Article

# The Book of Daniel - Number Eighty

Daniels bok – Nummer åttio

The End and Beginning of Visions: Ellen White’s Last Open Vision in 1884 and Its Significance

Slutet och början på synerna: Ellen Whites sista öppna syn år 1884 och dess betydelse

Author

Jeff Pippenger

Published

February 13, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

In 1884, Ellen White had her last open vision. It was given in Portland, Oregon. Her first open vision was given in 1844, in Portland, Maine. Jesus always illustrates the end of a thing, with the beginning of a thing.

År 1884 hade Ellen White sin sista öppna syn. Den gavs i Portland, Oregon. Hennes första öppna syn gavs år 1844 i Portland, Maine. Jesus illustrerar alltid slutet på en sak genom dess början.

> “It was not long after the passing of the time, in 1844, that my first vision was given me. I was visiting Mrs. Haines at Portland, a dear sister in Christ, whose heart was knit with mine; five of us, all women, were kneeling quietly at the family altar. While we were praying, the power of God came upon me as I had never felt it before.

> ”Det dröjde inte länge efter tidens förbigång, år 1844, förrän min första syn gavs åt mig. Jag besökte fru Haines i Portland, en kär syster i Kristus, vars hjärta var förenat med mitt; vi var fem, alla kvinnor, som stilla knäböjde vid familjealtaret. Medan vi bad kom Guds kraft över mig, såsom jag aldrig förut hade känt den.

> “I seemed to be surrounded with light, and to be rising higher and higher from the earth. I turned to look for the advent people in the world, but could not find them, when a voice said to me, ‘Look again, and look a little higher.’ At this, I raised my eyes, and saw a straight and narrow path, cast up high above the world. On this path the advent people were traveling to the city which was at the farther end of the path. They had a bright light set up behind them at the beginning of the path, which an angel told me was the ‘midnight cry.’ [SEE MATTHEW 25:6.] This light shone all along the path, and gave light for their feet, so that they might not stumble.

> ”Det tycktes mig vara omgivet av ljus, och jag tycktes stiga allt högre och högre upp från jorden. Jag vände mig om för att söka efter adventfolket i världen, men kunde inte finna dem, då en röst sade till mig: ’Se igen, och se litet högre upp.’ Då lyfte jag blicken och såg en rak och smal stig, högt uppkastad över världen. På denna stig färdades adventfolket mot staden som låg vid stigens bortre ände. Bakom dem, vid stigens början, var ett klart ljus uppsatt, och en ängel sade mig att detta var ’midnattsropet’. [SE MATTEUS 25:6.] Detta ljus lyste längs hela stigen och gav ljus åt deras fötter, så att de inte skulle snava.

> “If they kept their eyes fixed on Jesus, who was just before them, leading them to the city, they were safe. But soon some grew weary, and said the city was a great way off, and they expected to have entered it before. Then Jesus would encourage them by raising His glorious right arm, and from His arm came a light which waved over the advent band, and they shouted ‘Alleluia!’ Others rashly denied the light behind them, and said that it was not God that had led them out so far. The light behind them went out, leaving their feet in perfect darkness, and they stumbled and lost sight of the mark and of Jesus, and fell off the path down into the dark and wicked world below.” Christian Experience and Teachings of Ellen G. White, 57.

> ”Om de höll sina ögon fästa på Jesus, som var strax framför dem och ledde dem till staden, var de trygga. Men snart blev några trötta och sade att det ännu var långt kvar till staden, och de hade väntat sig att redan ha kommit in i den. Då brukade Jesus uppmuntra dem genom att höja sin härliga högra arm, och från hans arm utgick ett ljus som svepte över adventskarans led, och de ropade: ’Halleluja!’ Andra förnekade förhastat ljuset bakom dem och sade att det inte var Gud som hade lett dem så långt. Ljuset bakom dem slocknade, så att deras fötter lämnades i fullständigt mörker, och de snavade och förlorade målet och Jesus ur sikte och föll av stigen ned i den mörka och ogudaktiga världen där nere.” Christian Experience and Teachings of Ellen G. White, 57.

In the six-volume biography of Ellen White, written by her grandson Arthur L. White, he records a statement given by John Loughborough at the 1893 General Conference Session.

I den sex band långa biografin över Ellen White, skriven av hennes sonson Arthur L. White, återger han ett uttalande som John Loughborough framförde vid Generalkonferensens möte år 1893.

> “Loughborough, in giving an address at the General Conference session nine years later, stated: “I have seen Sister White in vision about fifty times. The first time was about forty years ago. . . . Her last open vision was in 1884, on the campground at Portland, Oregon.” Ellen White Biography, volume 3, 256.

