härledde sina ursprungliga rötter tillbaka till Abraham, vilket betyder fader till många nationer. Den generation som gick in i det utlovade landet med Josua härledde sina ursprungliga rötter tillbaka till Abraham. De judar som korsfäste Kristus härledde sina ursprungliga rötter tillbaka till Abraham. De protestanter som kom ut ur den mörka medeltiden, och som därefter prövades och förbigicks som Guds utvalda förbundsfolk år 1844, härledde sina ursprungliga rötter tillbaka till Abraham. Den milleritiska filadelfiska rörelsen som gick in i det allra heligaste den 22 oktober 1844 härledde sina ursprungliga rötter tillbaka till Abraham. Den milleritiska laodiceiska rörelsen som återuppbyggde Jeriko år 1863 härledde sina ursprungliga rötter tillbaka till Abraham. Den laodiceiska sjundedagsadventistiska kyrkan som utspys ur Herrens mun vid den snart kommande söndagslagen härledde sina ursprungliga rötter tillbaka till Abraham. Alla dessa generationer har uppfyllt, eller kommer att uppfylla, liknelsen om vingården.

The drunkards in Joel awake to find they have been rejected as God’s people, and that they do not have the message of the latter rain. The inverse is then true. Those who Joel identifies as wearing “crowns of glory,” then enter into covenant, are sealed and lifted up as an offering. The very first ratified covenant between God and a chosen people began with the same “cutting” that is represented at the final sacrifice of God’s people, which begins at the Sunday law. The cutting is the separation of wheat and tares. The tares are rejected and cast into the fire and the wheat is bundled together as the Pentecostal first fruit wheat offering, that is then lifted up, “as in former years.”

De druckna i Joel vaknar upp och finner att de har förkastats som Guds folk och att de inte har budskapet om det sena regnet. Då gäller det motsatta. De som Joel identifierar som bärande ”härlighetens kronor” träder då in i förbund, förseglas och lyfts upp som ett offer. Det allra första ratificerade förbundet mellan Gud och ett utvalt folk började med samma ”avskärande” som framställs i det slutliga offret av Guds folk, vilket börjar vid söndagslagen. Avskärandet är åtskiljandet av vete och ogräs. Ogräset förkastas och kastas i elden, och vetet binds samman som den pingstliga förstlingsgåvan av vete, som därefter lyfts upp, ”såsom i forna år”.

There are four places that are typically pointed out to represent Abraham’s covenant. In Genesis twelve Abraham is ‘called’ and given the promise to make him a great nation. This is not part of the covenant, but it is the calling of a promise. At that point his name is Abram, for one of the symbols of a covenant relationship is a name-change. Abram’s name is changed in the third of the four steps of the covenant.

Det finns fyra ställen som vanligen framhålls som representerande Abrahams förbund. I Första Moseboken tolv blir Abraham ”kallad” och får löftet att Gud skall göra honom till ett stort folk. Detta är inte en del av förbundet, men det är kallelsen till ett löfte. Vid den tidpunkten är hans namn Abram, ty ett av kännetecknen på en förbundsrelation är ett namnbyte. Abrams namn ändras i det tredje av förbundets fyra steg.

> For when God made promise to Abraham, because he could swear by no greater, he sware by himself, Saying, Surely blessing I will bless thee, and multiplying I will multiply thee. And so, after he had patiently endured, he obtained the promise. For men verily swear by the greater: and an oath for confirmation is to them an end of all strife. Wherein God, willing more abundantly to shew unto the heirs of promise the immutability of his counsel, confirmed it by an oath: That by two immutable things, in which it was impossible for God to lie, we might have a strong consolation, who have fled for refuge to lay hold upon the hope set before us: Which hope we have as an anchor of the soul, both sure and stedfast, and which entereth into that within the veil; Whither the forerunner is for us entered, even Jesus, made an high priest for ever after the order of Melchisedec. Hebrews 6:13–20.

> Ty när Gud gav Abraham löftet, svor han vid sig själv, eftersom han inte hade någon större att svära vid, och sade: Sannerligen, jag skall rikligen välsigna dig och rikligen föröka dig. Och så, sedan han tåligt hade väntat, undfick han löftet. Ty människor svär ju vid den som är större, och eden blir för dem till stadfästelse och gör slut på all tvist. Därför ville Gud, för att ännu tydligare visa löftets arvingar sitt rådsluts oföränderlighet, gå i borgen därför med en ed, för att vi genom två oföränderliga ting, i vilka det var omöjligt för Gud att ljuga, skulle ha en stark tröst, vi som har tagit vår tillflykt till att gripa det hopp som ligger framför oss. Detta hopp har vi såsom ett själens ankare, säkert och fast, och som når innanför förlåten, dit Jesus såsom förelöparen har gått in för vår skull, när han blev överstepräst för evig tid efter Melkisedeks sätt. Hebreerbrevet 6:13–20.

The calling was God’s promise to Abram, and He provided a second witness with the “oath” that followed. The “oath” that followed was threefold. After the calling of a promise, which was the first step, the second, third and fourth steps are the actual threefold covenant, by God, with a chosen people. In Genesis fifteen God formally “cuts” (establishes) the covenant through a dramatic ritual where God alone passes between divided animals, unconditionally promising land to Abraham’s descendants. The Promised Land was represented as a land between two rivers; the river of Egypt and the river Euphrates. The first step of the threefold covenant includes a direct reference of the prophetic symbolism of two rivers, and all that is attached to that symbol. When inspiration points to the Ulai and Hiddekel rivers as events that are now in the process of fulfillment, those two rivers were typified in Abram’s prophecy. The setting is between Abram’s two rivers, which when brought together with Daniel’s two rivers makes four rivers, for the voice of Christ is the voice of many waters.

Kallelsen var Guds löfte till Abram, och Han gav ett andra vittne genom den ”ed” som följde. Den ”ed” som följde var trefaldig. Efter kallelsen i form av ett löfte, som var det första steget, är det andra, tredje och fjärde steget det faktiska trefaldiga förbundet, genom Gud, med ett utvalt folk. I Första Moseboken femton ”skär” (upprättar) Gud formellt förbundet genom en dramatisk ritual där endast Gud går mellan de styckade djuren och därmed villkorslöst lovar landet åt Abrahams efterkommande. Det utlovade landet framställdes som ett land mellan två floder: Egyptens flod och floden Eufrat. Det första steget i det trefaldiga förbundet inbegriper en direkt hänvisning till den profetiska symboliken i två floder och allt som är knutet till denna symbol. När inspirationen pekar på floderna Ulai och Hiddekel som händelser vilka nu håller på att gå i uppfyllelse, förebildades dessa två floder i Abrams profetia. Scenen är förlagd mellan Abrams två floder, vilka, när de sammanförs med Daniels två floder, blir fyra floder, ty Kristi röst är ljudet av stora vatten.

> In the same day the Lord made a covenant with Abram, saying, Unto thy seed have I given this land, from the river of Egypt unto the great river, the river Euphrates: The Kenites, and the Kenizzites, and the Kadmonites, And the Hittites, and the Perizzites, and the Rephaims, And the Amorites, and the Canaanites, and the Girgashites, and the Jebusites. Genesis 15:18–21.

