Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Sixty-Two

Daniels bok - etthundrasextiotvå

Rome’s Prophetic Time: Unveiling the Vision

Roms profetiska tid: Avslöjandet av synen

Author

Jeff Pippenger

Published

March 27, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

Rome establishes the vision, and Rome is revealed in its “time”. This is a statement by Sister White where she states what should be understood as the obvious:

Rom upprättar synen, och Rom uppenbaras i sin ”tid”. Detta är ett uttalande av syster White där hon anger det som bör förstås som det uppenbara:

> “Revelation is a sealed book, but it is also an opened book. It records marvelous events that are to take place in the last days of this earth’s history. The teachings of this book are definite, not mystical and unintelligible. In it the same line of prophecy is taken up as in Daniel. Some prophecies God has repeated, thus showing that importance must be given to them. The Lord does not repeat things that are of no great consequence.” Manuscript Releases, volume 9, 8.

> ”Uppenbarelseboken är en förseglad bok, men den är också en öppnad bok. Den återger underbara händelser som skall äga rum i de sista dagarna av denna jordens historia. Denna boks läror är bestämda, inte mystiska och obegripliga. I den tas samma profetiska linje upp som i Daniel. Vissa profetior har Gud upprepat och därigenom visat att man måste tillmäta dem betydelse. Herren upprepar inte sådant som inte är av stor vikt.” Manuscript Releases, volym 9, 8.

The “Lord does not repeat things that are of no great consequence” and the “times” associated with Rome are repeated over and over. It is of “great consequence” to understand the “time” associated with Rome, for that is what reveals Rome as the subject that establishes the vision. Seven times the twelve hundred and sixty years of papal rule is directly referenced in Daniel and Revelation.

”Herren upprepar inte sådant som inte är av någon större betydelse”, och de ”tider” som är förbundna med Rom upprepas gång på gång. Det är av ”stor betydelse” att förstå den ”tid” som är förknippad med Rom, ty det är detta som uppenbarar Rom som det ämne som fastställer synen. Sju gånger hänvisas det direkt i Daniel och Uppenbarelseboken till de ett tusen två hundra sextio åren av påvligt herravälde.

> And he shall speak great words against the most High, and shall wear out the saints of the most High, and think to change times and laws: and they shall be given into his hand until a time and times and the dividing of time. Daniel 7:25.

> Och han skall tala stora ord mot den Högste och ansätta den Högstes heliga, och han skall tänka att förändra tider och lag; och de skola givas i hans hand intill en tid och tider och en halv tid. Daniel 7:25.

> And I heard the man clothed in linen, which was upon the waters of the river, when he held up his right hand and his left hand unto heaven, and sware by him that liveth for ever that it shall be for a time, times, and an half; and when he shall have accomplished to scatter the power of the holy people, all these things shall be finished. Daniel 12:7.

> Och jag hörde mannen, klädd i linnekläder, som stod ovanför flodens vatten, när han lyfte sin högra hand och sin vänstra hand mot himmelen och svor vid honom som lever i evighet, att det skall vara för en tid, tider och en halv tid; och när han har fullbordat att krossa det heliga folkets makt, då skall allt detta fullbordas. Daniel 12:7.

> But the court which is without the temple leave out, and measure it not; for it is given unto the Gentiles: and the holy city shall they tread under foot forty and two months. Revelation 11:2.

> Men förgården som är utanför templet skall du lämna därhän och inte mäta; ty den är given åt hedningarna, och den heliga staden skall de trampa under fötterna i fyrtiotvå månader. Uppenbarelseboken 11:2.

> And I will give power unto my two witnesses, and they shall prophesy a thousand two hundred and threescore days, clothed in sackcloth. Revelation 11:3.

> Och jag skall ge makt åt mina två vittnen, och de skall profetera i ettusen tvåhundrasextio dagar, klädda i säcktyg. Uppenbarelseboken 11:3.

> And the woman fled into the wilderness, where she hath a place prepared of God, that they should feed her there a thousand two hundred and threescore days. Revelation 12:6.

> Och kvinnan flydde ut i öknen, där hon har en plats som Gud har berett åt henne, för att man där skulle ge henne föda i ett tusen två hundra sextio dagar. Uppenbarelseboken 12:6.

> And to the woman were given two wings of a great eagle, that she might fly into the wilderness, into her place, where she is nourished for a time, and times, and half a time, from the face of the serpent. Revelation 12:14.

> Och åt kvinnan gavs den stora örnens två vingar, så att hon kunde flyga ut i öknen, till sin plats, där hon får sitt uppehälle under en tid och tider och en halv tid, undan ormens ansikte. Uppenbarelseboken 12:14.

> And there was given unto him a mouth speaking great things and blasphemies; and power was given unto him to continue forty and two months. Revelation 13:5.

> Och åt honom gavs en mun som talade stora ord och hädelser; och makt gavs åt honom att fortsätta i fyrtiotvå månader. Uppenbarelseboken 13:5.

These seven direct references present different specific prophetic characteristics of Rome. It is in those passages that Rome is revealed. Sister White adds that these periods are also represented as “three years and a half or 1260 days.” You do not find either three and a half years or twelve hundred and sixty days” in the Bible. Sister White is simply applying the computation of the seven references accordingly.

