Article

# Laodicea - Number Two

Laodicea – Nummer två

The Protestant Horn

Det protestantiska hornet

Author

Jeff Pippenger

Published

August 27, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

It is essential in understanding the message that is being unsealed in the book of Revelation, to recognize the roots, development and significance of the Protestant Reformation. Three primary lines within the history of that Reformation address the Bible, and the correct methodology to be used in studying the Bible and also that the chosen messengers through that history are waymarks of that history. As always is the case Satan attempted to hide the King James Bible with several counterfeits, and he sought to hide the correct methodology for understanding the Bible with several counterfeits and he also sought to hide the correct messengers (waymarks) that were raised up along the way in that history.

För att förstå det budskap som håller på att avförseglas i Uppenbarelseboken är det nödvändigt att känna igen den protestantiska reformationens rötter, utveckling och betydelse. Tre huvudsakliga linjer inom den reformationens historia berör Bibeln, den rätta metodologi som skall användas vid studiet av Bibeln, samt att de utvalda budbärarna genom denna historia är vägmarkeringar i den historien. Såsom alltid är fallet försökte Satan dölja King James Bible genom flera förfalskningar, och han sökte dölja den rätta metodologin för att förstå Bibeln genom flera förfalskningar, och han sökte också dölja de rätta budbärarna (vägmarkeringarna) som upprestes längs vägen i den historien.

> “But Satan was not idle. He now attempted what he has attempted in every other reformatory movement—to deceive and destroy the people by palming off upon them a counterfeit in place of the true work. As there were false Christ’s in the first century of the Christian church, so there arose false prophets in the sixteenth century.” The Great Controversy, 186.

> ”Men Satan var inte overksam. Han försökte nu det som han har försökt i varje annan reformatorisk rörelse — att bedra och förgöra folket genom att föra fram en förfalskning för dem i stället för det sanna verket. Liksom det fanns falska kristusar under den kristna kyrkans första århundrade, så uppstod falska profeter under det sextonde århundradet.” The Great Controversy, 186.

In the Millerite history from 1840 through 1844 the mantle of Protestantism, (which is one of two horns on the earth-beast that is the United States), Millerite Adventism became the Protestant horn. At the same time, the churches who had previously professed to be Protestant became apostate Protestantism, or as the Millerites identified them, “the daughters of Rome.” When the Protestants rejected the first angel’s message in 1843, they fell and the Millerites carried on with the mantle of Protestantism. The Millerite history was the climax of God’s work in bringing His “church in the wilderness” up to the full understanding of the Word of God.

I den milleritiska historien från 1840 till 1844 blev den protestantiska manteln — vilken utgör det ena av de två hornen på jordodjuret, som är Förenta staterna — genom milleritisk adventism det protestantiska hornet. Samtidigt blev de kyrkor som tidigare hade bekänt sig vara protestantiska till avfällig protestantism, eller såsom milleriterna betecknade dem, ”Roms döttrar”. När protestanterna förkastade den förste ängelns budskap år 1843, föll de, och milleriterna bar vidare den protestantiska manteln. Den milleritiska historien var kulmen på Guds verk att föra sin ”församling i öknen” fram till den fulla förståelsen av Guds ord.

The opening of the investigative judgment brought the test of the law of God and especially the Sabbath. To proclaim the third angel’s message required a church that upheld the law of God, which had been buried under papal traditions and customs during the Dark Ages. Christ brought the Protestants to the history of 1840 to 1844 and presented the test of Elijah, of whom William Miller was typified, and when the Protestants rejected Miller’s message they returned to Rome. The test of the first angel’s message as delivered by Miller was typified by Elijah at Mount Carmel.

Inledningen av den undersökande domen medförde prövningen av Guds lag och i synnerhet sabbaten. Att förkunna den tredje ängelns budskap krävde en församling som upprätthöll Guds lag, vilken under den mörka medeltiden hade begravts under påvliga traditioner och seder. Kristus förde protestanterna till historien från 1840 till 1844 och framställde Elias prövning, av vilken William Miller var en förebild, och när protestanterna förkastade Millers budskap återvände de till Rom. Prövningen i den första ängelns budskap, sådant det förkunnades av Miller, förebildades av Elia på berget Karmel.

> And Elijah came unto all the people, and said, How long halt ye between two opinions? if the Lord be God, follow him: but if Baal, then follow him. And the people answered him not a word. 1 Kings 18:21.

> Och Elia trädde fram inför allt folket och sade: Hur länge skall ni halta mellan två meningar? Om Herren är Gud, så följ honom; men om Baal är det, så följ honom. Och folket svarade honom inte ett ord. 1 Kung. 18:21.

In 1840, when confronted with the message of Elijah, represented by Miller and the first angel, the Protestants chose Baal!

År 1840, när protestanterna ställdes inför Elias budskap, framställt genom Miller och den förste ängeln, valde de Baal!

The Protestant Reformation was an unsealing of the truths of the Bible that began with the “morning star,” which was promised to be given during the history represented by the church of Thyatira. The direct attack against the Bible began centuries earlier and is clearly presented in The Great Controversy, especially with the history of the Waldensians. In 1930, Benjamin Wilkerson published the book, Our Authorized Bible Vindicated. The book documents the warfare against the sacred original texts that were ultimately used to translate the King James Bible and the various satanic counterfeit texts that were and still are promoted by Catholics, apostate Protestantism and Laodicean Adventists. The warfare began well before the history of the Waldensians, but they are the waymark and symbol of those who gave their lives to testify to the importance of the correct manuscripts that were ultimately translated into the 1611 King James Bible.

Den protestantiska reformationen var ett öppnande av Bibelns sanningar som började med ”morgonstjärnan”, vilken var utlovad att ges under den historia som representeras av församlingen i Thyatira. Det direkta angreppet mot Bibeln började århundraden tidigare och framställs tydligt i Den stora striden, särskilt i valdensernas historia. År 1930 publicerade Benjamin Wilkerson boken Our Authorized Bible Vindicated. Boken dokumenterar krigföringen mot de heliga ursprungliga texterna som slutligen användes för att översätta King James Bible och de olika sataniska förfalskade texter som främjades och fortfarande främjas av katoliker, avfälligt protestantism och laodiceiska adventister. Krigföringen började långt före valdensernas historia, men de utgör vägmärket och symbolen för dem som gav sina liv för att vittna om betydelsen av de korrekta handskrifterna som slutligen översattes till 1611 års King James Bible.

The production of the King James Bible in 1611 went through a very specific translation process. The process of translating and publishing the Bible was accomplished through seven steps of production. It also took seven years to accomplish, and seven biblical years is twenty-five hundred and twenty days. That is of course the same number of prophetic days in which Jesus confirmed the covenant with many in fulfillment of Daniel nine. In the center of that sacred week Christ was crucified, and of course Christ crucified is the center of the Bible. Those seven steps to produce the pure Word of God were as follows.

Framställningen av King James-bibeln år 1611 genomgick en mycket specifik översättningsprocess. Processen att översätta och utge Bibeln fullbordades genom sju produktionssteg. Den tog också sju år att fullborda, och sju bibliska år är tvåtusen femhundratjugo dagar. Det är naturligtvis samma antal profetiska dagar under vilka Jesus bekräftade förbundet med de många till uppfyllelse av Daniel nio. I mitten av denna heliga vecka blev Kristus korsfäst, och naturligtvis är Kristus korsfäst Bibelns centrum. Dessa sju steg för att framställa Guds rena ord var följande.

- First: Initial Translation by Individuals: Around 50 translators were divided into six committees, each responsible for different sections of the Bible. These individuals worked on translating from the original languages (Hebrew, Aramaic, and Greek) into English.

  För det första: Den inledande översättningen av enskilda personer: Omkring 50 översättare delades in i sex kommittéer, var och en ansvarig för olika delar av Bibeln. Dessa personer arbetade med att översätta från originalspråken (hebreiska, arameiska och grekiska) till engelska.

- Second: Committee Review: After each committee completed their translation of a section, the work was reviewed by the committee members themselves. This allowed for collective input and correction of errors.

  För det andra: Kommittégranskning: Efter att varje kommitté hade fullbordat sin översättning av ett avsnitt, granskades arbetet av kommittémedlemmarna själva. Detta möjliggjorde gemensamma synpunkter och rättelse av fel.

- Third: General Committee Review: The individual committee translations were then submitted to a larger group of scholars, referred to as the General Committee. This committee consisted of representatives from each of the six translation committees. They reviewed the entire work, comparing and harmonizing the different committee translations.

  Tredje: Granskning av generalkommittén: De enskilda kommittéernas översättningar underställdes därefter en större grupp av lärda, benämnd Generalkommittén. Denna kommitté bestod av representanter från var och en av de sex översättningskommittéerna. De granskade hela arbetet och jämförde samt harmoniserade de olika kommittéernas översättningar.

- Forth: Additional Review and Revision: The General Committee’s revised version was sent back to the individual committees for further review and refinement. This iterative process helped ensure that the translation was consistent and accurate.

  För det fjärde: Ytterligare granskning och revidering: Generalkommitténs reviderade version sändes tillbaka till de enskilda kommittéerna för ytterligare granskning och förfining. Denna iterativa process bidrog till att säkerställa att översättningen var konsekvent och korrekt.

- Fifth: Final Review and Approval: Once the individual committees completed their revisions, the final draft was submitted to the General Committee for a final review and approval.

  Femte: Slutlig granskning och godkännande: När de enskilda kommittéerna hade fullbordat sina revideringar, överlämnades det slutliga utkastet till Generalkommittén för slutlig granskning och godkännande.

- Sixth: Royal Approval and Publication: The approved translation was then presented to King James I for his approval.

  Sjätte: Kungligt godkännande och offentliggörande: Den godkända översättningen framlades därefter för kung Jakob I för hans godkännande.

- Seventh: Once he granted his royal approval, the translation was published in 1611 as the King James Version (Authorized Version) of the Bible.

  Sjunde: När han väl hade gett sitt kungliga godkännande, publicerades översättningen år 1611 som Bibeln i King James Version (Authorized Version).

> The words of the Lord are pure words: as silver tried in a furnace of earth, purified seven times. Thou shalt keep them, O Lord, thou shalt preserve them from this generation forever. Psalms 12:6, 7.

> Herrens ord är rena ord, såsom silver renat i en jordisk smältugn, luttrat sju gånger. Du skall bevara dem, Herre, du skall bevara dem från detta släkte för evigt. Psaltaren 12:6, 7.