> På samma dag slöt Herren ett förbund med Abram och sade: Åt din säd har jag givit detta land, från Egyptens flod ända till den stora floden, floden Eufrat: keniterna och kenissiterna och kadmoniterna, hettiterna och perisseerna och refaerna, amoreerna och kananéerna och girgashéerna och jebuséerna. 1 Moseboken 15:18–21.

The land promised to Abram was the entire world which is represented by ten kings in the last days, whereas in the first days of the covenant it was listed as ten tribes, not kings. The one hundred and forty-four thousand will be in conflict with the entire world. The world will then be involved with the testing process of Sunday worship enforcement by a one-world government under the direction of the scarlet-colored whore of Revelation seventeen, who reigns over the ten kings of the earth. With Abram the church and state symbol of the image of the beast is represented by the river of Egypt, a symbol of statecraft and the river of Babylon, a symbol of churchcraft.

Det land som utlovades åt Abram var hela världen, vilken i de yttersta dagarna representeras av tio kungar, medan det i förbundets första dagar upptogs som tio stammar, inte kungar. De etthundrafyrtiofyra tusen kommer att stå i konflikt med hela världen. Världen kommer då att vara inbegripen i prövningsprocessen kring påtvingandet av söndagsdyrkan genom en världsregering under ledning av den scharlakansfärgade skökan i Uppenbarelseboken sjutton, hon som härskar över jordens tio kungar. Hos Abram representeras kyrka- och statsymbolen i vilddjurets bild av Egyptens flod, en symbol för statskonst, och Babylons flod, en symbol för kyrkokonst.

> After these things the word of the Lord came unto Abram in a vision, saying,

> Efter dessa ting kom Herrens ord till Abram i en syn och sade,

> Fear not, Abram: I am thy shield, and thy exceeding great reward.

> Frukta inte, Abram: Jag är din sköld och din övermåttan stora lön.

> And Abram said, Lord God, what wilt thou give me, seeing I go childless, and the steward of my house is this Eliezer of Damascus? And Abram said, Behold, to me thou hast given no seed: and, lo, one born in my house is mine heir. And, behold, the word of the Lord came unto him, saying,

> Och Abram sade: Herre Gud, vad vill du ge mig, eftersom jag går barnlös bort, och förvaltaren av mitt hus är denne Elieser från Damaskus? Och Abram sade: Se, mig har du inte gett någon avkomma; och se, en som är född i mitt hus är min arvinge. Och se, Herrens ord kom till honom och sade,

> This shall not be thine heir; but he that shall come forth out of thine own bowels shall be thine heir. And he brought him forth abroad, and said, Look now toward heaven, and tell the stars, if thou be able to number them: and he said unto him, So shall thy seed be.

> Denne skall icke vara din arvinge; utan den som utgår ur ditt eget sköte skall vara din arvinge. Och han förde honom ut och sade: Se nu upp mot himmelen och räkna stjärnorna, om du förmår att räkna dem. Och han sade till honom: Så skall din säd vara.

> And he believed in the Lord; and he counted it to him for righteousness. And he said unto him,

> Och han trodde på Herren; och han räknade honom det till rättfärdighet. Och han sade till honom,

> I am the Lord that brought thee out of Ur of the Chaldees, to give thee this land to inherit it.

> Jag är HERREN, som förde dig ut från kaldéernas Ur, för att ge dig detta land till arvedel.

> And he said, Lord God, whereby shall I know that I shall inherit it? And he said unto him,

> Och han sade: Herre Gud, varigenom skall jag veta att jag skall få det till arvedel? Och han sade till honom,

> Take me an heifer of three years old, and a she goat of three years old, and a ram of three years old, and a turtledove, and a young pigeon.

> Tag åt mig en treårig kviga och en treårig get och en treårig vädur samt en turturduva och en ung duva.

> And he took unto him all these, and divided them in the midst, and laid each piece one against another: but the birds divided he not. And when the fowls came down upon the carcases, Abram drove them away. And when the sun was going down, a deep sleep fell upon Abram; and, lo, an horror of great darkness fell upon him. And he said unto Abram,

> Och han tog åt sig alla dessa och delade dem mitt itu och lade delarna mitt emot varandra; men fåglarna delade han inte. Och när rovfåglarna slog ned på kropparna, drev Abram bort dem. Och när solen var på väg ned, föll en djup sömn över Abram; och se, en förskräckelse av stort mörker föll över honom. Och han sade till Abram,

> Know of a surety that thy seed shall be a stranger in a land that is not theirs, and shall serve them; and they shall afflict them four hundred years; And also that nation, whom they shall serve, will I judge: and afterward shall they come out with great substance.

> Vet med visshet att din säd skall vara främlingar i ett land som inte är deras, och de skall tjäna dem; och de skall plåga dem i fyra hundra år. Men också det folk som de skall tjäna skall jag döma; och därefter skall de dra ut med stora ägodelar.

> And thou shalt go to thy fathers in peace; thou shalt be buried in a good old age.

> Och du skall fara till dina fäder i frid; du skall begravas i en god ålderdom.

> But in the fourth generation they shall come hither again: for the iniquity of the Amorites is not yet full.

> Men i fjärde ledet skall de komma hit tillbaka; ty amoreernas missgärning har ännu inte nått sitt fulla mått.

> And it came to pass, that, when the sun went down, and it was dark, behold a smoking furnace, and a burning lamp that passed between those pieces. Genesis 15:1–17.

> Och det skedde, när solen hade gått ner och det hade blivit mörkt, se, då visade sig en rykande ugn och en brinnande fackla som gick fram mellan styckena. 1 Moseboken 15:1–17.

The One who would guide Moses and the children of Israel as a pillar of fire by night and a cloud by day passed between those “cut” pieces as a smoking furnace and burning lamp.

Han som skulle leda Mose och Israels barn såsom en eldstod om natten och ett moln om dagen gick mellan dessa ”delade” stycken såsom en rykande ugn och en brinnande fackla.

> And the Lord went before them by day in a pillar of a cloud, to lead them the way; and by night in a pillar of fire, to give them light; to go by day and night: He took not away the pillar of the cloud by day, nor the pillar of fire by night, from before the people. Exodus 13:21, 22.

> Och Herren gick framför dem, om dagen i en molnstod för att leda dem på vägen, och om natten i en eldstod för att ge dem ljus, så att de kunde vandra både dag och natt. Han tog inte bort molnstoden om dagen, ej heller eldstoden om natten, från folkets åsyn. 2 Moseboken 13:21, 22.

The burning lamp and smoking furnace typified the pillar of cloud or fire and represents an prophetic element of the first step, of the three steps involved with God establishing the covenant with Abram. The chapter begins with the words, “Fear not,” for the message of the first angel is fear God, and those who like Abram fear God, will not need to fear God. There are two types of fear, because there are two classes of people.