Dessa sju direkta hänvisningar framställer olika särskilda profetiska kännetecken hos Rom. Det är i dessa texter som Rom uppenbaras. Syster White tillägger att dessa tidsperioder också framställs som ”tre och ett halvt år eller 1260 dagar”. Varken ”tre och ett halvt år” eller ”ett tusen två hundra sextio dagar” finner man i Bibeln. Syster White tillämpar helt enkelt beräkningen av de sju hänvisningarna i enlighet därmed.

> “In chapter 13 (verses 1–10) is described another beast, ‘like unto a leopard,’ to which the dragon gave ‘his power, and his seat, and great authority.’ This symbol, as most Protestants have believed, represents the papacy, which succeeded to the power and seat and authority once held by the ancient Roman empire. Of the leopardlike beast it is declared: ‘There was given unto him a mouth speaking great things and blasphemies…. And he opened his mouth in blasphemy against God, to blaspheme His name, and His tabernacle, and them that dwell in heaven. And it was given unto him to make war with the saints, and to overcome them: and power was given him over all kindreds, and tongues, and nations.’ This prophecy, which is nearly identical with the description of the little horn of Daniel 7, unquestionably points to the papacy.

> I kapitel 13 (verserna 1–10) beskrivs ett annat vilddjur, ”likt en leopard”, åt vilket draken gav ”sin makt och sin tron och stor myndighet”. Denna symbol, såsom de flesta protestanter har trott, representerar påvedömet, vilket efterträdde den makt och den tron och den myndighet som en gång innehades av det forntida romerska riket. Om det leopardlika vilddjuret förklaras: ”Åt honom gavs en mun som talade stora ord och hädelser…. Och han öppnade sin mun till hädelse mot Gud, för att häda hans namn och hans tabernakel och dem som bor i himlen. Och det gavs honom att föra krig mot de heliga och att övervinna dem; och makt gavs honom över alla stammar och språk och folk.” Denna profetia, som är nästan identisk med beskrivningen av det lilla hornet i Daniel 7, pekar utan tvivel på påvedömet.

> “‘Power was given unto him to continue forty and two months.’ And, says the prophet, ‘I saw one of his heads as it were wounded to death.’ And again: ‘He that leadeth into captivity shall go into captivity: he that killeth with the sword must be killed with the sword.’ The forty and two months are the same as the ‘time and times and the dividing of time,’ three years and a half, or 1260 days, of Daniel 7—the time during which the papal power was to oppress God’s people. This period, as stated in preceding chapters, began with the supremacy of the papacy, A.D. 538, and terminated in 1798. At that time the pope was made captive by the French army, the papal power received its deadly wound, and the prediction was fulfilled, ‘He that leadeth into captivity shall go into captivity.’” The Great Controversy, 439.

> ”Makt gavs åt honom att fortfara i fyrtiotvå månader.” Och, säger profeten, ”jag såg ett av hans huvuden liksom sårat till döds.” Och vidare: ”Den som för i fångenskap skall själv gå i fångenskap; den som dödar med svärd måste själv dödas med svärd.” De fyrtiotvå månaderna är detsamma som ”en tid och tider och en halv tid”, tre och ett halvt år, eller 1260 dagar, i Daniel 7 — den tid under vilken den påvliga makten skulle förtrycka Guds folk. Denna period, såsom angivits i föregående kapitel, började med påvedömets överhöghet år 538 e.Kr. och upphörde år 1798. Vid den tiden togs påven till fånga av den franska armén, den påvliga makten fick sitt dödliga sår, och förutsägelsen uppfylldes: ”Den som för i fångenskap skall själv gå i fångenskap.”” Den stora striden, 439.

With the inspired authority to also consider three and a half years as the “time” which “reveals” Rome, other biblical references to Rome emerge.

Med den inspirerade auktoriteten att också betrakta tre och ett halvt år som den ”tid” som ”uppenbarar” Rom, framträder även andra bibliska hänvisningar till Rom.

> But I tell you of a truth, many widows were in Israel in the days of Elias, when the heaven was shut up three years and six months, when great famine was throughout all the land. Luke 4:25.

> Men jag säger er i sanning: Många änkor fanns i Israel på Elias dagar, när himlen var tillsluten i tre år och sex månader, då en stor hungersnöd rådde över hela landet. Luk. 4:25.

The three and a half years of Elijah, connects the time with Jezebel, who is the symbol of papal Rome in the church of Thyatira.

Elijas tre och ett halvt år förbinder tiden med Jesebel, som är en symbol för det påvliga Rom i församlingen Thyatira.

> Notwithstanding I have a few things against thee, because thou sufferest that woman Jezebel, which calleth herself a prophetess, to teach and to seduce my servants to commit fornication, and to eat things sacrificed unto idols. And I gave her space to repent of her fornication; and she repented not. Revelation 2:20, 21.

> Men jag har något emot dig: att du tillåter den kvinnan Isebel, som kallar sig själv profetissa, att undervisa och förföra mina tjänare till att begå otukt och att äta sådant som offrats åt avgudar. Och jag gav henne tid att omvända sig från sin otukt, men hon omvände sig inte. Uppenbarelseboken 2:20, 21.

The “time” given the fourth church, represented by Jezebel, is also a “space.”

Den ”tid” som gavs åt den fjärde församlingen, representerad av Isebel, är också ett ”utrymme”.

> Elias was a man subject to like passions as we are, and he prayed earnestly that it might not rain: and it rained not on the earth by the space of three years and six months. James 5:17.