In the warfare of Satan against God’s word, and against the waymarks represented by the various messengers of that unfolding history and of the correct methodology to be used in rightly dividing His Word the King James Bible of 1611, is a waymark that is specifically identified in Psalm twelve. None of the various counterfeit Bibles that have been produced through corrupted Catholic manuscripts meets the criteria of Psalm twelve. The purification process that took seven steps and the period of twenty-five hundred and twenty days identify that the King James Bible is God’s “pure words.” God promises to keep the King James Bible as His pure Word forever, and He therefore promises to uphold the methodology of “historicism” that was employed by the Protestant reformers, including William Miller.

I Satans krigföring mot Guds ord, och mot de kännemärken som representeras av de olika budbärarna i denna fortlöpande historia och av den rätta metodologi som skall användas för att rätt dela Hans ord, är King James Bible från 1611 ett kännemärke som uttryckligen identifieras i Psalm tolv. Ingen av de olika förfalskade biblar som har framställts genom fördärvade katolska manuskript uppfyller kriterierna i Psalm tolv. Reningsprocessen, som omfattade sju steg, och perioden om två tusen fem hundra tjugo dagar identifierar att King James Bible är Guds ”rena ord”. Gud lovar att bevara King James Bible som sitt rena Ord för evigt, och Han lovar därför också att upprätthålla den metodologi av ”historicism” som användes av de protestantiska reformatorerna, däribland William Miller.

In the fourteenth century John Wycliffe, who is identified as “the morning star of the Reformation” in the book The Great Controversy was used by God to translate the Bible into a language that even a common man would understand. He is the messenger that marks the waymark of the beginning of the Protestant Reformation.

På 1300-talet användes John Wycliffe, som i boken Den stora striden betecknas som ”reformationens morgonstjärna”, av Gud till att översätta Bibeln till ett språk som även den vanlige mannen kunde förstå. Han är den budbärare som utmärker vägmarkeringen för början av den protestantiska reformationen.

> “The great movement that Wycliffe inaugurated, which was to liberate the conscience and the intellect, and set free the nations so long bound to the triumphal car of Rome, had its spring in the Bible. Here was the source of that stream of blessing, which, like the water of life, has flowed down the ages since the fourteenth century. Wycliffe accepted the Holy Scriptures with implicit faith as the inspired revelation of God’s will, a sufficient rule of faith and practice. He had been educated to regard the Church of Rome as the divine, infallible authority, and to accept with unquestioning reverence the established teachings and customs of a thousand years; but he turned away from all these to listen to God’s holy word. This was the authority which he urged the people to acknowledge. Instead of the church speaking through the pope, he declared the only true authority to be the voice of God speaking through His word. And he taught not only that the Bible is a perfect revelation of God’s will, but that the Holy Spirit is its only interpreter, and that every man is, by the study of its teachings, to learn his duty for himself. Thus he turned the minds of men from the pope and the Church of Rome to the word of God.

> ”Den stora rörelse som Wycliffe inledde, vilken skulle befria samvetet och förståndet och sätta folken fria, så länge bundna vid Roms triumfvagn, hade sin källa i Bibeln. Här fanns ursprunget till den ström av välsignelse som, likt livets vatten, har flödat genom tiderna sedan det fjortonde århundradet. Wycliffe tog emot de heliga Skrifterna med orubblig tro såsom den inspirerade uppenbarelsen av Guds vilja, en tillräcklig regel för tro och liv. Han hade fostrats att betrakta den romerska kyrkan som den gudomliga, ofelbara auktoriteten och att med oreserverad vördnad godta de fastställda lärorna och sederna från tusen år; men han vände sig bort från allt detta för att lyssna till Guds heliga ord. Detta var den auktoritet som han manade folket att erkänna. I stället för kyrkan som talar genom påven förklarade han att den enda sanna auktoriteten är Guds röst som talar genom hans ord. Och han lärde inte bara att Bibeln är en fullkomlig uppenbarelse av Guds vilja, utan också att den helige Ande är dess ende uttolkare och att varje människa genom att studera dess undervisning själv skall lära känna sin plikt. Så vände han människors sinnen från påven och den romerska kyrkan till Guds ord.

> “Wycliffe was one of the greatest of the Reformers. In breadth of intellect, in clearness of thought, in firmness to maintain the truth, and in boldness to defend it, he was equaled by few who came after him. Purity of life, unwearying diligence in study and in labor, incorruptible integrity, and Christlike love and faithfulness in his ministry, characterized the first of the Reformers. And this notwithstanding the intellectual darkness and moral corruption of the age from which he emerged.

> ”Wycliffe var en av de största bland reformatorerna. I fråga om intellektuell vidd, tankens klarhet, fasthet i att hålla fast vid sanningen och frimodighet att försvara den, hade få av dem som kom efter honom hans like. Livets renhet, outtröttlig flit i studier och arbete, oförvitlig redbarhet samt kristuslik kärlek och trohet i hans tjänst kännetecknade den förste av reformatorerna. Och detta trots det intellektuella mörker och den moraliska fördärv som präglade den tidsålder ur vilken han trädde fram.

> “The character of Wycliffe is a testimony to the educating, transforming power of the Holy Scriptures. It was the Bible that made him what he was. The effort to grasp the great truths of revelation imparts freshness and vigor to all the faculties. It expands the mind, sharpens the perceptions, and ripens the judgment. The study of the Bible will ennoble every thought, feeling, and aspiration as no other study can. It gives stability of purpose, patience, courage, and fortitude; it refines the character and sanctifies the soul. An earnest, reverent study of the Scriptures, bringing the mind of the student in direct contact with the infinite mind, would give to the world men of stronger and more active intellect, as well as of nobler principle, than has ever resulted from the ablest training that human philosophy affords. ‘The entrance of Thy words,’ says the psalmist, ‘giveth light; it giveth understanding.’ Psalm 119:130.” The Great Controversy, 93, 94.

> ”Wycliffes karaktär är ett vittnesbörd om den heliga Skrifts fostrande och förvandlande kraft. Det var Bibeln som gjorde honom till den han var. Strävan att fatta uppenbarelsens stora sanningar skänker friskhet och kraft åt alla själens förmågor. Den vidgar sinnet, skärper uppfattningsförmågan och mognar omdömet. Bibelstudiet skall förädla varje tanke, känsla och strävan så som inget annat studium kan. Det ger fasthet i föresats, tålamod, mod och ståndaktighet; det förfinar karaktären och helgar själen. Ett uppriktigt och vördnadsfullt studium av Skriften, som för den studerandes sinne i direkt beröring med det oändliga sinnet, skulle ge världen människor med starkare och mer verksamt förstånd, liksom med ädlare grundsatser, än vad som någonsin har blivit resultatet av den yppersta utbildning som den mänskliga filosofin förmår ge. ’När dina ord öppnas’, säger psalmisten, ’ger de ljus; de skänker förstånd.’ Psalm 119:130.” Den stora striden, 93, 94.

Following the testimony concerning John Wycliffe in The Great Controversy, Sister White provides a list of faithful reformers (waymarks), that ultimately reaches the reformer John Knox. She identifies a significant question posed to John Knox from Mary the Queen of Scotland.

Efter vittnesbördet om John Wycliffe i Den stora striden framlägger syster White en förteckning över trofasta reformatorer (vägmärken), som slutligen når fram till reformatorn John Knox. Hon identifierar en betydelsefull fråga som Maria, Skottlands drottning, ställde till John Knox.

> “John Knox had turned away from the traditions and mysticisms of the church, to feed upon the truths of God’s Word, and the teaching of Wishart had confirmed his determination to forsake the communion of Rome, and join himself to the persecuted reformers. . . .

> ”John Knox hade vänt sig bort från kyrkans traditioner och mysticism för att nära sig av Guds ords sanningar, och Wisharts undervisning hade befäst hans beslut att överge gemenskapen med Rom och sluta sig till de förföljda reformatorerna....”

> “When brought face to face with the queen of Scotland, in whose presence the zeal of many a leader of the Protestants had abated, John Knox bore unswerving witness for the truth. He was not to be won by caresses; he quailed not before threats. The queen charged him with heresy. He had taught the people to receive a religion prohibited by the State, she declared, and had thus transgressed God’s command enjoining subjects to obey their princes. Knox answered firmly:—‘As right religion received neither its origin nor its authority from princes, but from the eternal God alone, so are not subjects bound to frame their religion according to the tastes of their princes. For oft it is that princes, of all others, are the most ignorant of God’s true religion. If all the seed of Abraham had been of the religion of Pharaoh, whose subjects they long were, I pray you, madam, what religion would there have been in the world? And if all in the days of the apostles had been of the religion of the Roman emperors, I pray you, madam, what religion would there have been now upon the earth? … And so, madam, you may perceive that subjects are not bound to the religion of their princes, although they are commanded to give them reverence.’

> ”När John Knox ställdes ansikte mot ansikte med Skottlands drottning, i vars närvaro mången ledare bland protestanterna hade förlorat sin iver, bar han med orubblig fasthet vittnesbörd om sanningen. Han lät sig inte vinnas genom smicker; han vek inte tillbaka för hotelser. Drottningen anklagade honom för kätteri. Han hade, förklarade hon, lärt folket att anta en religion som var förbjuden av staten och hade därmed överträtt Guds bud, som ålägger undersåtar att lyda sina furstar. Knox svarade fast:—’Eftersom den rätta religionen varken har sitt ursprung eller sin auktoritet från furstar, utan från den evige Guden allena, så är inte heller undersåtar skyldiga att forma sin religion efter sina furstars smak. Ty det händer ofta att furstar, mer än några andra, är de mest okunniga om Guds sanna religion. Om hela Abrahams säd hade varit av Faraos religion, vars undersåtar de länge var, så ber jag er, madam, vilken religion skulle då ha funnits i världen? Och om alla på apostlarnas tid hade varit av de romerska kejsarnas religion, så ber jag er, madam, vilken religion skulle då nu ha funnits på jorden? … Så kan ni alltså, madam, inse att undersåtar inte är bundna till sina furstars religion, även om de är befallda att visa dem vördnad.’

> “Said Mary, ‘You interpret the Scripture in one way, and they [the Romish teachers] interpret it in another; whom shall I believe, and who shall be judge?’

> Maria sade: ”Ni uttyder Skriften på ett sätt, och de [de romerska lärarna] uttyder den på ett annat; vem skall jag tro, och vem skall vara domare?”

> “‘You shall believe God, who plainly speaketh in his Word,’ answered the reformer; ‘and farther than the Word teaches you, ye shall believe neither the one nor the other. The Word of God is plain in itself, and if in any one place there be obscurity, the Holy Ghost, who never is contrary to himself, explains the same more clearly in other places, so that there can remain no doubt but unto such as are obstinately ignorant.’ Such were the truths that the fearless reformer, at the peril of his life, spoke in the ear of royalty. With the same undaunted courage he kept to his purpose, praying and fighting the battles of the Lord, until Scotland was free from popery.” The Great Controversy, 250, 251.