Den brinnande lampan och den rykande ugnen var förebilder för moln- eller eldpelaren och representerar ett profetiskt inslag i det första steget av de tre steg som ingår i att Gud upprättar förbundet med Abram. Kapitlet börjar med orden: ”Frukta inte”, ty den förste ängelns budskap är: frukta Gud, och de som, likt Abram, fruktar Gud, behöver inte frukta Gud. Det finns två slags fruktan, eftersom det finns två slags människor.

Further into the covenant passage Abram believes God and it was counted unto him as righteousness. The three angels parallel the work of the Holy Spirit as set forth by John who teaches the Holy Spirit convicts of three things; sin, righteousness and judgment. Those characteristics align with the three angels, so after the fear of God is set forth in the covenant passage, then the second step of righteousness is identified, only to be followed by the pronouncement of judgment, which is the third work of the Holy Spirit, and the message of the third angel. The first step of the covenant typified the first angel’s message, which is always a fractal of all three messages. The three steps of the covenant process, represent the three angels of Revelation fourteen.

Längre fram i förbundsavsnittet trodde Abram Gud, och det räknades honom till rättfärdighet. De tre änglarna motsvarar den Helige Andes verk såsom det framställs av Johannes, som lär att den Helige Ande överbevisar om tre ting: synd, rättfärdighet och dom. Dessa kännetecken överensstämmer med de tre änglarna; därför, efter att gudsfruktan har framställts i förbundsavsnittet, identifieras därefter det andra steget, rättfärdigheten, för att sedan följas av domsförkunnelsen, vilken är den Helige Andes tredje verk och den tredje ängelns budskap. Förbundets första steg var en förebild för den förste ängelns budskap, vilket alltid är en fraktal av alla tre budskapen. De tre stegen i förbundsprocessen representerar de tre änglarna i Uppenbarelseboken fjorton.

After Abram is counted as righteous marking the second angel, he prepares an offering, for the offering is prepared just before the third step of judgment. That offering represents the offering of the Levites of Malachi three that is lifted up as an ensign. Just as the three periods of forty years in the life of Moses represents the three angels’ messages, the first forty years of Moses has all three steps of the three angels’ message.

Efter att Abram räknas som rättfärdig, vilket utmärker den andre ängeln, förbereder han ett offer, ty offret bereds omedelbart före domens tredje steg. Detta offer representerar leviternas offer i Malaki tre, som upphöjs såsom ett baner. Liksom de tre fyrtioårsperioderna i Mose liv representerar de tre änglarnas budskap, så rymmer Moses första fyrtio år alla tre stegen i de tre änglarnas budskap.

Where Moses’ testimony begins is with his parents fearing God, (the first step), followed by a visual test. The second step includes a visual test, as was the case in Daniel chapter one, when Daniel first fears God and refused to eat the Babylonian diet, and then is tested based upon his physical appearance. Then for Daniel it was the third test three years later by king Nebuchadnezzar, a symbol of the king of the north and the Sunday law, which is the third angels’ message.

Där Moses’ vittnesbörd börjar är med att hans föräldrar fruktar Gud, (det första steget), följt av en visuell prövning. Det andra steget innefattar en visuell prövning, såsom var fallet i Daniels första kapitel, när Daniel först fruktar Gud och vägrade att äta den babyloniska kosten, och därefter prövas utifrån sitt fysiska utseende. För Daniel var det sedan den tredje prövningen tre år senare av kung Nebukadnessar, en symbol för kungen i norr och söndagslagen, vilket är den tredje ängelns budskap.

Moses’ parents fear God, put him into an ark in the water and Pharaoh’s daughter was led to see the situation, and then passed judgment in favor of saving the child. The beginning of Moses life was an illustration of the covenant that God made with mankind, and then through Moses, God also made a covenant with a chosen nation selected from mankind. Noah’s covenant with mankind represents the great multitude and Moses covenant with a chosen people is the one-hundred and forty-four thousand. The offering that Abram was to make to ratify the covenant bore the emblem of the covenant of Noah, just as did Moses who fulfilled Abram’s prophecy centuries later.

Mose föräldrar fruktade Gud, lade honom i en ark i vattnet, och faraos dotter leddes att se förhållandet och fällde sedan en dom till barnets räddning. Början av Moses liv var en illustration av det förbund som Gud slöt med mänskligheten, och sedan slöt Gud genom Mose också ett förbund med en utvald nation, utvald ur mänskligheten. Noas förbund med mänskligheten representerar den stora skaran, och Moses förbund med ett utvalt folk är de etthundrafyrtiofyratusen. Det offer som Abram skulle frambära för att stadfästa förbundet bar Noas förbunds kännemärke, liksom också Mose, som århundraden senare uppfyllde Abrams profetia.

The offering consisted of five various animals; a three-year-old heifer, a three-year-old she goat, a three-year-old ram, a turtledove and a young pigeon. The birds were left whole, and the heifer, ram and she goat were “cut” in halves. The offering typifies the lifting up of an ensign in the last days as a visual test for mankind. The visual sign for Pharaoh’s daughter was the baby Moses in the ark. The ark is symbolized by the eight souls on the ark. The number “eight” is established as one of the prophetic characteristics of the ensign of the one hundred and forty-four thousand. When you consider the five animal offerings and divide three in half, then your offering is made up of eight pieces, as typified by Noah, and then confirmed in Abram’s offering.

Offret bestod av fem olika djur: en treårig kviga, en treårig gethona, en treårig bagge, en turturduva och en ung duva. Fåglarna lämnades hela, och kvigan, baggen och gethonan ”delades” i två halvor. Offret är en förebild för uppresandet av ett baner i de sista dagarna såsom ett synligt prov för mänskligheten. Det synliga tecknet för Faraos dotter var barnet Mose i arken. Arken symboliseras av de åtta själarna i arken. Talet ”åtta” är fastställt som ett av de profetiska kännetecknen för de etthundrafyrtiofyra tusendes baner. När man beaktar de fem djuroffren och delar tre itu, består då ditt offer av åtta delar, såsom förebildat genom Noa och därefter bekräftat i Abrams offer.

Those five animals, when divided as directed by God, represent the number “eight,” and in so doing, they represent those souls at the end of the world that were typified by the “eight” souls upon the ark. The sign of circumcision, which is the second step in Abram’s threefold covenant was to be carried out on the “eighth” day after birth, and the rite was replaced by baptism, which typifies the resurrection of Christ which took place on the “eighth” day. The number “eight” is an established characteristic of the covenants of both Noah and Moses, and they typify the one hundred and forty-four thousand who will be lifted up as an ensign offering, and who are the “eighth” that is of the seven.

Dessa fem djur, när de delas såsom Gud befallde, representerar talet ”åtta”, och därigenom representerar de de själar vid världens slut som förebildades av de ”åtta” själarna på arken. Omskärelsens tecken, vilket är det andra steget i Abrams trefaldiga förbund, skulle utföras på den ”åttonde” dagen efter födelsen, och denna rit ersattes av dopet, som är en förebild för Kristi uppståndelse, vilken ägde rum på den ”åttonde” dagen. Talet ”åtta” är ett fastställt kännetecken för både Noas och Moses förbund, och de är förebilder för de etthundrafyrtiofyra tusen som skall upphöjas såsom ett baneroffer och som är den ”åttonde” som är av de sju.