> Elia var en människa med samma natur som vi, och han bad ivrigt att det inte skulle regna; och det regnade inte över jorden under tre år och sex månader. Jakobsbrevet 5:17.

Commenting on the forty-two months being the same as the thousand two hundred and threescore days, Sister White identifies the period as “those days,” which Christ referred to.

I sin kommentar om att de fyrtiotvå månaderna är detsamma som de ett tusen två hundra sextio dagarna identifierar syster White perioden som ”de dagarna”, vilka Kristus hänvisade till.

> “The periods here mentioned—‘forty and two months,’ and ‘a thousand two hundred and threescore days’—are the same, alike representing the time in which the church of Christ was to suffer oppression from Rome. The 1260 years of papal supremacy began in A.D. 538, and would therefore terminate in 1798. At that time a French army entered Rome and made the pope a prisoner, and he died in exile. Though a new pope was soon afterward elected, the papal hierarchy has never since been able to wield the power which it before possessed.

> De här omtalade tidsperioderna — ”fyrtiotvå månader” och ”ett tusen två hundra sextio dagar” — är desamma och representerar båda den tid under vilken Kristi kyrka skulle lida förtryck från Rom. De 1260 åren av påvligt herravälde började år 538 e.Kr. och skulle därför upphöra år 1798. Vid den tiden trängde en fransk armé in i Rom och tog påven till fånga, och han dog i landsflykt. Fastän en ny påve snart därefter valdes, har den påvliga hierarkin sedan dess aldrig mer kunnat utöva den makt som den tidigare besatt.

> “The persecution of the church did not continue throughout the entire period of the 1260 years. God in mercy to His people cut short the time of their fiery trial. In foretelling the ‘great tribulation’ to befall the church, the Saviour said: ‘Except those days should be shortened, there should no flesh be saved: but for the elect’s sake those days shall be shortened.’ Matthew 24:22. Through the influence of the Reformation the persecution was brought to an end prior to 1798.” The Great Controversy, 266.

> ”Förföljelsen av kyrkan fortgick inte under hela perioden av de 1260 åren. Gud förkortade i barmhärtighet mot sitt folk tiden för deras brinnande prövning. När Frälsaren förutsade den ”stora vedermödan” som skulle drabba kyrkan, sade han: ”Om inte den tiden förkortades, skulle ingen människa bli frälst. Men för de utvaldas skull skall den tiden förkortas.” Matteus 24:22. Genom reformationens inflytande upphörde förföljelsen före 1798.” The Great Controversy, 266.

Christ and Sister White identify the expression of “those days,” as the “time,” which identifies papal Rome. When Daniel speaks of the persecution which followed the placing of the papacy on the throne of the earth in verse thirty-one of chapter eleven, he speaks of that time of persecution as “many days.”

Kristus och syster White identifierar uttrycket ”de dagarna” som den ”tid” som identifierar det påvliga Rom. När Daniel talar om den förföljelse som följde efter att påvedömet insattes på jordens tron i vers trettioett i kapitel elva, talar han om denna förföljelsetid som ”många dagar”.

> And arms shall stand on his part, and they shall pollute the sanctuary of strength, and shall take away the daily sacrifice, and they shall place the abomination that maketh desolate. And such as do wickedly against the covenant shall he corrupt by flatteries: but the people that do know their God shall be strong, and do exploits. And they that understand among the people shall instruct many: yet they shall fall by the sword, and by flame, by captivity, and by spoil, many days. Daniel 11:31–33.

> Och härar skola stå på hans sida, och de skola orena helgedomen, fästet, och avskaffa det dagliga offret, och de skola uppställa förödelsens styggelse. Och dem som handla gudlöst mot förbundet skall han förleda med smicker; men det folk som känner sin Gud skall stå fast och utföra stora gärningar. Och de förståndiga bland folket skola undervisa många; likväl skola de falla genom svärd och eld, genom fångenskap och plundring, i många dagar. Daniel 11:31–33.

Rome is revealed in connection with the prophetic time which is associated with it, that is why Paul says the man of sin will be revealed in “his time”. The fact that Rome establishes the vision, which if we do not know, we perish, identifies why that prophetic time is represented so often, and in so many ways, for God “does not repeat things that are of no great consequence.” In the previous verses, the end of the period of time is also marked.

Rom uppenbaras i samband med den profetiska tid som är förknippad med det, och därför säger Paulus att syndens människa skall uppenbaras i ”sin tid”. Det faktum att Rom fastställer synen, vilken vi går under utan om vi inte känner den, visar varför denna profetiska tid framställs så ofta och på så många sätt, ty Gud ”upprepar inte sådant som inte är av stor betydelse”. I de föregående verserna utmärks också slutet på denna tidsperiod.

> And they that understand among the people shall instruct many: yet they shall fall by the sword, and by flame, by captivity, and by spoil, many days. Now when they shall fall, they shall be holpen with a little help: but many shall cleave to them with flatteries. And some of them of understanding shall fall, to try them, and to purge, and to make them white, even to the time of the end: because it is yet for a time appointed. Daniel 11:33–35.

> Och de som har förstånd bland folket skall undervisa många; likväl skall de falla genom svärd och genom eld, genom fångenskap och genom plundring, under många dagar. Och när de faller, skall de få en ringa hjälp; men många skall sluta sig till dem med smicker. Och några av dem som har förstånd skall falla, för att pröva dem och rena dem och göra dem vita, ända till ändens tid; ty ännu väntar den fastställda tiden. Daniel 11:33–35.