> ”Loughborough sade, när han höll ett anförande vid Generalkonferensens möte nio år senare: ”Jag har sett syster White i syn omkring femtio gånger. Första gången var för omkring fyrtio år sedan … Hennes sista öppna syn var 1884, på lägermötesplatsen i Portland, Oregon.” Ellen White Biography, volym 3, 256.

She was still to have dreams and visions after 1884, but the visions that occurred in public ended exactly forty years after they began, and the beginning and ending open visions both occurred in cities named Portland. The first city on the east coast of the United States, the last city was on the west coast. Some might wish to argue that this fact means nothing more than human coincidence, and others might argue that the purpose for open visions had been fulfilled, so the Lord ended them after forty years.

Hon skulle fortfarande få drömmar och syner efter 1884, men de syner som inträffade offentligt upphörde exakt fyrtio år efter att de hade börjat, och både den första och den sista öppna synen ägde rum i städer med namnet Portland. Den första staden låg på Förenta staternas östkust, den sista staden låg på västkusten. Somliga kanske vill hävda att detta faktum inte betyder något mer än en mänsklig tillfällighet, och andra kanske skulle hävda att syftet med öppna syner hade uppfyllts, så Herren lät dem upphöra efter fyrtio år.

The actual reason is due to the increasing disobedience and rebellion against the gift of prophecy that had been given to the Millerite movement.

Den verkliga orsaken är den tilltagande olydnaden och upproriskheten mot den profetians gåva som hade givits åt den milleritiska rörelsen.

> “After I came to Oakland I was weighted down with a sense of the condition of things at Battle Creek, and I, weak, powerless to help you. I knew that the leaven of unbelief was at work. Those who disregarded the plain injunctions of God’s word were disregarding the testimonies which urged them to give heed to that word. While visiting Healdsburg last winter, I was much in prayer and burdened with anxiety and grief. But the Lord swept back the darkness at one time while I was in prayer, and a great light filled the room. An angel of God was by my side, and I seemed to be in Battle Creek. I was in your councils; I heard words uttered, I saw and heard things that, if God willed, I wish could be forever blotted from my memory. My soul was so wounded I knew not what to do or what to say. Some things I cannot mention. I was bidden to let no one know in regard to this, for much was yet to be developed.

> ”Efter det att jag kom till Oakland var jag nedtyngd av en känsla av tillståndet i Battle Creek, och jag var svag, maktlös att hjälpa er. Jag visste att otrons surdeg var verksam. De som åsidosatte Guds ords klara befallningar åsidosatte också vittnesbörden, vilka manade dem att ge akt på det ordet. Medan jag förra vintern besökte Healdsburg var jag mycket i bön och tyngd av ängslan och sorg. Men Herren drev vid ett tillfälle tillbaka mörkret medan jag var i bön, och ett stort ljus fyllde rummet. En Guds ängel stod vid min sida, och det tycktes mig som om jag var i Battle Creek. Jag var i era rådslag; jag hörde ord uttalas, jag såg och hörde sådant som, om Gud så ville, jag önskar kunde utplånas ur mitt minne för evigt. Min själ blev så sårad att jag inte visste vad jag skulle göra eller säga. Vissa saker kan jag inte nämna. Jag blev tillsagd att inte låta någon få veta något om detta, ty mycket återstod ännu att bli uppenbarat.

> “I was told to gather up the light that had been given me and let its rays shine forth to God’s people. I have been doing this in articles in the papers. I arose at three o’clock nearly every morning for months and gathered the different items written after the last two testimonies were given me in Battle Creek. I wrote out these matters and hurried them on to you; but I had neglected to take proper care of myself, and the result was that I sank under the burden; my writings were not all finished to reach you at the General Conference.

> ”Jag blev tillsagd att samla det ljus som hade givits mig och låta dess strålar lysa fram för Guds folk. Detta har jag gjort genom artiklar i tidningarna. Under månader steg jag upp klockan tre nästan varje morgon och samlade de olika ämnen som hade skrivits ned sedan de två senaste vittnesbörden gavs mig i Battle Creek. Jag skrev ned dessa ting och skyndade att sända dem till er; men jag hade försummat att ta rätt vård om mig själv, och följden blev att jag dukade under under bördan; mina skrifter blev inte alla färdiga för att nå er vid Generalkonferensen.

> “Again, while in prayer, the Lord revealed Himself. I was once more in Battle Creek. I was in many houses and heard your words around your tables. The particulars I have no liberty now to relate. I hope never to be called to mention them. I had also several most striking dreams.