> ”’Ni skall tro Gud, som tydligt talar i sitt ord’, svarade reformatorn; ’och utöver vad Ordet lär er skall ni varken tro den ene eller den andre. Guds ord är klart i sig självt, och om det på någon plats finns dunkelhet, förklarar den helige Ande, som aldrig står i strid med sig själv, detta tydligare på andra ställen, så att inget tvivel kan kvarstå utom hos dem som är förhärdat okunniga.’ Sådana var de sanningar som den orädde reformatorn, med fara för sitt liv, talade i kunglighetens öra. Med samma oförskräckta mod höll han fast vid sitt uppsåt, bedjande och kämpande Herrens strider, till dess Skottland blev befriat från påvedömet.” The Great Controversy, 250, 251.

The interaction between the reformer and the queen highlights the third thread in the reformation history that identifies Satan’s effort to counterfeit the Bible, the reformers and the methodology of biblical study. John’s answer to the Queen was that the correct methodology is “historicism” which is premised upon a line of prophetic history being explained by the Holy Spirit with another line of prophetic history.

Samspelet mellan reformatorn och drottningen belyser den tredje tråden i reformationens historia, vilken identifierar Satans försök att efterapa Bibeln, reformatorerna och metodologin för bibliskt studium. Johannes svar till drottningen var att den rätta metodologin är ”historicism”, vilken bygger på att en linje av profetisk historia förklaras av den Helige Ande genom en annan linje av profetisk historia.

The light had been opened in the darkness. Wycliffe and the early reformers all the way through the Millerite history employed a method of biblical study labelled “historicism.” The history of the biblical method of Bible study is often overlooked, but is essential to recognize if one truly will see the significance of the rules of prophetic interpretation adopted by Miller and thereafter by Future for America.

Ljuset hade öppnats i mörkret. Wycliffe och de tidiga reformatorerna, ända genom den milleritiska historien, använde en metod för bibelstudium som betecknas ”historicism”. Historien om denna bibliska metod för bibelstudium förbises ofta, men det är nödvändigt att erkänna den om man verkligen vill se betydelsen av de regler för profetisk tolkning som antogs av Miller och därefter av Future for America.

There are only two churches Sister White identifies as God’s denominated people. That being ancient Israel and the Seventh-day Adventist church.

Det finns endast två församlingar som syster White identifierar som Guds benämnda folk: det forntida Israel och Sjundedagsadventistsamfundet.

> “The reasons why we are denominated people of God are to be repeated and repeated. Deuteronomy 4:1–13” Manuscript Releases, volume 8, 426.

> ”Skälen till att vi kallas Guds folk skall upprepas om och om igen. 5 Moseboken 4:1–13” Manuscript Releases, band 8, 426.

The church of the apostles,’ the church in the wilderness during the papal darkness were never called God’s denominated people, for the term (meaning to be named) represents a church that is given the responsibility of being the depositaries of God’s law, and with Adventism they were also to be the depositaries of God’s prophetic truths.

Apostlarnas kyrka, kyrkan i öknen under det påvliga mörkret, kallades aldrig Guds benämnda folk, ty termen (som betyder att bli benämnd) betecknar en kyrka som ges ansvaret att vara förvaltare av Guds lag, och med adventismen skulle de också vara förvaltare av Guds profetiska sanningar.

> “God has called His church in this day, as He called ancient Israel, to stand as a light in the earth. By the mighty cleaver of truth, the messages of the first, second, and third angels, He has separated them from the churches and from the world to bring them into a sacred nearness to Himself. He has made them the depositaries of His law and has committed to them the great truths of prophecy for this time. Like the holy oracles committed to ancient Israel, these are a sacred trust to be communicated to the world. The three angels of Revelation 14 represent the people who accept the light of God’s messages and go forth as His agents to sound the warning throughout the length and breadth of the earth.” Testimonies, volume 5, 455.

> ”Gud har kallat sin församling i denna tid, liksom Han kallade det forntida Israel, att stå som ett ljus på jorden. Genom sanningens mäktiga klyvyxa, de tre änglarnas budskap, har Han skilt dem från kyrkorna och från världen för att föra dem in i en helig närhet till sig själv. Han har gjort dem till förvaltare av sin lag och har anförtrott dem profetians stora sanningar för denna tid. Liksom de heliga gudsord som anförtroddes det forntida Israel, är dessa ett heligt förtroende som skall meddelas världen. De tre änglarna i Uppenbarelseboken 14 representerar det folk som tar emot ljuset från Guds budskap och går fram som Hans sändebud för att låta varningen ljuda över jordens hela vidd.” Testimonies, volym 5, s. 455.

William Miller represented the chosen messenger to open God’s prophetic truths, and when those truths led a people to the open door of the Most Holy Place in 1844, God then opened up the law of God. Wycliffe is a waymark in opening up the Bible and producing the beginnings of the Protestant Reformation, but he is also a waymark of God’s work to establish “the great truths of prophecy.” John Wycliffe was the morning star identified in the history of the twelve-hundred and sixty year rule of the papacy. His work began in the fourteenth century, then in the seventeenth century another waymark of that prophetic line was the production of the King James Bible in 1611. On that line we ultimately reach the waymark of Miller’s rules of prophetic interpretation. Miller is a waymark in that line of truth, and so are his rules. His rules give witness to a waymark at the end of Adventism represented by the publication of Prophetic Keys.

William Miller utgjorde den utvalde budbäraren för att öppna Guds profetiska sanningar, och när dessa sanningar ledde ett folk till den öppna dörren till det Allra heligaste år 1844, öppnade Gud därefter Guds lag. Wycliffe är ett vägmärke i öppnandet av Bibeln och i frambringandet av den protestantiska reformationens början, men han är också ett vägmärke i Guds verk att upprätta ”profetians stora sanningar”. John Wycliffe var morgonstjärnan som identifieras i historien om påvedömets ett tusen två hundra sextioåriga styre. Hans verk började under fjortonde århundradet, och sedan, under sjuttonde århundradet, var ett annat vägmärke på den profetiska linjen tillkomsten av King James Bible år 1611. På den linjen når vi slutligen fram till vägmärket Millers regler för profetisk uttolkning. Miller är ett vägmärke på den sanningens linje, och det är också hans regler. Hans regler vittnar om ett vägmärke vid adventismens slut, representerat av utgivningen av Prophetic Keys.

If we do not understand that Miller’s rules were a waymark in a line of prophetic history representing the work to preserve the original and correct texts of the Bible and also the work of the opening up the true understanding of the Bible, which required that the reformers were led to understand and employ the sacred methodology of study called “historicism,” we lack the information necessary to recognize prophetic truths associated with the work of presenting and preserving the light of the third angel at the end of Adventism. For this reason, it is important to take a small survey of that line of history.

Om vi inte förstår att Millers regler var ett vägmärke i en linje av profetisk historia, vilket representerade arbetet med att bevara Bibelns ursprungliga och korrekta texter och även arbetet med att öppna upp den sanna förståelsen av Bibeln, vilket krävde att reformatorerna leddes till att förstå och använda den heliga studiemetod som kallas ”historicism”, saknar vi den information som är nödvändig för att känna igen profetiska sanningar förbundna med arbetet att framställa och bevara den tredje ängelns ljus vid adventismens slut. Av denna anledning är det viktigt att göra en kort översikt över den historiens linje.

The only genuine definition of the word “Protestant” is to protest Rome. If a church ceases to protest Rome, it is no longer Protestant and it then becomes a daughter of Rome, as did the Protestants who rejected the first angel’s message. The premier understanding that became the “motto” of the Protestants that came out of the Catholic church was “the Bible and the Bible alone.” Yet history attests to the fact that the Bible needed to be rightly divided.

Den enda genuina definitionen av ordet ”protestant” är att protestera mot Rom. Om en kyrka upphör att protestera mot Rom, är den inte längre protestantisk, och den blir då en dotter till Rom, såsom de protestanter blev som förkastade den förste ängelns budskap. Den främsta insikt som blev det ”motto” för de protestanter som kom ut ur den katolska kyrkan var: ”Bibeln och endast Bibeln.” Ändå vittnar historien om att Bibeln behövde rätteligen delas.

> Study to show thyself approved unto God, a workman that needeth not to be ashamed, rightly dividing the word of truth. But shun profane and vain babblings: for they will increase unto more ungodliness. 2 Timothy 2:15, 16.

> Bemöda dig om att stå godkänd inför Gud, såsom en arbetare som inte behöver blygas, som rätt delar sanningens ord. Men undvik oheligt och tomt prat, ty det leder till allt större ogudaktighet. 2 Timoteusbrevet 2:15, 16.

The method of biblical study that the Protestants were led to use in their efforts to rightly divide the word of truth is “historicism.” That method was a specific and serious target for Satan to attack, and attack he did.

Den metod för bibelstudium som protestanterna leddes att använda i sina ansträngningar att rätt dela sanningens ord är ”historicism”. Den metoden var ett särskilt och allvarligt mål för Satan att angripa, och angripa gjorde han.

> “We should know for ourselves what constitutes Christianity, what is truth, what is the faith that we have received, what are the Bible rules—the rules given us from the highest authority.” The 1888 Materials, 403.

> ”Vi bör själva veta vad som utgör kristendomen, vad sanningen är, vad den tro är som vi har mottagit, vilka Bibelns regler är — de regler som har givits oss från den högsta auktoriteten.” The 1888 Materials, 403.

The undermining of the biblical methodology used by the Reformers all the way to and including William Miller is specifically identified as beginning in the fifteenth century with a Jesuit scholar named Francisco Ribera (1537–1591), who is credited with popularizing the futurist interpretation. He wrote a commentary on the book of Revelation that proposed a futuristic interpretation of the prophecies, distancing them from the historical context. Ribera invented this methodology for the purpose of resisting the truth which the methodology of historicism always produced. That truth was that the pope of Rome is the antichrist of Bible prophecy.

Undergrävandet av den bibliska metodologi som användes av reformatorerna ända fram till och med William Miller identifieras särskilt som något som började under femtonhundratalet med en jesuitisk lärd vid namn Francisco Ribera (1537–1591), som tillskrivs förtjänsten att ha populariserat den futuristiska tolkningen. Han skrev en kommentar till Uppenbarelseboken som framlade en futuristisk tolkning av profetiorna och fjärmade dem från deras historiska sammanhang. Ribera uppfann denna metodologi i syfte att stå emot den sanning som historicismens metodologi alltid frambringade. Den sanningen var att påven i Rom är Bibelns profetias antikrist.