The “time of the end” “is yet for a time appointed.” The Hebrew word “appointed” is “moed,” and means a fixed time or an appointment. The prophetic relevance and importance of the “time appointed,” in the book of Daniel is identified by how often it is referenced. Very few Laodicean Adventists, if any, recognize that 1989, was a “time of the end,” and therefore 1989 was an appointed time. It was an appointment made by God, when He would unseal the knowledge for the movement of the one hundred and forty-four thousand. For this reason, the book of Daniel provides witnesses to the fact that the “time appointed” marks the arrival of “the time of the end”. In Daniel eight, this prophetic symbol is set forth.

”Ändens tid” ”är ännu för en fastställd tid”. Det hebreiska ordet för ”fastställd” är ”moed” och betyder en bestämd tid eller en utsatt tidpunkt. Den profetiska relevansen och betydelsen av den ”fastställda tiden” i Daniels bok framgår av hur ofta den omtalas. Mycket få laodiceiska adventister, om ens några, inser att 1989 var en ”ändens tid”, och därför var 1989 en fastställd tid. Det var en av Gud bestämd tidpunkt, då Han skulle öppna kunskapen för de etthundrafyrtiofyratusendes rörelse. Av denna anledning framlägger Daniels bok vittnesbörd om att den ”fastställda tiden” markerar ankomsten av ”ändens tid”. I Daniel åtta framställs denna profetiska symbol.

> And I heard a man’s voice between the banks of Ulai, which called, and said, Gabriel, make this man to understand the vision. So he came near where I stood: and when he came, I was afraid, and fell upon my face: but he said unto me, Understand, O son of man: for at the time of the end shall be the vision. Now as he was speaking with me, I was in a deep sleep on my face toward the ground: but he touched me, and set me upright. And he said, Behold, I will make thee know what shall be in the last end of the indignation: for at the time appointed the end shall be. Daniel 8:16–19.

> Och jag hörde en mans röst mellan Ulais stränder; den ropade och sade: Gabriel, hjälp denne man att förstå synen. Då kom han fram till platsen där jag stod; och när han kom, blev jag förskräckt och föll ner på mitt ansikte. Men han sade till mig: Förstå, du människobarn, att synen avser ändens tid. Medan han talade med mig, föll jag i djup sömn med ansiktet mot marken; men han rörde vid mig och reste mig upp. Och han sade: Se, jag skall låta dig få veta vad som skall ske i vredens sista tid; ty vid den fastställda tiden skall slutet komma. Daniel 8:16–19.

As with chapter eleven, the word “end,” in “time of the end” in these verses is a different Hebrew word than is translated as “appointed.” The time of the end is representing a period that commences at the time appointed. The “time appointed” (moed) is an appointment, and the time of the end (the Hebrew word “gets”) is a period of time, which begins at the time appointed. It is the “time” that reveals Rome, and that “time” is so important that the end of that period of time, and the period which follows the end of that time, are represented by several witnesses. In verse twenty-four of chapter eleven of Daniel, pagan Rome is identified as ruling the world for a “time.”

Liksom i kapitel elva är ordet ”ände” i uttrycket ”ändens tid” i dessa verser ett annat hebreiskt ord än det som översätts med ”fastställd tid”. Ändens tid representerar en tidsperiod som börjar vid den fastställda tiden. Den ”fastställda tiden” (moed) är ett bestämt tillfälle, och ändens tid (det hebreiska ordet ”gets”) är en tidsperiod som börjar vid den fastställda tiden. Det är denna ”tid” som uppenbarar Rom, och denna ”tid” är så viktig att slutet på den tidsperioden, och den period som följer efter slutet på denna tid, representeras av flera vittnen. I vers tjugofyra i Daniels elfte kapitel identifieras det hedniska Rom som härskande över världen under en ”tid”.

A symbolic “time,” is three hundred and sixty years, for there are three hundred and sixty days in a biblical year. Pagan Rome ruled for a “time,” and papal Rome ruled for “a time, times and half a time.” Modern Rome rules for a symbolic “hour,” or a symbolic “forty-two months.” There is no prophetic time after 1844, so the “hour” and the “forty-two months” is the period from the soon-coming Sunday law unto the close of human probation. But pagan Rome ruled supremely from the Battle of Actium in 31 BC, until Constantine moved the capital of the empire to Constantinople in the year 330. We know the following verses are speaking of pagan Rome, for Christ is represented as the “prince of the covenant” that “shall be broken” when He was crucified. The power then ruling was pagan Rome, so the verses we are now going to look at identify pagan Rome.

En symbolisk ”tid” är trehundrasextio år, ty det finns trehundrasextio dagar i ett bibliskt år. Det hedniska Rom härskade under en ”tid”, och det påvliga Rom härskade under ”en tid, tider och en halv tid”. Det moderna Rom härskar under en symbolisk ”timme”, eller symboliska ”fyrtiotvå månader”. Det finns ingen profetisk tid efter 1844, så ”timmen” och de ”fyrtiotvå månaderna” är perioden från den snart kommande söndagslagen intill den mänskliga prövotidens slut. Men det hedniska Rom härskade suveränt från slaget vid Actium år 31 f.Kr. till dess Konstantin flyttade rikets huvudstad till Konstantinopel år 330. Vi vet att följande verser talar om det hedniska Rom, ty Kristus framställs såsom ”förbundets furste” som ”skall brytas” när Han blev korsfäst. Den makt som då härskade var det hedniska Rom, så de verser som vi nu skall betrakta identifierar det hedniska Rom.