Those five animals represent the five wise virgins, who are typified by the “eight” on the ark, will pass from an old world to a new world—without seeing death.

Dessa fem djur representerar de fem visa jungfrurna, vilka förebildas av de ”åtta” på arken, och skall gå från en gammal värld till en ny värld — utan att se döden.

Abram’s offering was a pure offering, for all the animals in the offering were clean animals, and together they represent the primary animals used for whole burnt offerings. The first angel’s message includes the command to worship the Creator, and the primary sacrificial animals of the sanctuary service that was to be instituted when Abram’s prophecy was fulfilled in the time of Moses are set forth as the offerings of worship, while also typifying the first angel’s call to worship the Creator.

Abrams offer var ett rent offer, ty alla djuren i offret var rena djur, och tillsammans representerar de de främsta djur som användes till brännoffer. Den förste ängelns budskap innefattar befallningen att tillbe Skaparen, och de främsta offerdjuren i helgedomstjänsten, som skulle instiftas när Abrams profetia uppfylldes på Moses tid, framställs som tillbedjans offer, samtidigt som de också förebildar den förste ängelns kallelse att tillbe Skaparen.

Verse eighteen explicitly states, “On that day the Lord made a covenant with Abram.” That marks the first of three steps that typify the three angels of Revelation fourteen. The covenant step in Genesis fifteen represents the first angel’s message of Revelation fourteen, which is followed by a second angel, who was typified by the second step of Abram’s covenant found in Genesis seventeen.

Vers arton säger uttryckligen: ”På den dagen slöt Herren ett förbund med Abram.” Detta utgör det första av tre steg som förebildar de tre änglarna i Uppenbarelseboken fjorton. Förbundssteget i Första Moseboken femton representerar den första ängelns budskap i Uppenbarelseboken fjorton, vilket följs av en andra ängel, som förebildades genom det andra steget i Abrams förbund, återgivet i Första Moseboken sjutton.

In step number two, Abram’s name is changed to Abraham. Abram means ‘the father is exalted,’ and Abraham means ‘the father of many nations.’ In the calling of Abram, the promise of becoming a great nation was given, but the promise was not ratified until Abram’s name was changed. Then he became the first father of a chosen covenant people. The next step typified the third angel’s message as Abraham is tested upon sacrificing Isaac, which typified the cross, which typified October 22, 1844, which typifies the Sunday law—which is the third angel’s message. That third covenant step was fulfilled on the twenty-second of October in 1844, and it is set forth in Genesis twenty-two.

I steg nummer två ändras Abrams namn till Abraham. Abram betyder ”fadern är upphöjd”, och Abraham betyder ”fader till många nationer”. I kallelsen av Abram gavs löftet om att bli ett stort folk, men löftet stadfästes inte förrän Abrams namn ändrades. Då blev han den förste fadern till ett utvalt förbundsfolk. Nästa steg förebildade den tredje ängelns budskap, då Abraham sätts på prov när han offrar Isak, vilket förebildade korset, vilket förebildade den 22 oktober 1844, vilket förebildar söndagslagen — vilket är den tredje ängelns budskap. Det tredje förbundssteget fullbordades den tjugoandra oktober 1844, och det framställs i Första Moseboken tjugotvå.

In the second step, which is the second angel’s message, where Abram’s name is changed, the rite of circumcision is established as the “sign” of a covenant people and their relation to God. It is in the history of the second angel’s message, that God’s people are sealed. They are lifted up as an ensign at the third angel’s message represented by the Sunday law, but they are sealed in the period just before the Sunday law, which in Millerite history would be, just before the door closed on October 22, 1844.

I det andra steget, vilket är den andre ängelns budskap, där Abrams namn förändras, upprättas omskärelsens rit såsom ”tecknet” på ett förbundsfolk och dess relation till Gud. Det är i den andre ängelns budskaps historia som Guds folk beseglas. De upphöjs såsom ett baner i den tredje ängelns budskap, representerat av söndagslagen, men de beseglas under perioden strax före söndagslagen, vilken i den milleritiska historien skulle vara strax innan dörren stängdes den 22 oktober 1844.

The same is true with the three decrees to come out of Babylon that started the 2300-year prophecy, which ended at the third angel’s arrival on October 22, 1844. The temple was finished during the history of the second decree, after the first, but before the third. The foundations were laid during the first decree and the temple building finished in the history of the second decree. The third decree in 457 BC started the 2300 years, while the decree itself returned national sovereignty to the Jews. At the third waymark a kingdom is set up, as represented by the restoration of national sovereignty at the third decree and the lifting up of the church triumphant as an ensign at the Sunday law.

Detsamma gäller de tre påbuden att gå ut ur Babylon som inledde 2300-årsprofetian, vilken avslutades vid den tredje ängelns ankomst den 22 oktober 1844. Templet fullbordades under det andra påbudets historia, efter det första men före det tredje. Grunden lades under det första påbudet och tempelbyggnaden fullbordades i det andra påbudets historia. Det tredje påbudet år 457 f.Kr. inledde de 2300 åren, medan själva påbudet återgav judarna nationell suveränitet. Vid det tredje vägmärket upprättas ett rike, såsom det framställs genom återställandet av nationell suveränitet vid det tredje påbudet och upphöjandet av den triumferande församlingen till ett baner vid söndagslagen.

The third decree typified the third angel’s arrival to the marriage on October 22, 1844. The bride makes herself ready, before the marriage, not at the marriage. The sealing of the one hundred and forty-four thousand is accomplished just before the Sunday law in the period of time prophetically represented as the image of the beast test. We are informed that the image of the beast test is the test we must pass before probation closes.

Det tredje dekretet var en förebild för den tredje ängelns ankomst till bröllopet den 22 oktober 1844. Bruden gör sig redo före bröllopet, inte vid bröllopet. Förseglingen av de etthundrafyrtiofyra tusen fullbordas alldeles före söndagslagen, i den tidsperiod som profetiskt framställs som vilddjurets bilds prövning. Vi får veta att prövningen rörande vilddjurets bild är den prövning vi måste bestå innan nådatiden avslutas.

> “The Lord has shown me clearly that the image of the beast will be formed before probation closes; for it is to be the great test for the people of God, by which their eternal destiny will be decided. Your position is such a jumble of inconsistencies that but few will be deceived.

> ”Herren har tydligt visat mig att vilddjurets bild kommer att upprättas innan nådatiden avslutas; ty den skall vara det stora provet för Guds folk, genom vilket deras eviga öde skall avgöras. Er ståndpunkt är en sådan härva av motsägelser, att endast få kommer att bli bedragna.

> “In Revelation 13 this subject is plainly presented; [Revelation 13:11–17, quoted].

> "I Uppenbarelseboken 13 framställs detta ämne tydligt; [Uppenbarelseboken 13:11–17, citerat]."