In the seventeenth and eighteenth centuries it can be documented that Protestantism knew that Ribera’s false methodology was satanic and unsound. The Protestants in that history wrote books and tracts opposing the “profane and vain babblings” of the Jesuit scholar. But in 1909, the Trojan horse, the Scofield Reference Bible was published, and the references inserted into the footnotes of the Bible were based upon the teachings of Ribera and another Jesuit named Manuel Lacunza (1731–1801). Lacunza wrote under the pen name Juan Josafat Ben-Ezra, and published a book titled The Coming of the Messiah in Glory and Majesty. As Ribera before him, the book was a direct attack upon the fulfillment of the prophecies in the book of Revelation.

Det kan dokumenteras att protestantismen under sjuttonhundratalet och artonhundratalet visste att Riberas falska metodologi var satanisk och ohållbar. Protestantiska företrädare under denna tid skrev böcker och traktater i opposition mot den jesuitiske lärdes ”ogudaktiga och fåfängliga ordstrider”. Men år 1909 publicerades den trojanska hästen, Scofield Reference Bible, och de hänvisningar som infördes i Bibelns fotnoter byggde på Riberas och en annan jesuits, vid namn Manuel Lacunza (1731–1801), lära. Lacunza skrev under pseudonymen Juan Josafat Ben-Ezra och utgav en bok med titeln Messias ankomst i härlighet och majestät. Liksom Ribera före honom var boken ett direkt angrepp på uppfyllelsen av profetiorna i Uppenbarelseboken.

Satan knew the message he needed to cloud with confusion was the final warning message that comes from the book of Revelation. Incorporating the profane and vain babblings of the two Jesuit priests into the references within the Scofield Reference Bible allowed Satan to lead apostate Protestants into accepting the Jesuit methodologies, thus blinding them to the truth. Satan accomplished by introducing several Catholic prophetic models which removed the possibility to clearly identify who the antichrist of Bible prophecy is. It was not a difficult deception for Satan, for the Protestants had already returned to the Roman church with their rejection of Miller’s message in 1843.

Satan visste att det budskap han behövde fördunkla genom förvirring var det sista varningsbudskapet som kommer från Uppenbarelseboken. Genom att införliva de oanständiga och tomma ordstriderna från de två jesuitprästerna i hänvisningarna inom Scofield Reference Bible kunde Satan leda avfälliga protestanter till att godta de jesuitiska metodologierna och därigenom förblinda dem för sanningen. Detta åstadkom Satan genom att införa flera katolska profetiska modeller som undanröjde möjligheten att tydligt identifiera vem antikrist i Bibelns profetior är. Det var ingen svår villfarelse för Satan, ty protestanterna hade redan återvänt till den romerska kyrkan genom sitt förkastande av Millers budskap år 1843.

There have been several books and articles published through the years that document Satan’s attack upon the Bible, that began in the first few centuries after Christ was crucified. That attack reached a point where counterfeit manuscripts were introduced to produce counterfeit Bibles. Satan also attacked the reformers that were raised up to uphold God’s word while they lived and even after those Reformers died.

Under årens lopp har flera böcker och artiklar publicerats som dokumenterar Satans angrepp på Bibeln, vilket började under de första århundradena efter Kristi korsfästelse. Detta angrepp nådde en punkt där förfalskade handskrifter infördes för att frambringa förfalskade biblar. Satan angrep också de reformatorer som upprestes för att upprätthålla Guds ord medan de levde och även efter att dessa reformatorer hade dött.

Just consider how modern Seventh-day Adventist historians and theologians treat the subject of William Miller. It is as if they dug up his bones and cast them into the Mississippi River.

Betrakta bara hur nutida sjundedagsadventistiska historiker och teologer behandlar ämnet William Miller. Det är som om de hade grävt upp hans ben och kastat dem i Mississippi-floden.

> “William Miller was disturbing Satan’s kingdom, and the arch-enemy sought not only to counteract the effect of the message, but to destroy the messenger himself. As Father Miller made a practical application of Scripture truth to the hearts of his hearers, the rage of professed Christians was kindled against him, even as the anger of the Jews was excited against Christ and his apostles. Church-members stirred up the baser classes, and upon several occasions enemies plotted to take his life as he should leave the place of meeting. But holy angels were in the throng, and one of these, in the form of a man, took the arm of this servant of the Lord, and led him in safety from the angry mob. His work was not yet done, and Satan and his emissaries were disappointed in their purpose.” Spirit of Prophecy, volume 4, 219.

> ”William Miller var till störning för Satans rike, och ärkefienden sökte inte endast motverka budskapets verkan, utan även att förgöra budbäraren själv. När fader Miller praktiskt tillämpade Skriftens sanning på sina åhörares hjärtan, upptändes de bekännande kristnas vrede mot honom, liksom judarnas vrede väcktes mot Kristus och hans apostlar. Församlingsmedlemmar eggade upp de lägre samhällsklasserna, och vid flera tillfällen smidde fiender planer på att ta hans liv när han lämnade mötesplatsen. Men heliga änglar var i folkskaran, och en av dem, i en mans gestalt, tog denne Herrens tjänares arm och ledde honom oskadd bort från den uppretade hopen. Hans verk var ännu inte fullbordat, och Satan och hans sändebud blev gäckade i sitt uppsåt.” Spirit of Prophecy, band 4, 219.

Look at how those same two categories of Adventism (theologians and historians) have downplayed and covered up the validity of the rules of Miller, which Sister White informs us will be used by all who actually proclaim the three angel’s messages.

Se hur just dessa två kategorier inom adventismen (teologer och historiker) har tonat ned och dolt giltigheten av Millers regler, vilka syster White upplyser oss om kommer att användas av alla som verkligen förkunnar de tre änglarnas budskap.

> “Those who are engaged in proclaiming the third angel’s message are searching the Scriptures upon the same plan that Father Miller adopted. In the little book entitled Views of the Prophecies and Prophetic Chronology, Father Miller gives the following simple but intelligent and important rules for Bible study and interpretation:—

> ”De som är engagerade i att förkunna den tredje ängelns budskap rannsakar Skrifterna enligt samma plan som fader Miller antog. I den lilla bok som bär titeln Views of the Prophecies and Prophetic Chronology ger fader Miller följande enkla men insiktsfulla och viktiga regler för bibelstudium och uttolkning:—”

> “[Rules one through five quoted.]

> ”[Regler ett till fem citerade.]“

> “The above is a portion of these rules; and in our study of the Bible we shall all do well to heed the principles set forth.” Review and Herald, November 25, 1884.

> ”Det ovanstående är en del av dessa regler; och i vårt studium av Bibeln gör vi alla väl i att ge akt på de principer som här har framställts.” Review and Herald, 25 november 1884.

Without reviewing the three threads of the line of prophetic history associated with the development and establishment of God’s Word it is impossible to see the significance of a major testimony to uphold William Miller as the messenger that was typified by Elijah in his presentation of the message, and as Moses in the promise of Miller being raised up in the resurrection of the righteous, and as Elisha in his willingness to leave his farm and serve the Elijah message. Sister White identifies all three of the biblical heroes as typifying William Miller, who is now treated by modern Adventist theologians and historians as if he was simply some “poor farm boy” from the eighteenth century.

Utan att gå igenom de tre trådarna i den profethistoriska linje som är förknippad med utvecklingen och upprättandet av Guds Ord är det omöjligt att se betydelsen av ett viktigt vittnesbörd till stöd för William Miller som den budbärare som förebildades av Elia i hans frambärande av budskapet, och som Mose i löftet om att Miller skulle uppväckas i de rättfärdigas uppståndelse, och som Elisa i hans villighet att lämna sin gård och tjäna Eliabudskapet. Syster White identifierar alla tre av de bibliska hjältarna som förebilder på William Miller, som nu av moderna adventistiska teologer och historiker behandlas som om han helt enkelt vore någon ”fattig bondpojke” från adertonhundratalet.

William Tyndale was one of the many reformers raised up in this line of prophetic history. If I might say it this way, his ‘mission statement’ against the pope’s ambassadors he interacted with was, “I will cause the boy that drives the plow to know more of the Scriptures than you do.” William Miller was the farm boy, who drove the plow and fulfilled Tyndale’s prophecy.

William Tyndale var en av de många reformatorer som uppväcktes i denna linje av profetisk historia. Om jag får uttrycka det så, var hans ”missionsförklaring” gentemot de påvliga sändebud som han hade att göra med: ”Jag skall göra så att pojken som kör plogen får större kunskap om Skrifterna än ni har.” William Miller var bondpojken som körde plogen och uppfyllde Tyndales profetia.

This introduction has been greatly simplified in terms of all the history that could be brought to bear in support of what we have presented up until now. We will now consider some signatures of Alpha and Omega in order to lead back to the consideration of Miller as a waymark and a messenger.

Denna introduktion har avsevärt förenklats i fråga om all den historia som skulle kunna anföras till stöd för det vi hittills har lagt fram. Vi ska nu betrakta några kännetecken på Alfa och Omega för att åter leda tillbaka till betraktelsen av Miller som ett vägmärke och en budbärare.

The book of Daniel is the beginning of a book that consists of two books. The end of that book is the book of Revelation. Though they are two distinct books, together they represent one book.

Daniels bok är början på en bok som består av två böcker. Slutet på den boken är Uppenbarelseboken. Fastän de är två skilda böcker, utgör de tillsammans en bok.

Years ago, I had a public interaction with a well-known Seventh-day Adventist theologian who worked at the Biblical Research Institute of the General Conference of the Seventh-day Adventist Church. The theologian was attempting to correct my understanding of the last six verses of Daniel eleven, and also my understanding of the “daily” in the book of Daniel. In our interaction which took place over a period of time, for it consisted of his producing an article which I responded to, which he then answered back, and then of course I returned my thoughts, and so on and so forth. In the interaction he informed me that in the committee he worked in at the General Conference, he was considered the expert on the book of Daniel, and that a coworker of his was considered the resident expert on the book of Revelation. In our interactions he did not want to address points in the book of Revelation, but rather refer them to his colleague. He wanted to keep the discussion in the book of Daniel alone.