> And in his estate shall stand up a vile person, to whom they shall not give the honour of the kingdom: but he shall come in peaceably, and obtain the kingdom by flatteries. And with the arms of a flood shall they be overflown from before him, and shall be broken; yea, also the prince of the covenant. And after the league made with him he shall work deceitfully: for he shall come up, and shall become strong with a small people. He shall enter peaceably even upon the fattest places of the province; and he shall do that which his fathers have not done, nor his fathers’ fathers; he shall scatter among them the prey, and spoil, and riches: yea, and he shall forecast his devices against the strong holds, even for a time. Daniel 11:21–24.

> Och i hans ställe skall en föraktlig man träda upp, åt vilken man inte skall ge kungadömets ära; men han skall komma in i trygghet och bemäktiga sig kungadömet genom smicker. Och med en översvämmande flods arméer skall de sköljas bort inför honom och krossas; ja, också förbundets furste. Och efter det att förbundet har slutits med honom skall han handla svekfullt; ty han skall dra upp och bli mäktig med ett litet folk. Han skall i trygghet tränga in även i provinsens bördigaste trakter; och han skall göra sådant som hans fäder inte har gjort, ej heller hans fäders fäder; rov och byte och rikedomar skall han sprida bland dem; ja, han skall utstaka sina planer mot fästningarna, men bara för en tid. Daniel 11:21–24.

The word “against” in the last phrase of the verses actually means “from,” and the verse is saying that pagan Rome shall rule (forecast his devices) “from” its stronghold (the City of Rome) for three hundred and sixty years.

Ordet ”mot” i den sista frasen i verserna betyder i själva verket ”från”, och versen säger att det hedniska Rom skall härska (förutsäga sina planer) ”från” sitt fäste (staden Rom) i trehundrasextio år.

> “‘VERSE 24. He shall enter peacefully even upon the fattest places of the province: and he shall do that which his fathers have not done, nor his fathers’ fathers; he shall scatter among them the prey, and spoil, and riches: yea, and he shall forecast his devices against the strongholds, even for a time.’

> ”VERS 24. Han skall tåga in i fred, ja, till och med till de bördigaste delarna av provinsen; och han skall göra sådant som hans fäder inte har gjort, ej heller hans fäders fäder; han skall skingra byte, rov och rikedomar bland dem; ja, han skall smida sina planer mot fästena, men endast för en tid.”

> “The usual manner in which nations had, before the days of Rome, entered upon valuable provinces and rich territory, was by war and conquest. Rome was now to do what had not been done by the fathers or the fathers’ fathers; namely, receive these acquisitions through peaceful means. The custom, before unheard of, was now inaugurated, of kings leaving by legacy their kingdoms to the Romans. Rome came into possession of large provinces in this manner.

> ”Det vanliga sätt på vilket nationer, före Roms dagar, hade tagit värdefulla provinser och rika landområden i besittning, var genom krig och erövring. Rom skulle nu göra det som inte hade gjorts av fäderna eller deras fäder; nämligen mottaga dessa besittningar genom fredliga medel. Den sedvänja, som tidigare varit okänd, infördes nu, att kungar genom testamente efterlämnade sina riken åt romarna. Rom kom på detta sätt i besittning av stora provinser.

> “And those who thus came under the dominion of Rome derived no small advantage therefrom. They were treated with kindness and leniency. It was like having the prey and spoil distributed among them. They were protected from their enemies, and rested in peace and safety under the aegis of the Roman power.

> ”Och de som sålunda kom under Roms herravälde vann därav ingen ringa fördel. De behandlades med välvilja och mildhet. Det var som om byte och rov delades ut bland dem. De skyddades mot sina fiender och vilade i frid och trygghet under den romerska maktens hägn.

> “To the latter portion of this verse, Bishop Newton gives the idea of forecasting devices from strongholds, instead of against them. This the Romans did from the strong fortress of their seven-hilled city. ‘Even for a time;’ doubtless a prophetic time, 360 years. From what point are these years to be dated? Probably from the event brought to view in the following verse.

> ”Vad gäller den senare delen av denna vers, för Biskop Newton fram tanken på att förutsäga anordningar från fästen i stället för mot dem. Detta gjorde romarna från den starka fästningen i sin stad på sju kullar. ”Även för en tid;” utan tvivel en profetisk tid, 360 år. Från vilken tidpunkt skall dessa år räknas? Troligen från den händelse som förs fram i följande vers.

> “‘VERSE 25. And he shall stir up his power and his courage against the king of the south with a great army; and the king of the south shall be stirred up to battle with a very great and mighty army; but he shall not stand: for they shall forecast devices against him.’

> ”VERS 25. Och han skall uppbjuda sin makt och sitt mod mot kungen i söder med en stor här; och kungen i söder skall rusta sig till strid med en mycket stor och mäktig här; men han skall inte kunna stå, ty man skall smida planer mot honom.”