> “This is the test that the people of God must have before they are sealed. All who proved their loyalty to God by observing His law, and refusing to accept a spurious sabbath, will rank under the banner of the Lord God Jehovah, and will receive the seal of the living God. Those who yield the truth of heavenly origin and accept the Sunday sabbath, will receive the mark of the beast.” Manuscript Releases, volume 15, 15.

> ”Detta är den prövning som Guds folk måste genomgå innan de blir beseglade. Alla som visade sin trohet mot Gud genom att hålla hans lag och vägra att godta en falsk sabbat, kommer att ställa sig under Herren Guds Jehovas baner och kommer att ta emot den levande Gudens sigill. De som överger sanningen av himmelskt ursprung och antar söndagssabbaten, kommer att ta emot vilddjurets märke.” Manuscript Releases, volym 15, 15.

The door closed on October 22, 1844, typifying the closed door at the Sunday law. Sister White states that the image of the beast test is the test we must pass “before” probation closes, and she also states that the test is where our eternal destiny is decided. Before the Sunday law, the bride makes herself ready, and this requires having the proper wedding garment, a garment that is to be purified by the refining fires of the Messenger of the Covenant. The seal is placed before the wedding, and then the wedding takes place at the Sunday law.

Dörren stängdes den 22 oktober 1844, som en förebild för den stängda dörren vid söndagslagen. Syster White säger att vilddjurets bilds prov är det prov vi måste bestå ”innan” nådatiden avslutas, och hon säger också att detta prov är den punkt där vårt eviga öde avgörs. Före söndagslagen gör bruden sig redo, och detta kräver att hon har den rätta bröllopsklädnaden, en klädnad som skall renas genom Förbundets Sändebuds luttrande eldar. Sigillet sätts på före bröllopet, och därefter äger bröllopet rum vid söndagslagen.

Sister White identifies that the sealing is a settling into the truth both intellectually and spiritually. She further identifies that ‘when’ God’s people are sealed, ‘then’ the shaking of God’s judgments will come. The shaking is the judgments that begin at the earthquake of Revelation eleven, which is the Sunday law in the United States.

Syster White fastslår att beseglingen är ett grundfästande i sanningen både intellektuellt och andligt. Hon fastslår vidare att ”när” Guds folk har blivit beseglade, ”då” skall skakningen genom Guds domar komma. Skakningen är de domar som börjar vid jordbävningen i Uppenbarelseboken elva, vilket är söndagslagen i Förenta staterna.

The Millerite temple was finished at the Midnight Cry, identifying that the seal is placed before the third waymark of judgment. In Abraham’s covenant the third step of judgment was Isaac on Mount Moriah, typifying not only Christ upon the cross, but also the offering of the Levites in Malachi three.

Millerriternas tempel fullbordades vid Midnattsropet, vilket visar att sigillet sätts före den tredje vägmärket i domen. I Abrahams förbund var det tredje steget i domen Isak på berget Moria, vilket förebildade inte endast Kristus på korset, utan också leviternas offer i Malaki 3.

> And he shall sit as a refiner and purifier of silver: and he shall purify the sons of Levi, and purge them as gold and silver, that they may offer unto the Lord an offering in righteousness. Then shall the offering of Judah and Jerusalem be pleasant unto the Lord, as in the days of old, and as in former years.

> Och han skall sitta såsom en smältare och renare av silver; och han skall rena Levis söner och luttra dem såsom guld och silver, så att de kan bära fram åt Herren ett offer i rättfärdighet. Då skall Juda och Jerusalems offer vara välbehagligt för Herren, såsom i forna dagar och såsom under gångna år.

> And I will come near to you to judgment; and I will be a swift witness against the sorcerers, and against the adulterers, and against false swearers, and against those that oppress the hireling in his wages, the widow, and the fatherless, and that turn aside the stranger from his right, and fear not me, saith the Lord of hosts. Malachi 3:3–5.

> Och jag skall komma nära er till dom; och jag skall vara ett snabbt vittne mot trollkarlarna och mot äktenskapsbrytarna och mot dem som svär falskt, och mot dem som förtrycker daglönaren i hans lön, änkan och den faderlöse, och som vränger främlingen från hans rätt, och inte fruktar mig, säger Herren Sebaot. Malaki 3:3–5.

After the purification process, the offering will ‘then’ be as in days of old, and the offering is prepared during the final act of judgment, for it is then that the Levites who have been purified and prepared as an offering, are contrasted with the foolish virgins who Christ is to be a “swift witness against.” The “swift witness” is the “faithful witness to the Laodicean church,” who cast Shebna as a ball into a far field, and who projectile vomits the Laodiceans out of His mouth. The separation of the wheat and tares will be swift, for the final movements are rapid ones. That swift messenger is He who suddenly comes to His temple in Malachi three.

Efter reningsprocessen skall offret ”då” vara såsom i forna dagar, och offret bereds under den slutliga domsakten, ty det är då som de leviter som har renats och gjorts redo såsom ett offer ställs i kontrast till de fåvitska jungfrurna, mot vilka Kristus skall vara ett ”snabbt vittne”. Det ”snabba vittnet” är det ”trogna vittnet till den laodiceiska församlingen”, som kastar Shebna såsom en boll ut på ett vidsträckt fält, och som med projektilartad kräkning spyr de laodiceiska ut ur sin mun. Åtskillnaden mellan vetet och ogräset skall ske snabbt, ty de avslutande rörelserna är hastiga. Denne snabbe budbärare är Han som plötsligt kommer till sitt tempel i Malaki tre.

The lifting up of the offering in Malachi “as in days of old,” is the lifting up of the ensign of the one hundred and forty-four thousand; it was the lifting up of the two Pentecostal wave loaves offering; it was the lifting up of the serpent on the pole in the wilderness; it was the lifting up of Christ on the cross and it was the lifting up of Shadrach, Meshack and Abednego in the fiery furnace with Christ while all the world marveled and wondered; it was the publication of the 1843 chart, and the intended purpose for the 1850 chart.

Offrets upplyftande i Malaki ”såsom i forna dagar” är upplyftandet av banéret för de etthundrafyrtiofyra tusen; det var upplyftandet av de två pingstbröd som bars fram som viftoffer; det var upplyftandet av ormen på stången i öknen; det var upplyftandet av Kristus på korset, och det var upplyftandet av Shadrach, Meshack och Abednego i den brinnande ugnen tillsammans med Kristus, medan hela världen förundrades och häpnade; det var offentliggörandet av 1843 års karta och det avsedda syftet med 1850 års karta.

It was in the second step of Abraham’s covenant that the rite of circumcision was enacted and enforced, thus becoming the sign of the covenant. Abraham, unlike Moses, immediately circumcised Isaac, so when he lifted him up as an offering in the third step, Isaac would represent the sign. That sign would later be replaced by baptism, which together provide two witnesses to the sign of the cross.

Det var i det andra steget av Abrahams förbund som omskärelsens rit instiftades och ålades, och därigenom blev den förbundets tecken. Abraham, till skillnad från Mose, omskar omedelbart Isak, så att Isak, när han i det tredje steget lyfte upp honom som ett offer, skulle representera tecknet. Detta tecken skulle senare ersättas av dopet, vilka tillsammans utgör två vittnen om korsets tecken.