För flera år sedan hade jag ett offentligt meningsutbyte med en välkänd sjundedagsadventistisk teolog som arbetade vid General Conference of the Seventh-day Adventist Churchs Biblical Research Institute. Teologen försökte rätta min förståelse av de sista sex verserna i Daniel elfte kapitel, liksom också min förståelse av ”det dagliga” i Daniels bok. Vårt meningsutbyte pågick under en längre tid, eftersom det bestod i att han författade en artikel som jag besvarade, vilken han sedan genmälde på, och därefter återgav jag naturligtvis mina synpunkter, och så vidare. I detta meningsutbyte underrättade han mig om att han i den kommitté där han arbetade vid General Conference betraktades som experten på Daniels bok, och att en medarbetare till honom betraktades som den fasta experten på Uppenbarelseboken. I våra meningsutbyten ville han inte ta upp frågor i Uppenbarelseboken, utan hänvisa dem till sin kollega. Han ville hålla diskussionen enbart till Daniels bok.

Sister White is clear that Daniel and Revelation are one book. At that level they represent the Bible, which is one book made up of two books, the old and the new. Sister White also comments on the Jewish church, that only considers the old book to be the one book, and she also comments on those who disregard the old book for they only understand or are only willing to understand the new book. Her inspired testimony is that if you only accept the new, then you reject the old, and vice versa. For the theologian to claim he was the expert of Daniel, but not of Revelation is repeating the Jewish concept of only accepting the Old Testament, and we know where that narrow view led the Jews. Taking either side of the issue; accepting the old and not the new, or accepting new, but not the old is to reject the entire testimony.

Syster White är tydlig med att Daniel och Uppenbarelseboken är en bok. På den nivån representerar de Bibeln, som är en bok sammansatt av två böcker, den gamla och den nya. Syster White kommenterar också den judiska församlingen, som endast betraktar den gamla boken som den enda boken, och hon kommenterar även dem som åsidosätter den gamla boken, eftersom de endast förstår eller endast är villiga att förstå den nya boken. Hennes inspirerade vittnesbörd är att om du endast tar emot det nya, då förkastar du det gamla, och vice versa. Att teologen gör anspråk på att vara expert på Daniel, men inte på Uppenbarelseboken, är en upprepning av det judiska synsättet att endast godta Gamla testamentet, och vi vet vart denna trånga uppfattning ledde judarna. Att inta endera sidan i denna fråga — att ta emot det gamla och inte det nya, eller att ta emot det nya men inte det gamla — är att förkasta hela vittnesbördet.

> “The Saviour inquired of his disciples if they understood these things. They answered, ‘Yea, Lord. Then said he unto them, Therefore every scribe which is instructed unto the kingdom of Heaven is like unto a man that is an householder, which bringeth forth out of his treasure things new and old.’ In this parable, Jesus presented before his disciples the responsibility of those whose work it is to give to the world the light which they have received from him. The Old Testament was all the Scripture then in existence; but it was not written merely for the ancients; it was for all ages and for all people. Jesus would have the teachers of his doctrine diligently search the Old Testament for that light which establishes his identity as the Messiah foretold in prophecy, and reveals the nature of his mission to the world. The Old and the New Testament are inseparable, for both are the teachings of Christ. The doctrine of the Jews, who accept only the Old Testament, is not unto salvation, since they reject the Saviour whose life and ministry was a fulfillment of the law and the prophecies. And the doctrine of those who discard the Old Testament is not unto salvation, because it rejects that which is direct testimony of Christ. Skeptics begin with discounting upon the Old Testament, and it takes but another step to deny the validity of the New, and thus both are rejected.

> ”Frälsaren frågade sina lärjungar om de förstod dessa ting. De svarade: ’Ja, Herre.’ Då sade han till dem: ’Därför är varje skriftlärd som har blivit undervisad om himmelriket lik en husbonde, som ur sitt förråd tar fram både nytt och gammalt.’ I denna liknelse framställde Jesus för sina lärjungar ansvaret hos dem vilkas uppgift det är att ge världen det ljus som de har mottagit från honom. Gamla testamentet var då den enda Skrift som fanns; men det skrevs inte endast för de forntida; det var för alla tidsåldrar och för alla folk. Jesus ville att lärarna i hans lära flitigt skulle rannsaka Gamla testamentet efter det ljus som befäster hans identitet som den Messias som förutsagts i profetian och uppenbarar arten av hans uppdrag till världen. Gamla och Nya testamentet är oskiljaktiga, ty båda är Kristi undervisning. Judarnas lära, som endast godtar Gamla testamentet, leder inte till frälsning, eftersom de förkastar Frälsaren, vars liv och tjänst var en uppfyllelse av lagen och profetiorna. Och läran hos dem som förkastar Gamla testamentet leder inte till frälsning, eftersom den förkastar det som är ett direkt vittnesbörd om Kristus. Skeptiker börjar med att underkänna Gamla testamentet, och det behövs endast ännu ett steg för att förneka det Nya testamentets giltighet, och så förkastas båda.”

> “The Jews have little influence over the Christian world in showing them the importance of the commandments, including the binding law of the Sabbath, because in bringing forth the old treasures of truth, they throw aside the new ones in the personal teachings of Jesus. On the other hand, the strongest reason why Christians fail to influence the Jews to accept the teachings of Christ as the language of divine wisdom, is because, in bringing forth the treasures of his word, they treat with contempt the riches of the Old Testament, which are the earlier teachings of the Son of God, through Moses. They reject the law proclaimed from Sinai, and the Sabbath of the fourth commandment, instituted in the garden of Eden. But the minister of the gospel, who follows the teachings of Christ, will gain a thorough knowledge of both the Old and the New Testament, that he may present them in their true light to the people an inseparable whole—the one depending upon and illuminating the other. Thus, as Jesus instructed his disciples, they will bring forth from their treasure ‘things new and old.’” Spirit of Prophecy, volume 2, 255.

> ”Judarna har ringa inflytande över den kristna världen när det gäller att visa dem betydelsen av buden, inbegripet sabbatens bindande lag, därför att de, när de frambär sanningens gamla skatter, lägger de nya åt sidan i Jesu personliga undervisning. Å andra sidan är det starkaste skälet till att de kristna underlåter att påverka judarna att ta emot Kristi undervisning såsom det gudomliga vishetens språk, att de, när de frambär skatterna i hans ord, behandlar rikedomarna i Gamla testamentet med förakt, vilka är Guds Sons tidigare undervisning genom Mose. De förkastar lagen som förkunnades från Sinai och sabbaten i det fjärde budet, instiftad i Edens lustgård. Men evangeliets tjänare, som följer Kristi undervisning, kommer att vinna en grundlig kunskap om både Gamla och Nya testamentet, så att han kan framställa dem för folket i deras sanna ljus såsom en oskiljaktig helhet – där det ena är beroende av och belyser det andra. Så kommer de, såsom Jesus undervisade sina lärjungar, att hämta fram ur sin skatt ”nytt och gammalt”. Spirit of Prophecy, band 2, s. 255.

The previous counsel has another application for Laodicean Adventists. To profess to believe the Bible in its entirety, both the Old and the New Testaments, yet reject the Spirit of Prophecy is the identical ditch of accepting only one testimony. Two witnesses are required to establish truth, so it is impossible to establish truth with one witness, and if any attempt to do so they are rejecting both witnesses, they are basing their faith upon what is referred to as ‘half-truths.’

Det föregående rådet har ytterligare en tillämpning för laodiceiska adventister. Att bekänna sig tro på Bibeln i dess helhet, både Gamla och Nya testamentet, men ändå förkasta Profetians Ande, är samma dike som att endast godta ett enda vittnesbörd. Två vittnen krävs för att fastställa sanningen; därför är det omöjligt att fastställa sanningen med ett vittne, och om någon försöker göra det, förkastar han båda vittnena; han grundar sin tro på det som betecknas som ”halvsanningar”.

I will now repeat a question that was in one of the initial articles that have been coming out since July, 2023. The question is, “What new light has come out of Adventism since 1863?” The answer is simply, “None.”

Jag vill nu upprepa en fråga som fanns i en av de första artiklar som har kommit ut sedan juli 2023. Frågan är: ”Vilket nytt ljus har kommit fram ur adventismen sedan 1863?” Svaret är helt enkelt: ”Inget.”

> “The books of Daniel and the Revelation are one. One is a prophecy, the other a revelation; one a book sealed, the other a book opened. John heard the mysteries which the thunders uttered, but he was commanded not to write them.” Seventh-day Adventist Bible Commentary, volume 7, 971.

> ”Daniels bok och Uppenbarelseboken är ett. Den ena är en profetia, den andra en uppenbarelse; den ena en förseglad bok, den andra en öppnad bok. Johannes hörde de hemligheter som tordönen uttalade, men han fick befallning att inte skriva ner dem.” Seventh-day Adventist Bible Commentary, volym 7, 971.

The Alpha and Omega therefore identifies that Daniel is the first and Revelation the last. Daniel represents the beginning and Revelation represents the end of Adventism.

Alfa och Omega identifierar därför att Daniel är den första och Uppenbarelseboken den sista. Daniel representerar adventismens början och Uppenbarelseboken representerar dess slut.

> “Revelation is a sealed book, but it is also an opened book. It records marvelous events that are to take place in the last days of this earth’s history. The teachings of this book are definite, not mystical and unintelligible. In it the same line of prophecy is taken up as in Daniel. Some prophecies God has repeated, thus showing that importance must be given to them. The Lord does not repeat things that are of no great consequence.” Manuscript Releases, volume 9, 8.

> ”Uppenbarelseboken är en förseglad bok, men den är också en öppnad bok. Den återger underbara händelser som skall äga rum under de sista dagarna av denna jords historia. Denna boks läror är tydliga, inte mystiska och oförståeliga. I den tas samma profetiska linje upp som i Daniel. Somliga profetior har Gud upprepat och därigenom visat att vikt måste fästas vid dem. Herren upprepar inte sådant som inte är av stor betydelse.” Manuscript Releases, volym 9, 8.

In the beginning of Adventism, in the very verses that are the central pillar of Adventism, the verses that were unsealed in 1798; Jesus introduced Himself as “Palmoni,” the Wonderful Numberer. At the end of Adventism, Jesus introduces Himself as “Alpha and Omega,” the wonderful linguist—the Word of God. For this reason, the beginning of Adventism and the first angel’s message was “hung upon time.” At the end of Adventism, the third angel’s message will be hung upon His Word.

I början av adventismen, i just de verser som utgör adventismens centrala pelare, de verser som blev öppnade år 1798, framställde Jesus sig själv som ”Palmoni”, den underbare Talräknaren. Vid adventismens slut framställer Jesus sig själv som ”Alfa och Omega”, den underbare språkets mästare – Guds Ord. Av denna anledning var adventismens början och den första ängelns budskap ”upphängda på tiden”. Vid adventismens slut kommer den tredje ängelns budskap att vara upphängt på hans Ord.