> “By verses 23 and 24 we are brought down this side of the league between the Jews and the Romans, BC 161, to the time when Rome had acquired universal dominion. The verse now before us brings to view a vigorous campaign against the king of the south, Egypt, and the occurrence of a notable battle between great and mighty armies. Did such events as these transpire in the history of Rome about this time?—They did. The war was the war between Egypt and Rome; and the battle was the battle of Actium. Let us take a brief view of the circumstances that led to this conflict.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 271–273.

> ”Genom verserna 23 och 24 förs vi fram till tiden efter förbundet mellan judarna och romarna, år 161 f.Kr., till den tid då Rom hade förvärvat världsherravälde. Den vers som nu ligger framför oss för in i bilden ett kraftfullt fälttåg mot konungen i söder, Egypten, samt utkämpandet av ett märkligt slag mellan stora och mäktiga härar. Inträffade sådana händelser i Roms historia vid denna tid? — Det gjorde de. Kriget var kriget mellan Egypten och Rom, och slaget var slaget vid Actium. Låt oss kasta en kort blick på de omständigheter som ledde till denna konflikt.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 271–273.

In the following verses the time appointed and the end are again referenced by Daniel.

I de följande verserna hänvisar Daniel återigen till den bestämda tiden och änden.

> And he shall stir up his power and his courage against the king of the south with a great army; and the king of the south shall be stirred up to battle with a very great and mighty army; but he shall not stand: for they shall forecast devices against him. Yea, they that feed of the portion of his meat shall destroy him, and his army shall overflow: and many shall fall down slain. And both these kings’ hearts shall be to do mischief, and they shall speak lies at one table; but it shall not prosper: for yet the end shall be at the time appointed. Then shall he return into his land with great riches; and his heart shall be against the holy covenant; and he shall do exploits, and return to his own land. At the time appointed he shall return, and come toward the south; but it shall not be as the former, or as the latter. Daniel 11:25–29.

> Och han skall uppbåda sin makt och sitt mod mot kungen i söder med en stor här; och kungen i söder skall rusta sig till strid med en mycket stor och mäktig här; men han skall inte kunna hålla stånd, ty man skall smida planer mot honom. Ja, de som äter av hans bord skola störta honom, och hans här skall svämma över; och många skola falla slagna. Och båda dessa kungars hjärtan skola vara inriktade på att göra ont, och de skola tala lögn vid samma bord; men det skall inte lyckas, ty ännu dröjer änden till den bestämda tiden. Sedan skall han vända tillbaka till sitt land med stora rikedomar; och hans hjärta skall vara emot det heliga förbundet; och han skall utföra sina förehavanden och återvända till sitt eget land. På den bestämda tiden skall han åter komma och tåga mot söder; men det skall inte bli som förra gången eller som den senare. Daniel 11:25–29.

In chapter eight, Gabriel identified that the “chazon,” vision of the twenty-five hundred and twenty years, would conclude at the time appointed, and then the period represented by “the time of the end” would begin. In this passage, the time appointed is the end of the three hundred and sixty years that pagan Rome would rule the world supremely. In this passage there is no “time of the end,” for there was nothing sealed up that was to be unsealed at the end of that period of history.

I kapitel åtta klargjorde Gabriel att ”chazon”, synen om de tvåtusen femhundratjugo åren, skulle nå sitt slut vid den fastställda tiden, och därefter skulle den period börja som betecknas med ”ändens tid”. I detta avsnitt är den fastställda tiden slutet på de trehundrasextio år då det hedniska Rom skulle härska över världen med högsta makt. I detta avsnitt finns ingen ”ändens tid”, ty här fanns ingenting förseglat som skulle öppnas vid slutet av denna period i historien.

In Daniel chapter eight, the vision of the “last end” of the indignation, which was the twenty-five hundred and twenty years that concluded at the same time as the twenty-three hundred years, was sealed up to the “time of the end,” for in 1844, which was the appointed time of both visions, the light of the third angel was unsealed. In Daniel eleven, verses thirty to thirty-six, at the end of the “first indignation” in 1798, there was to be a period represented as the “time of the end,” when the light of the first angel was unsealed. Therefore, the time prophecy of pagan Rome did not have a time of the end, but only a time appointed, identifying when the three hundred and sixty years concluded, but the time appointed in 1798, and the time appointed in 1844, both unsealed a message that was to be understood in the period represented as the “time of the end”.

I Daniels åttonde kapitel blev synen om vredens ”yttersta tid”, vilken var de tvåtusen femhundratjugo åren som avslutades samtidigt som de tvåtusen trehundra åren, förseglad till ”ändens tid”; ty år 1844, som var den fastställda tiden för båda synerna, blev den tredje ängelns ljus avförseglat. I Daniel 11, verserna 30 till 36, skulle det vid slutet av den ”första vreden” år 1798 komma en tidsperiod som framställs som ”ändens tid”, då den första ängelns ljus blev avförseglat. Därför hade hedniska Roms tidsprofetia inte någon ändens tid, utan endast en fastställd tid, vilken utpekade när de trehundrasextio åren avslutades; men den fastställda tiden år 1798 och den fastställda tiden år 1844 avförseglade båda ett budskap som skulle förstås under den tidsperiod som framställs som ”ändens tid”.