> “What is the seal of the living God, which is placed in the foreheads of His people? It is a mark which angels, but not human eyes, can read; for the destroying angel must see this mark of redemption. The intelligent mind has seen the sign of the cross of Calvary in the Lord’s adopted sons and daughters. The sin of the transgression of the law of God is taken away. They have on the wedding garment, and are obedient and faithful to all God’s commands.” Manuscript Release, number 21, 51.

> ”Vad är den levande Gudens sigill, som sätts i hans folks pannor? Det är ett märke som änglar, men inte mänskliga ögon, kan läsa; ty fördärvets ängel måste se detta återlösningens märke. Det upplysta sinnet har sett tecknet av Golgatakorset hos Herrens adopterade söner och döttrar. Synden i överträdelsen av Guds lag är borttagen. De har bröllopsklädnaden på sig och är lydiga och trogna mot alla Guds bud.” Manuscript Release, nummer 21, 51.

In the first step of the covenant in Genesis fifteen, a time prophecy of 400 years in bondage is identified, and Paul identifies the same period as 430 years. Paul’s calculation begins with the calling in Exodus twelve, for he includes Abram’s time of sojourning. When closely considered the four hundred years in relation to thirty years is one symbol set forth by Paul, and four hundred years set forth by Abram is another symbol. So, what does the four-hundred-year period represent, and what does the four-hundred and thirty year period represent, and what does the thirty years represent?

I det första steget av förbundet i Första Moseboken femton anges en tidsprofetia om 400 år i träldom, och Paulus anger samma period som 430 år. Paulus beräkning börjar med kallelsen i Andra Moseboken tolv, eftersom han inbegriper Abrams tid som främling. Vid noggrant övervägande är de fyrahundra åren i förhållande till trettio år en symbol som Paulus framställer, och de fyrahundra år som framställs av Abram är en annan symbol. Så vad representerar perioden på fyra hundra år, och vad representerar perioden på fyra hundra trettio år, och vad representerar de trettio åren?

The scholars have aptly demonstrated that the four hundred and thirty years can be divided into two periods of two hundred and fifteen years, the first period free of bondage and slavery, the second is slavery.

De lärde har på ett träffande sätt visat att de fyra hundra trettio åren kan indelas i två perioder om två hundra femton år, den första perioden fri från träldom och slaveri, den andra präglad av slaveri.

Abraham entered Canaan at the age of 75, and Isaac was born when Abraham was 100 years old (25 years later). Jacob was born when Isaac was 60 years old, and Jacob entered Egypt when he was 130 years old. This totals 215 years in Canaan and 215 years in Egypt, for a total of 430 years. For a student of prophecy this provides two testimonies, from two covenant symbols, for Paul, as with Abram had his name changed. Paul identifies 430 and Abram 400. The line upon line fulfillment of two related time prophecies is associated with the first covenant period that led to the establishment of God’s chosen people.

Abraham gick in i Kanaan vid 75 års ålder, och Isak föddes när Abraham var 100 år gammal (25 år senare). Jakob föddes när Isak var 60 år gammal, och Jakob kom in i Egypten när han var 130 år gammal. Detta utgör sammanlagt 215 år i Kanaan och 215 år i Egypten, totalt 430 år. För en studerande av profetian ger detta två vittnesbörd, från två förbundssymboler, ty Paulus fick liksom Abram sitt namn ändrat. Paulus identifierar 430 och Abram 400. Den rad på rad-uppfyllelse av två besläktade tidsprofetior är förknippad med den första förbundsperioden som ledde till upprättandet av Guds utvalda folk.

When Christ came into history to confirm the covenant with many for one week, that week represented two interrelated time prophecies. The four-hundred and thirty year prophecy of Paul can be divided into two equal parts, as with the week of Christ. 215 years in Canaan followed by the 215 years in Egypt, typifying the testimony of Christ in person for 1260 days, followed by 1260 days of Christ’s testimony in the person of His disciples. The 2520 days Christ confirmed the covenant also represents the seven times that are the “quarrel of His covenant.”

När Kristus trädde in i historien för att stadfästa förbundet med de många under en vecka, representerade den veckan två inbördes sammanhängande tidsprofetior. Paulus’ profetia om de fyrahundratrettio åren kan delas i två lika delar, liksom med Kristi vecka. 215 år i Kanaan följda av 215 år i Egypten, förebildande Kristi vittnesbörd personligen under 1260 dagar, följt av 1260 dagar av Kristi vittnesbörd i hans lärjungars person. De 2520 dagar under vilka Kristus stadfäste förbundet representerar också de sju tiderna, som är ”hans förbunds tvist”.

From 723 BC unto 1798 is 2520 years, and those years are divided into two periods of 1260 years, representing paganism trampling down the sanctuary and host for 1260 years, followed by papalism trampling down the sanctuary and host for 1260 years. The middle of Christ’s week was the cross, and the middle of the week (538) produces 1260 years of pagan testimony followed by 1260 years of pagan testimony from the papal disciple of paganism. When Christ’s kingdom of grace was empowered at the cross it typified 538, when the antichrist’s kingdom was empowered. At the cross, literal Israel was passed by and spiritual Israel began. In 538, literal paganism was passed by, and spiritual paganism began.

Från år 723 f.Kr. till 1798 är det 2520 år, och dessa år är uppdelade i två perioder om 1260 år, som representerar hedendomens nedtrampande av helgedomen och härskarans skara under 1260 år, följt av påvedömets nedtrampande av helgedomen och härskarans skara under 1260 år. Mitten av Kristi vecka var korset, och veckans mitt (538) frambringar 1260 år av hedniskt vittnesbörd, följt av 1260 år av hedniskt vittnesbörd från hedendomens påvliga lärjunge. När Kristi nåderike erhöll makt vid korset, förebildade detta år 538, då antikrists rike erhöll makt. Vid korset sattes det bokstavliga Israel åt sidan, och det andliga Israel började. År 538 sattes den bokstavliga hedendomen åt sidan, och den andliga hedendomen började.

Abram’s prophecy of four hundred years, is also four hundred and thirty years. It is the same prophecy, but set forth by two covenant symbols. Those two related time prophecies were identifying the bondage and deliverance of God’s people that would be fulfilled at the beginning of ancient Israel’s covenant history. At the end of ancient Israel’s covenant history, there is one time prophecy that aligns with another, in a day for a year relationship, thus identifying two time-prophecies emphasizing deliverance and bondage.

Abrams profetia om fyra hundra år är också fyra hundra trettio år. Det är samma profetia, men framställd genom två förbundssymboler. Dessa två sammanhängande tidsprofetior identifierade Guds folks träldom och befrielse, vilka skulle fullbordas vid början av det forntida Israels förbundshistoria. Vid slutet av det forntida Israels förbundshistoria finns det en tidsprofetia som står i överensstämmelse med en annan, i ett dag-för-ett-år-förhållande, och därigenom identifierar två tidsprofetior som betonar befrielse och träldom.