The beginning and ending of Adventism take place during the history of the sixth kingdom of Bible prophecy, therefore they occur during the beginning and ending of the United States. The prophetic history of the United States is the history of the two horns of Republicanism and Protestantism. At the conclusion of that history those two horns will have changed from a lamb to a dragon. Republicanism will change to a democracy and Protestantism will change to apostate Protestantism. When the cup of probationary time for the United States begins to come to its close, as is happening right now, the two horns of apostate Republicanism and apostate Protestantism will form an image to the beast, thus merging church and state into one horn that speaks as a dragon. But God will not be left without a witness, for in the process of bringing a conclusion to the United States, He will raise up the genuine horn of Protestantism to protest both the image of the beast in the United States, and thereafter the image of the beast that confronts the entire world. The raising up of the Protestant horn at the end of the United States will be accomplished within the same historical structure as was the Protestant horn raised up in the beginning of the United States. A former covenant people will be passed by, and a new people will become the new covenant people. There is nothing new under the sun.

Adventismens början och slut äger rum under historien om det sjätte riket i Bibelns profetia; därför inträffar de under Förenta staternas början och slut. Förenta staternas profetiska historia är historien om de två hornen, republikanism och protestantism. Vid avslutningen av den historien kommer dessa två horn att ha förvandlats från ett lamm till en drake. Republikanismen kommer att förändras till en demokrati och protestantismen kommer att förändras till avfällig protestantism. När bägaren med prövotid för Förenta staterna börjar nå sitt slut, såsom sker just nu, kommer de två hornen av avfällig republikanism och avfällig protestantism att forma en avbild åt vilddjuret och därigenom sammansmälta kyrka och stat till ett enda horn som talar såsom en drake. Men Gud skall inte lämnas utan ett vittne, ty i processen att föra Förenta staterna till dess avslutning kommer Han att resa upp protestantismens äkta horn för att protestera både mot vilddjurets avbild i Förenta staterna och därefter mot den avbild av vilddjuret som står emot hela världen. Upprättandet av det protestantiska hornet vid slutet av Förenta staterna kommer att fullbordas inom samma historiska struktur som det protestantiska hornet upprestes i vid Förenta staternas början. Ett tidigare förbundsfolk kommer att förbigås, och ett nytt folk kommer att bli det nya förbundsfolket. Det finns inget nytt under solen.

When we use the time prophecies understood and presented in the Millerite history to evaluate the Alpha and Omega, we find they are one in the same. Every time prophecy begins with a history when the prophecy is proclaimed, and that history always typifies the history when the prophecy is fulfilled.

När vi använder de tidsprofetior som uppfattades och framställdes i den milleritiska historien för att bedöma Alfa och Omega, finner vi att de är ett och detsamma. Varje tidsprofetia börjar med en historia då profetian förkunnas, och den historien är alltid en förebild för den historia då profetian uppfylls.

The history of the twenty-three hundred year prophecy began on the third decree in 457 BC and ended at the third angel’s message on October 22, 1844. Leading up to, but before the arrival of the third decree the work of erecting the temple and Jerusalem was accomplished. In like manner the history, leading up to the arrival of the third angel, the foundational truths of the Millerite temple was established.

Historien om den tvåtusentrehundraåriga profetian började med det tredje dekretet år 457 f.Kr. och slutade med den tredje ängelns budskap den 22 oktober 1844. Under tiden fram till, men före, det tredje dekretets ankomst fullbordades arbetet med att återuppbygga templet och Jerusalem. På samma sätt fastställdes, i den historia som ledde fram till den tredje ängelns ankomst, de grundläggande sanningarna för det milleritiska templet.

In 1798, the twenty-five hundred and twenty year prophecy that began in 723 BC with the scattering of the northern ten tribes was fulfilled. That prophecy identified two periods of twelve hundred and sixty years, marking the trampling down of the literal temple and literal Jerusalem by literal pagan Rome, that was followed by twelve hundred and sixty years of papal Rome trampling down the spiritual city and temple. The prophecy began with the destruction of the northern kingdom and the scattering of the kingdom’s citizens. Half way through the prophecy in 538, marks the end of the trampling down of God’s people by pagan Rome, the fourth kingdom of Bible prophecy and produces the scattering of God’s church into the wilderness of the Dark Ages. The end of that time prophecy in 1798 marks the end of the fifth kingdom of Bible prophecy. The scattering of the northern ten tribes, and of the Christian church that fled into the wilderness represents the gathering of those destined to become the horn of Protestantism. Waymarks are often represented by opposites and a scattering can represent a gathering, just as Elijah represents John the Baptist. In the same prophetic confrontation Elijah does not die, and John the Baptist does.

År 1798 uppfylldes den tvåtusenfemhundratjugoåriga profetian som började år 723 f.Kr. med de nordliga tio stammarnas förskingring. Denna profetia identifierade två perioder om ett tusen två hundra sextio år, vilka utmärkte den bokstavliga hedniska Roms nedtrampande av det bokstavliga templet och det bokstavliga Jerusalem, följt av ett tusen två hundra sextio år då det påvliga Rom trampade ned den andliga staden och templet. Profetian började med det norra rikets undergång och rikets invånares förskingring. Mitt i profetian, år 538, markeras slutet på den hedniska Roms nedtrampande av Guds folk, det fjärde riket i Bibelns profetia, och detta leder till att Guds församling förskingras ut i den mörka medeltidens öken. Slutet på denna tidsprofetia år 1798 markerar slutet på det femte riket i Bibelns profetia. De nordliga tio stammarnas förskingring och den kristna församlingens förskingring, då den flydde ut i öknen, representerar insamlandet av dem som var bestämda att bli protestantismens horn. Vägmärken representeras ofta genom motsatser, och en förskingring kan representera en insamling, liksom Elia representerar Johannes Döparen. I samma profetiska konfrontation dör inte Elia, men Johannes Döparen gör det.

In 677 BC the southern tribe of Judah, (also identified as the glorious land in the Scriptures) was scattered for twenty-five hundred and twenty years, ending on October 22, 1844. That prophecy was identifying the trampling down of God’s people, who Daniel identifies as the “host” in Daniel 8:13, 14.

År 677 f.Kr. skingrades den sydliga stammen Juda (som i Skrifterna också identifieras som det härliga landet) för tvåtusen femhundratjugo år, vilka avslutades den 22 oktober 1844. Denna profetia identifierade nedtrampandet av Guds folk, vilka Daniel identifierar som ”hären” i Daniel 8:13, 14.

> Then I heard one saint speaking, and another saint said unto that certain saint which spake, How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot? And he said unto me, Unto two thousand and three hundred days; then shall the sanctuary be cleansed. Daniel 8:13, 14.

> Sedan hörde jag en helig tala, och en annan helig sade till den som talade: »Hur länge varar synen om det dagliga offret och om förödelsens överträdelse, som prisger både helgedomen och härskaran till att trampas ned?» Och han sade till mig: »Till tvåtusen trehundra dagar; sedan skall helgedomen renas.» Daniel 8:13, 14.

The twenty-three hundred year prophecy which ended at the same time as the twenty-five hundred and twenty year prophecy that began in 677 BC was identifying the trampling down of the sanctuary as identified in Daniel 8:13, 14. The prophecy of the scattering of Judah in 677 BC was preceded by three attacks from Nebuchadnezzar and that prophecy ended on the arrival of the third message on October 22, 1844.

Den tvåtusentrehundraårsprofetia som slutade samtidigt som den tvåtusenfemhundratjugoårsprofetia som började år 677 f.Kr. identifierade nedtrampandet av helgedomen såsom det anges i Daniel 8:13, 14. Profetian om Judas skingring år 677 f.Kr. föregicks av tre angrepp från Nebukadnessar, och den profetian avslutades vid ankomsten av det tredje budskapet den 22 oktober 1844.

The two twenty-five hundred and twenty year prophecies ending respectively in 1798 and 1844 identify the forty-six years of building the Millerite temple foundation. Moses was forty-six days in receiving instructions on building the temple, Herod’s temple remodeling in the time of Christ took forty-six years, which ended the year of Christ’s baptism. From the baptism He went to the wilderness for forty days, and when He returned, he cleansed the temple the first time and the quibbling Jew’s wanted to know by what authority He did such a thing.

De två profetiorna om tvåtusen femhundratjugo år, som slutade respektive 1798 och 1844, identifierar de fyrtiosex år då grunden till det milleritiska templet byggdes. Mose var fyrtiosex dagar i mottagandet av anvisningar för tempelbygget; ombyggnaden av Herodes tempel på Kristi tid tog fyrtiosex år och avslutades det år då Kristus döptes. Från dopet gick Han ut i öknen i fyrtio dagar, och när Han återvände renade Han templet för första gången, och de ordklyvande judarna ville veta med vilken myndighet Han gjorde något sådant.

> And the Jews’ passover was at hand, and Jesus went up to Jerusalem, And found in the temple those that sold oxen and sheep and doves, and the changers of money sitting: And when he had made a scourge of small cords, he drove them all out of the temple, and the sheep, and the oxen; and poured out the changers’ money, and overthrew the tables; And said unto them that sold doves, Take these things hence; make not my Father’s house an house of merchandise. And his disciples remembered that it was written, The zeal of thine house hath eaten me up. Then answered the Jews and said unto him, What sign shewest thou unto us, seeing that thou doest these things? Jesus answered and said unto them, Destroy this temple, and in three days I will raise it up. Then said the Jews, Forty and six years was this temple in building, and wilt thou rear it up in three days? But he spake of the temple of his body. When therefore he was risen from the dead, his disciples remembered that he had said this unto them; and they believed the scripture, and the word which Jesus had said. John 2:13–22.

> Och judarnas påsk var nära, och Jesus gick upp till Jerusalem. Och i templet fann han dem som sålde oxar och får och duvor, och växlarna som satt där. Och han gjorde en piska av små rep och drev ut dem alla ur templet, också fåren och oxarna; och han slog ut växlarnas pengar och välte borden. Och till dem som sålde duvor sade han: Ta bort detta härifrån; gör inte min Faders hus till ett köpmanshus. Och hans lärjungar kom ihåg att det var skrivet: Nitälskan för ditt hus har förtärt mig. Då svarade judarna och sade till honom: Vad visar du oss för tecken, eftersom du gör detta? Jesus svarade och sade till dem: Riv ner detta tempel, så skall jag resa upp det på tre dagar. Då sade judarna: I fyrtiosex år har man byggt på detta tempel, och du skall resa upp det på tre dagar? Men han talade om sin kropps tempel. När han därför hade uppstått från de döda, kom hans lärjungar ihåg att han hade sagt detta till dem; och de trodde Skriften och det ord som Jesus hade sagt. Johannes 2:13–22.