Rome is revealed as it is represented prophetically within its prophetic time. “Time, times and dividing of time”, “forty-two months”, “twelve hundred and sixty days”, and “three and a half years” are some of the various symbols that represent the period when the papacy ruled during the Dark Ages. The period of time that links the movement of the Millerites to the movement of the one hundred and forty-four thousand is one hundred and twenty-six years. One hundred and twenty-six is also a symbol of twelve hundred and sixty days, for it is a tithe or a tenth of that amount. The one hundred and twenty-six years from the rebellion of 1863, unto the time appointed in 1989, identifies 1989 as God’s appointment with His last day people.

Rom uppenbaras sådant det profetiskt framställs inom sin profetiska tid. ”En tid och tider och en halv tid”, ”fyrtiotvå månader”, ”ett tusen två hundra sextio dagar” och ”tre och ett halvt år” är några av de olika symboler som betecknar den tidsperiod då påvedömet härskade under den mörka medeltiden. Den tidsperiod som sammanbinder milleriternas rörelse med de etthundrafyrtiofyratusens rörelse är etthundratjugosex år. Etthundratjugosex är också en symbol för ett tusen två hundra sextio dagar, eftersom det är en tiondel av detta antal. De etthundratjugosex åren från upproret år 1863 till den fastställda tiden år 1989 utpekar 1989 som Guds bestämda möte med sitt folk i den sista tiden.

We will continue this study in the next article.

Vi kommer att fortsätta denna studie i nästa artikel.

> “How shall we search the Scriptures? Shall we drive our stakes of doctrine one after another, and then try to make all Scripture meet our established opinions, or shall we take our ideas and views to the Scriptures, and measure our theories on every side by the Scriptures of truth? Many who read and even teach the Bible, do not comprehend the precious truth they are teaching or studying. Men entertain errors, when the truth is clearly marked out, and if they would but bring their doctrines to the word of God, and not read the word of God in the light of their doctrines, to prove their ideas right, they would not walk in darkness and blindness, or cherish error. Many give the words of Scripture a meaning that suits their own opinions, and they mislead themselves and deceive others by their misinterpretations of God’s word. As we take up the study of God’s word, we should do so with humble hearts. All selfishness, all love of originality, should be laid aside. Long-cherished opinions must not be regarded as infallible. It was the unwillingness of the Jews to give up their long established traditions that proved their ruin. They were determined not to see any flaw in their own opinions or in their expositions of the Scriptures; but however long men may have entertained certain views, if they are not clearly sustained by the written word, they should be discarded.

> ”Hur skall vi rannsaka Skrifterna? Skall vi slå ned våra läropålar, den ena efter den andra, och sedan försöka få hela Skriften att överensstämma med våra fastställda uppfattningar, eller skall vi föra våra tankar och åskådningar till Skrifterna och mäta våra teorier från alla sidor med sanningens Skrifter? Många som läser och till och med undervisar i Bibeln förstår inte den dyrbara sanning som de undervisar om eller studerar. Människor hyser villfarelser, när sanningen tydligt är utstakad, och om de bara ville föra sina läror till Guds ord, och inte läsa Guds ord i ljuset av sina läror för att bevisa att deras egna uppfattningar är riktiga, skulle de inte vandra i mörker och blindhet eller omhulda villfarelse. Många ger Skriftens ord en innebörd som passar deras egna meningar, och de vilseleder sig själva och bedrar andra genom sina feltolkningar av Guds ord. När vi tar oss an studiet av Guds ord, bör vi göra det med ödmjuka hjärtan. All själviskhet, all kärlek till originalitet, bör läggas åt sidan. Åsikter som länge omfattats får inte betraktas som ofelbara. Det var judarnas ovilja att överge sina sedan länge etablerade traditioner som blev deras undergång. De var beslutna att inte se någon brist i sina egna uppfattningar eller i sina utläggningar av Skrifterna; men hur länge människor än må ha omfattat vissa uppfattningar, om de inte klart stöds av det skrivna ordet, bör de förkastas.

> “Those who sincerely desire truth will not be reluctant to lay open their positions for investigation and criticism, and will not be annoyed if their opinions and ideas are crossed. This was the spirit cherished among us forty years ago. We would come together burdened in soul, praying that we might be one in faith and doctrine; for we knew that Christ is not divided. One point at a time was made the subject of investigation. Solemnity characterized these councils of investigation. The Scriptures were opened with a sense of awe. Often we fasted, that we might be better fitted to understand the truth. After earnest prayer, if any point was not understood, it was discussed, and each one expressed his opinion freely; then we would again bow in prayer, and earnest supplications went up to heaven that God would help us to see eye to eye, that we might be one, as Christ and the Father are one. Many tears were shed. If one brother rebuked another for his dullness of comprehension in not understanding a passage as he understood it, the one rebuked would afterward take his brother by the hand, and say, ‘Let us not grieve the Holy Spirit of God. Jesus is with us; let us keep a humble and teachable spirit;’ and the brother addressed would say, ‘Forgive me, brother, I have done you an injustice.’ Then we would bow down in another season of prayer. We spent many hours in this way. We did not generally study together more than four hours at a time, yet sometimes the entire night was spent in solemn investigation of the Scriptures, that we might understand the truth for our time. On some occasions the Spirit of God would come upon me, and difficult portions were made clear through God’s appointed way, and then there was perfect harmony. We were all of one mind and one Spirit.