In the middle history of the beginning and ending of ancient Israel we find Daniel in the captivity of Babylon. From that covenant history, which identifies bondage and a promise of delivery; the prophecy which ties ancient Israel covenant history together with modern Israel’s covenant history is set forth. In the book of Daniel, two time-prophecies are identified. The “oath” of Moses’ “seven times” of Leviticus twenty-six is identified in Daniel 9/11, as well as verse thirteen’s question in Daniel eight, that leads to the answer of verse fourteen, that identifies the prophecy of 2300 years. The “oath,” which if broken, is the “curse of Moses” in Daniel nine eleven, when carried out in 677 BC against the southern kingdom and it concluded on October 22, 1844, as did the 2300 years. Both 2520 scatterings are located in the question of verse thirteen, and verse fourteen’s answer is the 2300.

I den mellersta historien av den gamla Israels början och slut finner vi Daniel i den babyloniska fångenskapen. Ur denna förbundshistoria, som utmärker träldom och ett löfte om befrielse, framläggs den profetia som sammanbinder det gamla Israels förbundshistoria med det moderna Israels förbundshistoria. I Daniels bok identifieras två tidsprofetior. Moses ”ed” om de ”sju tiderna” i Tredje Moseboken tjugosex identifieras i Daniel 9:11, liksom frågan i vers tretton i Daniel åtta, vilken leder till svaret i vers fjorton, som identifierar profetian om 2300 år. ”Eden”, som om den bryts är ”Mose förbannelse” i Daniel 9:11, verkställdes år 677 f.Kr. mot det södra riket, och den avslutades den 22 oktober 1844, liksom de 2300 åren. Båda 2520-skingringarna återfinns i frågan i vers tretton, och svaret i vers fjorton är de 2300.

As with Moses, the alpha of ancient Israel’s covenant history, and as with Christ, the omega of ancient Israel’s covenant history, the beginning alpha history of modern Israel included two interrelated time prophecies. One represented bondage and slavery and the other deliverance. The division of 430 years into two equal periods in the alpha history of ancient Israel typified, the prophetic division that was repeated in the week Christ confirmed the covenant, and the interrelated period of judgment for breaking the covenant which was divided into two equal periods, sets forth two witnesses; that the alpha history of modern Israel would have a similar prophetic anchor. The 2520 years and 2300 years ending together provide the third witness of two interrelated time-prophecies, which possess a prophecy that is divided equally in the middle.

Såsom det var med Mose, alfan i det forntida Israels förbundshistoria, och såsom det var med Kristus, omegan i det forntida Israels förbundshistoria, innefattade den inledande alfahistorien för det moderna Israel två inbördes relaterade tidsprofetior. Den ena representerade fångenskap och slaveri och den andra befrielse. Uppdelningen av 430 år i två lika stora perioder i det forntida Israels alfahistoria förebildade den profetiska uppdelning som upprepades i den vecka då Kristus bekräftade förbundet, och den inbördes relaterade domsperioden för förbundsbrott, som delades i två lika stora perioder, framlägger två vittnen: att det moderna Israels alfahistoria skulle ha ett liknande profetiskt ankare. De 2520 åren och 2300 åren, som slutar samtidigt, utgör det tredje vittnet om två inbördes relaterade tidsprofetior, vilka innefattar en profetia som är lika delad i mitten.

Three witnesses would lead a soul to expect that when the Lord enters into covenant with the one hundred and forty-four thousand in the omega history of modern Israel, that there would be two related prophecies of prophetic time, and a period connected that is divided into two equal parts, but this cannot be so, for when the Lord entered into covenant with modern Israel, He raised His hand to heaven and proclaimed that time would be no longer.

Tre vittnen skulle leda en själ till att förvänta sig att när Herren träder i förbund med de etthundrafyrtiofyra tusen i den moderna Israels omega-historia, då skulle det finnas två besläktade profetior om profetisk tid och en därtill knuten period som är delad i två lika delar; men så kan det inte vara, ty när Herren trädde i förbund med det moderna Israel, lyfte Han sin hand mot himlen och förkunnade att tiden inte längre skulle vara.

The covenant of the one hundred and forty-four thousand is represented by two wave loaves of the first fruit wheat offering. The prophetic structure of three witnesses, followed by a twofold witness that lacks the distinction of prophetic time, is found in Abram’s offering of a heifer (that was divided equally), a she goat (that was divided equally), and a ram (that was divided equally), followed by a turtledove and a pigeon.

Förbundet med de etthundrafyrtiofyra tusen representeras av två viftofferbröd av förstlingsskörden av vete. Den profetiska strukturen med tre vittnen, följd av ett dubbelt vittnesbörd som saknar åtskillnaden av profetisk tid, återfinns i Abrams offer av en kviga (som delades lika), en gethona (som delades lika) och en bagge (som delades lika), följt av en turturduva och en duva.

The first three offerings all had three years attached to their symbolism, identifying they represent three offerings which possessed prophetic time. Not only did the three offerings all possess prophetic time, they each had prophetic time that was equally divided into two periods. The turtledove and the pigeon have no age attached, they simply needed to be young, for they represent the last generation of covenant people, who is represented by two birds, or two flocks.

De tre första offren hade alla tre år knutna till sin symbolik, vilket visar att de representerar tre offer som bar profetisk tid. Inte nog med att de tre offren alla bar profetisk tid, de hade var och en en profetisk tid som var lika uppdelad i två perioder. Turturduvan och duvungen har ingen ålder knuten till sig; de behövde endast vara unga, ty de representerar den sista generationen av förbundsfolket, vilken representeras av två fåglar, eller två hjordar.

The two flocks represent the great multitude and the one hundred and forty-four thousand, but the two birds hold a secondary meaning. The pigeon is one of the offerings for the sanctuary, and when you look up the identification of the pigeon as an offering, more times than not it means a type of dove; whereas the pigeon in Abram’s offering is identifying a bird that is so young it has no feathers, or worse yet, a bird whose feathers have been plucked off. At this prophetic level the two birds are the wheat and tares.

De två hjordarna representerar den stora skaran och de etthundrafyrtiofyra tusen, men de två fåglarna har en sekundär betydelse. Duvan är ett av offren för helgedomen, och när man undersöker identifieringen av duvan som offer, betyder det oftast en typ av turturduva; medan duvan i Abrams offer betecknar en fågel som är så ung att den saknar fjädrar, eller, än värre, en fågel vars fjädrar har ryckts av. På denna profetiska nivå är de två fåglarna vetet och ogräset.

In the last days the ensign will be lifted up to the heavens as a bird, and it will do so at the very time that two unclean birds are going to lift up wickedness and place her on her throne in Shinar.

I de sista dagarna skall baneret lyftas upp till himlarna såsom en fågel, och detta skall ske just vid den tid då två orena fåglar skall lyfta upp ondskan och sätta henne på hennes tron i Sinear.

> Then the angel that talked with me went forth, and said unto me, Lift up now thine eyes, and see what is this that goeth forth. And I said, What is it? And he said, This is an ephah that goeth forth. He said moreover, This is their resemblance through all the earth. And, behold, there was lifted up a talent of lead: and this is a woman that sitteth in the midst of the ephah.