The Millerite temple was erected in forty-six years from 1798 at the conclusion of the first twenty-five hundred and twenty year prophecy and ended forty-six years later at the fulfillment of the second twenty-five hundred and twenty year prophecy in 1844. Those forty-six years began with the arrival of the first angel and ended with the arrival of the third angel, for Christ said His temple would be raised up in three days. If you are unwilling to see these facts it is because of two primary problems beyond the problems that may exist in an unwilling and unconverted heart. The first problem is you are unwilling to approach the prophetic Word from the perspective that history repeats. You are not a historicist. The other problem is an inability to apply symbolic words that have been recorded within the Word of God by the Word of God. The beginnings of all these prophecies identify the end, and they always identify much more than simply histories which repeat.

Milleriternas tempel uppfördes under fyrtiosex år från 1798, vid avslutningen av den första profetian om tvåtusenfemhundratjugo år, och avslutades fyrtiosex år senare, vid uppfyllelsen av den andra profetian om tvåtusenfemhundratjugo år år 1844. Dessa fyrtiosex år började med den förste ängelns ankomst och slutade med den tredje ängelns ankomst, ty Kristus sade att hans tempel skulle resas upp på tre dagar. Om du är ovillig att se dessa fakta, beror det på två huvudsakliga problem, utöver de problem som kan finnas i ett ovilligt och oomvänt hjärta. Det första problemet är att du är ovillig att närma dig det profetiska Ordet utifrån perspektivet att historien upprepar sig. Du är inte historicist. Det andra problemet är en oförmåga att tillämpa symboliska ord som har nedtecknats i Guds Ord genom Guds Ord. Början på alla dessa profetior identifierar slutet, och de identifierar alltid mycket mer än enbart historier som upprepar sig.

The Bible says we are a temple for the Holy Spirit and the body temple is made up of forty-six chromosomes. The scientists who study those forty-six chromosomes inform us that the twenty-three male chromosomes and the twenty-three female chromosomes are wrapped around a protein that is shaped as a cross.

Bibeln säger att vi är ett tempel för den Helige Ande, och kroppens tempel består av fyrtiosex kromosomer. De vetenskapsmän som studerar dessa fyrtiosex kromosomer upplyser oss om att de tjugotre manliga kromosomerna och de tjugotre kvinnliga kromosomerna är lindade kring ett protein som har formen av ett kors.

In Daniel twelve there are three connected time prophecies, the first is referencing the scattering of the power of the holy people, which represents the “seven times” of Leviticus twenty-six. The scattering of the power of the holy people that was fulfilled by them was twenty-five hundred and twenty years, yet in Daniel twelve it only references the last half of that period. It portrays Daniel as not understanding what was meant by the pronouncement.

I Daniel tolv finns tre sammanhängande tidsprofetior; den första hänvisar till den heliga folkets makts förskingring, vilket representerar de ”sju tiderna” i Tredje Mosebok tjugosex. Den heliga folkets makts förskingring, som uppfylldes genom dem, var tvåtusen femhundratjugo år, men i Daniel tolv hänvisas endast till den sista hälften av denna period. Det framställer Daniel som att han inte förstod vad som avsågs med tillkännagivandet.

> And I heard the man clothed in linen, which was upon the waters of the river, when he held up his right hand and his left hand unto heaven, and sware by him that liveth for ever that it shall be for a time, times, and an half; and when he shall have accomplished to scatter the power of the holy people, all these things shall be finished. And I heard, but I understood not: then said I, O my Lord, what shall be the end of these things? Daniel 12:7, 8.

> Och jag hörde mannen, klädd i linne, som stod över flodens vatten, när han lyfte sin högra hand och sin vänstra hand mot himlen och svor vid honom som lever i evighet att det skall vara för en tid, tider och en halv tid; och när han har fullbordat att krossa det heliga folkets makt, då skall allt detta fullbordas. Och jag hörde, men jag förstod det inte. Då sade jag: O min herre, vad skall slutet bli på detta? Daniel 12:7, 8.

Daniel twelve is illustrating the message that is unsealed at the time of the end, which was 1798. In the passage Daniel represents William Miller, the primary symbol of the wise in that history. Miller was first led to the twenty-five hundred and twenty year prophecy of Leviticus twenty-six, and in verses seven and eight he represents the wise who must reconcile the truth that the twenty-five hundred and twenty year scattering is most definitely identified as God’s scattering of His people.

Daniel tolv illustrerar det budskap som förseglas upp vid ändens tid, vilken var 1798. I avsnittet representerar Daniel William Miller, den främsta symbolen för de visa i den historien. Miller leddes först till den tvåtusen femhundratjugoåriga profetian i Tredje Mosebok tjugosex, och i vers sju och åtta representerar han de visa som måste sammanföra sanningen att den tvåtusen femhundratjugoåriga skingringen med all bestämdhet identifieras som Guds skingrande av sitt folk.

> And if ye will not yet for all this hearken unto me, then I will punish you seven times more for your sins. And I will break the pride of your power; and I will make your heaven as iron, and your earth as brass. Leviticus 26:18, 19.

> Och om ni inte ens då vill höra mig, trots allt detta, då skall jag tukta er sju gånger värre för era synder. Och jag skall bryta er makts stolthet; och jag skall göra er himmel som järn och er jord som koppar. 3 Moseboken 26:18, 19.

The “pride” of ancient Israel was when they were allowed to reject God as their king and choose a human king. Their pride, which precludes a fall (Proverbs 16:18) was their desire to be like all the idolatrous kingdoms around them. Removing first the northern kingdom and then the southern kingdom was the scattering of the power (king) in 723 BC and 677 BC respectively.

Det forntida Israels ”högmod” var att de tilläts förkasta Gud som sin konung och välja en mänsklig konung. Deras högmod, som förebådar ett fall (Ordspråksboken 16:18), var deras önskan att vara som alla de avgudadyrkande rikena omkring dem. Borttagandet först av det norra riket och sedan av det södra riket var skingringen av makten (kungen), år 723 f.Kr. respektive 677 f.Kr.

Miller represented the wise who understood the increase of knowledge that was unsealed in the previous verses of Daniel twelve, and in verses seven and eight he is represented as not understanding the connection of twelve hundred and sixty years with the twenty-five hundred and twenty years of the scattering of God’s people. Daniel is representing God’s people at the end of Adventism, as well as Miller at the beginning of Adventism. At the end of Adventism, the same dilemma exists, for as Adventism set aside Miller’s understanding of the “seven times” they were forced to only identify the twelve hundred and sixty years as the Dark Ages. The wise at the end had a similar problem to resolve as Daniel and Miller illustrate. Why is the terminology of Leviticus twenty-six employed to illustrate three and a half times instead of seven times?

Miller representerade de visa som förstod den ökning av kunskap som blev avförseglad i de föregående verserna i Daniel tolv, och i verserna sju och åtta framställs han som en som inte förstod sambandet mellan de tolvhundrasextio åren och de tvåtusenfemhundratjugo åren av förskingringen av Guds folk. Daniel representerar Guds folk vid adventismens slut, liksom han också representerar Miller vid adventismens början. Vid adventismens slut föreligger samma dilemma, ty när adventismen åsidosatte Millers förståelse av de ”sju tiderna” tvingades den att endast identifiera de tolvhundrasextio åren som den mörka tidsåldern. De visa vid slutet hade ett liknande problem att lösa, såsom Daniel och Miller illustrerar. Varför används terminologin i Tredje Mosebok tjugosex för att illustrera tre och en halv tid i stället för sju tider?

Miller never fully reconciled this dilemma, but in 1856 the last “new prophetic light” was presented in a series of six articles that were never concluded identifying the seven times as representing three and a half years of pagan Rome trampling down God’s literal Israel, followed by three and a half years of papal Rome trampling down spiritual Israel. Seven years later Adventism outright rejected all of the light of the seven times, preparing the dilemma for the wise at the time of the end in 1989, when, as described in Daniel eleven, verse forty, the countries representing the former Soviet Union were swept away by the papacy and the United States.

Miller försonade aldrig helt detta dilemma, men år 1856 framlades det sista ”nya profetiska ljuset” i en serie om sex artiklar som aldrig fullbordades, där de sju tiderna identifierades såsom representerande tre och ett halvt år då det hedniska Rom trampade ned Guds bokstavliga Israel, följt av tre och ett halvt år då det påvliga Rom trampade ned det andliga Israel. Sju år senare förkastade adventismen öppet allt ljus beträffande de sju tiderna och beredde därmed dilemmat för de visa vid ändens tid år 1989, då, såsom beskrivet i Daniel elva, vers fyrtio, de länder som representerade det forna Sovjetunionen sopades bort av påvedömet och Förenta staterna.

The first light given to Miller was rejected in 1863, and the last light on the subject was given by Hiram Edson in those six articles. Those articles were discontinued and seven years (times) later the power of modern Israel was set aside in order to imitate the idolatrous churches that had a few years before been correctly identified as the daughters of Babylon. The seven times of Leviticus twenty-six as a prophetic doctrine became the stone of stumbling, and the pride of ancient Israel as represented by their desire to have Saul rule over them as king was repeated. Jesus represents the end with the beginning.

Det första ljus som gavs åt Miller förkastades år 1863, och det sista ljuset i ämnet gavs av Hiram Edson i dessa sex artiklar. Dessa artiklar upphörde, och sju år (tider) senare sattes det moderna Israels makt åt sidan för att efterlikna de avgudadyrkande kyrkor som några år tidigare med rätta hade identifierats som Babylons döttrar. De sju tiderna i Tredje Moseboken tjugosex blev som profetisk lära en stötesten, och det forntida Israels stolthet, sådan den framställs i deras önskan att Saul skulle regera över dem som kung, upprepades. Jesus framställer slutet med början.

The book of Daniel also identifies a twelve hundred and ninety year prophecy along with a thirteen hundred and thirty-five year prophecy that both begin at the taking away of “the daily” in 508. The taking away of “the daily” represents the removal of pagan Rome’s resistance to the rise of the papal power in 538. There was a thirty-year transition period before the papal power was placed upon the throne of the earth in 538, then the remaining twelve hundred and sixty years ends in 1798. The thirty years of transition from one kingdom to the next identifies the final years of papal rule that lead to the sixth kingdom of Bible prophecy being placed on the throne of the earth in 1798. The beginning of the twelve hundred and ninety year prophecy identifies a transition from one kingdom of Bible prophecy unto the next kingdom of Bible prophecy, as does the ending of that prophecy.