> ”De som uppriktigt önskar sanningen kommer inte att tveka att öppna sina ståndpunkter för granskning och kritik, och de blir inte förargade om deras uppfattningar och idéer motsägs. Detta var den anda som vårdades bland oss för fyrtio år sedan. Vi brukade samlas med betungade själar och be om att vi måtte vara ett i tro och lära; ty vi visste att Kristus inte är delad. En punkt i taget gjordes till föremål för undersökning. Allvar präglade dessa rådslag för rannsakan. Skrifterna öppnades med vördnad. Ofta fastade vi, för att vi bättre skulle bli skickade att förstå sanningen. Efter innerlig bön, om någon punkt inte blev förstådd, diskuterades den, och var och en framförde fritt sin mening; därefter böjde vi åter knä i bön, och allvarliga åkallan steg upp till himlen om att Gud skulle hjälpa oss att se lika, så att vi måtte vara ett, såsom Kristus och Fadern är ett. Många tårar fälldes. Om en broder tillrättavisade en annan för hans tröga fattningsförmåga, därför att han inte förstod ett skriftställe så som den förste förstod det, brukade den tillrättavisade sedan ta sin broder i handen och säga: ’Låt oss inte bedröva Guds Helige Ande. Jesus är med oss; låt oss bevara en ödmjuk och läraktig ande’; och den broder som tilltalades brukade säga: ’Förlåt mig, broder, jag har gjort dig orätt.’ Sedan böjde vi oss ned till ännu en stund av bön. Många timmar tillbringade vi på detta sätt. Vanligtvis studerade vi inte tillsammans mer än fyra timmar åt gången, men ibland tillbringades hela natten i högtidlig rannsakan av Skrifterna, för att vi skulle förstå sanningen för vår tid. Vid somliga tillfällen kom Guds Ande över mig, och svåra avsnitt blev klargjorda genom Guds förordnade väg, och då rådde fullkomlig harmoni. Vi var alla av ett sinne och en Ande.

> “We sought most earnestly that the Scriptures should not be wrested to suit any man’s opinions. We tried to make our differences as slight as possible by not dwelling on points that were of minor importance, upon which there were varying opinions. But the burden of every soul was to bring about a condition among the brethren which would answer the prayer of Christ that his disciples might be one as he and the Father are one. Sometimes one or two of the brethren would stubbornly set themselves against the view presented, and would act out the natural feelings of the heart; but when this disposition appeared, we suspended our investigations and adjourned our meeting, that each one might have an opportunity to go to God in prayer, and without conversation with others, study the point of difference, asking light from heaven. With expressions of friendliness we parted, to meet again as soon as possible for further investigation. At times the power of God came upon us in a marked manner, and when clear light revealed the points of truth, we would weep and rejoice together. We loved Jesus; we loved one another.

> ”Vi sökte med största uppriktighet att Skrifterna inte skulle förvrängas för att anpassas till någon människas åsikter. Vi försökte göra våra meningsskiljaktigheter så obetydliga som möjligt genom att inte uppehålla oss vid punkter av mindre betydelse, där det rådde olika uppfattningar. Men varje själs börda var att åstadkomma ett tillstånd bland bröderna som skulle motsvara Kristi bön att hans lärjungar måtte vara ett, såsom han och Fadern är ett. Ibland kunde en eller två av bröderna envist ställa sig emot den framlagda uppfattningen och ge uttryck åt hjärtats naturliga känslor; men när denna läggning visade sig, avbröt vi våra undersökningar och ajournerade vårt möte, så att var och en skulle få tillfälle att gå till Gud i bön och, utan samtal med andra, studera tvistefrågan och be om ljus från himlen. Med uttryck av vänlighet skildes vi åt för att så snart som möjligt mötas igen för vidare undersökning. Stundom kom Guds kraft över oss på ett märkbart sätt, och när klart ljus uppenbarade sanningens punkter, grät och gladde vi oss tillsammans. Vi älskade Jesus; vi älskade varandra.”

> “In those days God wrought for us, and the truth was precious to our souls. It is necessary that our unity today be of a character that will bear the test of trial. We are in the school of the Master here, that we may be trained for the school above. We must learn to bear disappointment in a Christ-like manner, and the lesson taught by this will be of great importance to us.

> ”I de dagarna verkade Gud för oss, och sanningen var dyrbar för våra själar. Det är nödvändigt att vår enhet i dag är av en sådan beskaffenhet att den kan bestå prövningens prov. Vi går här i Mästarens skola, för att vi må bli fostrade för skolan där ovan. Vi måste lära oss att bära besvikelse på ett Kristuslikt sätt, och den läxa som detta lär oss kommer att vara av stor betydelse för oss.

> “We have many lessons to learn, and many, many to unlearn. God and heaven alone are infallible. Those who think that they will never have to give up a cherished view, never have occasion to change an opinion, will be disappointed. As long as we hold to our own ideas and opinions with determined persistency, we cannot have the unity for which Christ prayed.” Review and Herald, July 26, 1892.

> ”Vi har många lärdomar att inhämta, och mycket, mycket att avlära. Endast Gud och himlen är ofelbara. De som menar att de aldrig kommer att behöva överge en omhuldad uppfattning, aldrig få anledning att ändra en åsikt, kommer att bli besvikna. Så länge vi med beslutsam ihärdighet håller fast vid våra egna idéer och uppfattningar, kan vi inte ha den enhet för vilken Kristus bad.” Review and Herald, 26 juli 1892.

Back to Articles