> Därefter gick ängeln som talade med mig ut och sade till mig: Lyft nu upp dina ögon och se vad detta är som går fram. Och jag sade: Vad är det? Och han sade: Detta är en efa som går fram. Han sade vidare: Detta är deras gestalt över hela jorden. Och se, ett blylock lyftes upp; och detta är en kvinna som sitter mitt i efan.

> And he said, This is wickedness. And he cast it into the midst of the ephah; and he cast the weight of lead upon the mouth thereof.

> Och han sade: Detta är ogudaktighet. Och han kastade den ned mitt i efan; och han kastade blyvikten över dess öppning.

> Then lifted I up mine eyes, and looked, and, behold, there came out two women, and the wind was in their wings; for they had wings like the wings of a stork: and they lifted up the ephah between the earth and the heaven. Then said I to the angel that talked with me, Whither do these bear the ephah? And he said unto me, To build it an house in the land of Shinar: and it shall be established, and set there upon her own base. Zechariah 5:5–11.

> Sedan lyfte jag upp mina ögon och såg, och se, två kvinnor kom fram, och vinden var i deras vingar; ty de hade vingar såsom storkens vingar; och de lyfte upp efan mellan jorden och himlen. Då sade jag till ängeln som talade med mig: Vart bär de efan? Och han sade till mig: För att bygga henne ett hus i Sinears land; och den skall bli grundad och där uppställd på sin egen sockel. Sakarja 5:5–11.

The papacy, represented as “wickedness,” or by Paul as “that wicked,” received its deadly wound in 1798, when a talent of lead was placed over the basket she sits in. Thereafter spiritualism and apostate Protestantism are going lift her up and build her a house in Shinar, at the same point that God has finished building the house that He is going to lift up as an ensign. In Zechariah the counterfeit ensign is the woman of wickedness and the ensign are represented as doves. The world with then be choosing between Rome, which is the cage of every unclean and hateful bird, or the dove, a symbol of God’s covenant with mankind.

Påvedömet, framställt som ”ogudaktighet”, eller av Paulus som ”den laglöse”, erhöll sitt dödliga sår år 1798, när en talent bly lades över den korg i vilken hon sitter. Därefter kommer spiritualismen och den avfälliga protestantismen att lyfta upp henne och bygga henne ett hus i Sinear, vid samma tidpunkt som Gud har fullbordat byggandet av det hus som Han skall resa upp såsom ett baner. I Sakarja framställs det förfalskade baneret som ogudaktighetens kvinna, och baneret framställs som duvor. Världen kommer då att välja mellan Rom, som är varje oren och avskyvärd fågels bur, eller duvan, en symbol för Guds förbund med mänskligheten.

> And he cried mightily with a strong voice, saying, Babylon the great is fallen, is fallen, and is become the habitation of devils, and the hold of every foul spirit, and a cage of every unclean and hateful bird. Revelation 18:2.

> Och han ropade med stark röst och sade: Fallet, fallet är det stora Babylon, och det har blivit en boning för onda andar och ett tillhåll för alla orena andar och ett näste för alla orena och avskyvärda fåglar. Uppenbarelseboken 18:2.

Christ stated in connection with His death and resurrection, ‘destroy this temple, and I will raise it up in three days.’ Those three days represent a prophetic period when a temple is raised up, as was the case with Moses, with Christ and with the Millerites. The three-year-old requirement for Abram’s offering of a heifer, she goat and ram represent that within each of the three covenant histories we are now considering, a temple would be erected. The final covenant temple of the one hundred and forty-four thousand is the ensign is to be lifted up as a crown unto heaven. For this reason; the heifer, she goat and ram are earth beasts, thus making the distinction with the birds that fly in the heavens. The covenant temple that is erected in the last days is when Jerusalem is lifted up above all the hills and mountains.

Kristus sade i samband med sin död och uppståndelse: ”Bryt ned detta tempel, så skall jag resa upp det på tre dagar.” Dessa tre dagar representerar en profetisk tidsperiod då ett tempel reses upp, såsom var fallet med Mose, med Kristus och med milleriterna. Kravet att Abrams offer skulle bestå av en treårig kviga, en treårig get och en treårig bagge representerar att inom var och en av de tre förbundshistorier som vi nu betraktar skulle ett tempel uppföras. Det slutliga förbundstemplet för de etthundrafyrtiofyra tusen är baneret som skall upplyftas såsom en krona inför himlen. Av denna anledning är kvigan, geten och baggen jordiska djur, och därmed görs åtskillnaden gentemot fåglarna som flyger i himlarna. Det förbundstempel som uppförs i de sista dagarna är när Jerusalem upphöjs över alla höjder och berg.

Though I have not yet identified every element of Abram’s first of three covenant steps, so far, every element we have considered has a counterpart in the beginning and ending of ancient literal Israel, and in the beginning of modern Israel. We have shown the three steps of the angels of Revelation fourteen in Abram’s first covenant step. The fractal of the three angels that is in the first covenant step of Abram, will be even more clearly upheld when we consider Abram’s second and third covenant steps.

Även om jag ännu inte har identifierat varje del av Abrams första av tre förbundssteg, har varje del som vi hittills har betraktat en motsvarighet i början och slutet av det forntida, bokstavliga Israel samt i det moderna Israels början. Vi har påvisat de tre stegen hos änglarna i Uppenbarelseboken fjorton i Abrams första förbundssteg. Fraktalen av de tre änglarna, som finns i Abrams första förbundssteg, kommer att bekräftas än tydligare när vi betraktar Abrams andra och tredje förbundssteg.

Abram’s “eight” offerings represent not only offerings that would become part of Moses’ sanctuary rituals, but they identify and confirm the role of prophetic time in the story of God’s covenant people. They confirm the beginning and endings of Israel as God’s chosen people, whether literal or spiritual.

Abrams ”åtta” offer representerar inte endast offer som skulle bli en del av Moses helgedomsritualer, utan de identifierar och bekräftar också den profetiska tidens roll i berättelsen om Guds förbundsfolk. De bekräftar början och slutet för Israel som Guds utvalda folk, vare sig bokstavligt eller andligt.

Paul’s 430 years, is a prophetic period that cannot be logically separated from Abram’s 400 years. When laid over the top of one another they produce a thirty-year period, followed by four hundred years. This is where we will continue the next article.

Paulus’ 430 år är en profetisk tidsperiod som logiskt sett inte kan skiljas från Abrams 400 år. När de läggs ovanpå varandra frambringar de en trettioårsperiod, följd av fyrahundra år. Det är här vi kommer att fortsätta i nästa artikel.

> “The prophecies recorded in the Old Testament are the word of the Lord for the last days, and will be fulfilled as surely as we have seen the desolation of San Francisco.” Letter 154, May 26, 1906.

> ”De profetior som är nedtecknade i Gamla testamentet är Herrens ord för de sista dagarna och kommer att uppfyllas lika säkert som vi har sett San Franciscos ödeläggelse.” Brev 154, 26 maj 1906.

Back to Articles