Daniels bok identifierar också en profetia om ett tusen två hundra nittio år tillsammans med en profetia om ett tusen tre hundra trettiofem år, vilka båda börjar med avlägsnandet av ”det dagliga” år 508. Avlägsnandet av ”det dagliga” representerar undanröjandet av det hedniska Roms motstånd mot den påvliga maktens uppstigande år 538. Det föregicks av en trettioårig övergångsperiod innan den påvliga makten sattes på jordens tron år 538; därefter avslutas de återstående ett tusen två hundra sextio åren år 1798. De trettio övergångsåren från det ena riket till det nästa identifierar de sista åren av påvligt styre, vilka leder fram till att det sjätte riket i Bibelns profetia sätts på jordens tron år 1798. Början av profetian om ett tusen två hundra nittio år identifierar en övergång från ett rike i Bibelns profetia till nästa rike i Bibelns profetia, liksom också slutet av den profetian.

The thirteen hundred and thirty-five year prophecy that began at the removal of “the daily” in 508 ends in 1843.

Den trettonhundratrettiofemåriga profetian, som börjar vid avlägsnandet av ”det dagliga” år 508, slutar år 1843.

> And from the time that the daily sacrifice shall be taken away, and the abomination that maketh desolate set up, there shall be a thousand two hundred and ninety days. Blessed is he that waiteth, and cometh to the thousand three hundred and five and thirty days. Daniel 12:11, 12.

> Och från den tid då det dagliga offret skall avskaffas och förödelsens styggelse ställas upp, skall det gå ett tusen två hundra nittio dagar. Salig är den som håller ut och når fram till ett tusen tre hundra trettiofem dagar. Daniel 12:11, 12.

The prophecy of thirteen hundred and thirty-five years ended in 1843, and Daniel says those that “waited” when that prophecy would be fulfilled would be blessed. Sister White says it this way.

Profetian om ettusen trehundra trettiofem år slutade år 1843, och Daniel säger att de som ”väntade” när den profetian skulle uppfyllas skulle vara välsignade. Syster White uttrycker det så här.

> “Blessed are the eyes which saw the things that were seen in 1843 and 1844.

> ”Saliga är de ögon som såg det som sågs 1843 och 1844.

> “The message was given. And there should be no delay in repeating the message, for the signs of the times are fulfilling; the closing work must be done. A great work will be done in a short time. A message will soon be given by God’s appointment that will swell into a loud cry. Then Daniel will stand in his lot, to give his testimony.” Manuscript Releases, volume 21, 437.

> ”Budskapet har blivit givet. Och det bör inte dröja med att upprepa budskapet, ty tidens tecken går i uppfyllelse; avslutningsverket måste utföras. Ett stort verk kommer att utföras på kort tid. Ett budskap kommer snart att ges genom Guds förordnande, och det kommer att växa till ett högt rop. Då skall Daniel träda fram i sin lott för att avlägga sitt vittnesbörd.” Manuscript Releases, volym 21, 437.

Therefore, the beginning of the thirteen hundred and thirty-five year prophecy identifies a transition from the religion of paganism unto the religion of papalism, thus identifying a transition from Protestantism unto Millerite Protestantism.

Därför utmärker början av profetian om de ett tusen tre hundra trettiofem åren en övergång från hedendomens religion till påvedömets religion och därmed en övergång från protestantismen till den milleritiska protestantismen.

Those Adventists that reject the foundational truths of Adventism, reject all the time prophecies the Millerites presented, even the twenty-three hundred years of Daniel 8:14. They may very well deny this fact, but it can be logically shown that this fact is true, but my point now is different, so I will leave that off for now as we attempt to bring this article to a conclusion.

De adventister som förkastar adventismens grundläggande sanningar förkastar alla de tidsprofetior som milleriterna framlade, även de tvåtusen trehundra åren i Daniel 8:14. De må mycket väl förneka detta faktum, men det kan logiskt påvisas att detta faktum är sant; dock är min poäng nu en annan, så jag lämnar detta därhän för tillfället medan vi söker föra denna artikel till ett avslut.

The scattering of the “glorious land” of Judah in 677 BC represents the trampling down of the “host” in Daniel 8:13, 14, and points to the establishment of the modern glorious land, the United States. The twenty-three hundred years of the same verses began in 457 BC, and represents the trampling down of the “sanctuary.”

Förskingringen av Judas ”härliga land” år 677 f.Kr. representerar nedtrampandet av ”hären” i Daniel 8:13, 14 och pekar på upprättandet av det moderna härliga landet, Förenta staterna. De tvåtusentrehundra åren i samma verser började år 457 f.Kr. och representerar nedtrampandet av ”helgedomen.”

> Then I heard one saint speaking, and another saint said unto that certain saint which spake, How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot? And he said unto me, Unto two thousand and three hundred days; then shall the sanctuary be cleansed. Daniel 8:13, 14.

> Sedan hörde jag en helig tala, och en annan helig sade till den som talade: Hur lång tid avser synen om det dagliga offret och den ödeläggande överträdelsen, som utlämnar både helgedomen och härskaran till att trampas ner? Och han sade till mig: Intill tvåtusen trehundra dagar; därefter skall helgedomen renas. Daniel 8:13, 14.

677 BC and 457 BC are dates connected by the relationship of God’s people and God’s sanctuary. God brought both the host and the sanctuary back together at the same time on October 22, 1844. The two hundred and twenty years between 677 BC and 457 BC symbolize a period when God establishes a waymark representing an increase of light. On October 22, 1844 the light of the third angel arrived, the light of the sanctuary began to shine and a host was there to proclaim the light.

677 f.Kr. och 457 f.Kr. är årtal som förbinds genom relationen mellan Guds folk och Guds helgedom. Gud förde både hären och helgedomen tillbaka tillsammans vid samma tidpunkt den 22 oktober 1844. De två hundra tjugo åren mellan 677 f.Kr. och 457 f.Kr. symboliserar en period då Gud upprättar ett vägmärke som representerar ett tilltagande ljus. Den 22 oktober 1844 anlände den tredje ängelns ljus, helgedomens ljus började lysa, och en här var där för att förkunna ljuset.

In the prophetic line which identifies the three-fold warfare that Satan and Christ engaged in, the King James Bible of 1611 was produced. Exactly two hundred and twenty years later in 1831, William Miller published his message for the first time:

I den profetiska linje som identifierar den trefaldiga strid i vilken Satan och Kristus var engagerade, framställdes King James-Bibeln av år 1611. Exakt tvåhundratjugo år senare, år 1831, offentliggjorde William Miller sitt budskap för första gången:

> “For nine years William Miller was convinced that he ought to give his message to the churches; but he waited, hoping that some recognized authority would proclaim the glad news of a soon-coming Saviour. In thus waiting, he but proved the truth of the message; there was a name that they lived, but they were fast dying. In 1831 Miller gave his first discourse on the prophecies.” Steven Haskell, The Seer of Patmos, 77.

> ”Under nio år var William Miller övertygad om att han borde framföra sitt budskap till församlingarna; men han väntade i hopp om att någon erkänd auktoritet skulle förkunna de glada nyheterna om en snart återkommande Frälsare. Genom att så vänta bekräftade han endast budskapets sanning; de hade ett namn om att de levde, men de höll snabbt på att dö. År 1831 höll Miller sitt första föredrag över profetiorna.” Steven Haskell, The Seer of Patmos, 77.

God protected the sacred and correct original texts used to produce the Bible. He then produced His Bible in 1611. He then raised up a messenger that would employ the rules located, derived and established within the Bible to produce the message of the first angel. In 1831, Miller’s message was formalized as was the message in Christ’s history formalized by John the Baptist, as the message has been formalized in every reformatory movement. The message of Miller, the first angel’s message announcing the opening of the judgment is directly upheld by the application of the prophetic time period of two hundred and twenty years. It was the message of warning at the beginning of the sixth kingdom of Bible prophecy—the United States.

Gud bevarade de heliga och korrekta originaltexter som användes för att framställa Bibeln. Därefter framställde han sin Bibel år 1611. Han uppväckte sedan en budbärare som skulle använda de regler som återfinns i, härleds ur och fastställs inom Bibeln för att frambringa den förste ängelns budskap. År 1831 formaliserades Millers budskap, liksom budskapet i Kristi historia formaliserades genom Johannes Döparen, såsom budskapet har formaliserats i varje reformatorisk rörelse. Millers budskap, den förste ängelns budskap som förkunnar att domen inleds, upprätthålls direkt genom tillämpningen av den profetiska tidsperioden om två hundra tjugo år. Det var varningsbudskapet vid början av det sjätte riket i Bibelns profetia — Förenta staterna.

In 1996, the ministry of Future for America began, and the message of the third angel that had been unsealed in 1989, the message identifying the healing of the deadly wound of the papacy and the soon coming Sunday law was published in a magazine titled, The Time of the End. The message at the end of Adventism had been formalized just as the message at the beginning had been formalized. In the beginning the message was hung upon time and represented a further development of the truths contained within God’s Word. In 1996, two hundred and twenty years after the birth of the United States in 1776, the message at the end of Adventism was formalized and represented a further development of the three angels’ messages.

År 1996 började Future for Americas tjänst, och den tredje ängelns budskap, som hade blivit upplåst 1989, det budskap som identifierade läkandet av påvedömets dödliga sår och den snart kommande söndagslagen, publicerades i en tidskrift med titeln The Time of the End. Budskapet vid adventismens slut hade formaliserats, alldeles såsom budskapet vid början hade formaliserats. I början var budskapet förankrat i tid och representerade en vidare utveckling av de sanningar som finns i Guds Ord. År 1996, två hundra tjugo år efter Förenta staternas födelse år 1776, formaliserades budskapet vid adventismens slut och representerade en vidare utveckling av de tre änglarnas budskap.

As we address the parallel history of the Republican horn and the Protestant horn in the history of the sixth kingdom of Bible prophecy it must be understood who the Protestant horn is and who it is not.

När vi behandlar den parallella historien om det republikanska hornet och det protestantiska hornet i historien om det sjätte riket i Bibelns profetia, måste det vara klart vem det protestantiska hornet är och vem det inte är.

> Study to show thyself approved unto God, a workman that needeth not to be ashamed, rightly dividing the word of truth. But shun profane and vain babblings: for they will increase unto more ungodliness. 2 Timothy 2:15, 16.

> Bemöda dig om att stå godkänd inför Gud, såsom en arbetare som inte behöver blygas, och som rätt delar sanningens ord. Men undvik oheligt och tomt prat, ty det leder allt längre in i ogudaktighet. 2 Timoteus 2:15, 16.

Back to Articles