> ”Åter, medan jag var i bön, uppenbarade Herren sig. Jag var återigen i Battle Creek. Jag befann mig i många hus och hörde era ord kring era bord. Enskildheterna har jag nu ingen frihet att återge. Jag hoppas att aldrig bli kallad att nämna dem. Jag hade också flera högst slående drömmar.

> “What voice will you acknowledge as the voice of God? What power has the Lord in reserve to correct your errors and show you your course as it is? What power to work in the church? If you refuse to believe until every shadow of uncertainty and every possibility of doubt is removed you will never believe. The doubt that demands perfect knowledge will never yield to faith. Faith rests upon evidence, not demonstration. The Lord requires us to obey the voice of duty, when there are other voices all around us urging us to pursue an opposite course. It requires earnest attention from us to distinguish the voice which speaks from God. We must resist and conquer inclination, and obey the voice of conscience without parleying or compromise, lest its promptings cease and will and impulse control. The word of the Lord comes to us all who have not resisted His Spirit by determining not to hear and obey. This voice is heard in warnings, in counsels, in reproof. It is the Lord’s message of light to His people. If we wait for louder calls or better opportunities, the light may be withdrawn, and we left in darkness.” Testimonies, volume 5, 68.

> ”Vilken röst vill ni erkänna som Guds röst? Vilken kraft har Herren i beredskap för att rätta era fel och visa er er väg sådan den är? Vilken kraft att verka i församlingen? Om ni vägrar att tro förrän varje skugga av ovisshet och varje möjlighet till tvivel är undanröjd, kommer ni aldrig att tro. Det tvivel som kräver fullkomlig kunskap kommer aldrig att ge vika för tron. Tron vilar på bevisning, inte på demonstration. Herren kräver att vi lyder pliktens röst, när det runt omkring oss finns andra röster som manar oss att följa en motsatt väg. Det kräver allvarlig uppmärksamhet från vår sida för att urskilja den röst som talar från Gud. Vi måste stå emot och övervinna böjelsen och lyda samvetets röst utan förhandling eller kompromiss, så att dess maningar inte upphör och vilja och impuls tar herraväldet. Herrens ord kommer till oss alla som inte har stått emot hans Ande genom att besluta oss för att inte höra och lyda. Denna röst hörs i varningar, i råd, i tillrättavisningar. Den är Herrens ljusbudskap till sitt folk. Om vi väntar på starkare kallelser eller bättre tillfällen, kan ljuset dras tillbaka, och vi lämnas i mörker.” Testimonies, band 5, s. 68.

Sister White identified that if continued rebellion against her ministry as the prophetess was manifested that the “light may be withdrawn, and” Laodicean Adventism would be “left in darkness.” In 1915, the light was withdrawn. God was and is fully capable of raising up a prophet or prophetess whenever He chooses to do so. He raised up Elisha to follow Elijah, but there was no living prophet raised up after 1915, for the Lord had “withdrawn the light.”

Syster White klargjorde att om fortsatt uppror mot hennes tjänst som profetissa kom till uttryck, kunde ”ljuset dras tillbaka”, och den laodiceiska adventismen skulle ”lämnas i mörker”. År 1915 drogs ljuset tillbaka. Gud var då liksom nu fullt förmögen att uppväcka en profet eller profetissa närhelst Han väljer att göra det. Han uppväckte Elisha att följa efter Elia, men ingen levande profet uppväcktes efter 1915, ty Herren hade ”dragit tillbaka ljuset”.

When it comes to the dreams and visions of Sister White, there were three periods. The first period of forty years, where visions would occur in public, for purposes that were associated with establishing the gift within the minds of those who were in attendance when the visions occurred. Then from 1884, until her death in 1915, visions and dreams were given that were still for the edification of God’s people, but they were given in private. The third period began in 1915, and provided the evidence that Laodicean Adventism was in the darkness of apostasy.

När det gäller syster Whites drömmar och syner fanns det tre perioder. Den första perioden omfattade fyrtio år, då syner inträffade offentligt, för ändamål som hade att göra med att befästa gåvan i sinnena hos dem som var närvarande när synerna inträffade. Från 1884 och fram till hennes död 1915 gavs sedan syner och drömmar som fortfarande var till uppbyggelse för Guds folk, men de gavs i enskildhet. Den tredje perioden började 1915 och gav beviset för att det laodiceiska adventismen befann sig i avfallets mörker.

Ancient Israel illustrates modern Israel and in the period of full blown rebellion represented by Eli and his two sons, Hophni and Phineas, there was “no open vision.” The reason was their gross disobedience and rebellion. God does not change.

Det forntida Israel illustrerar det moderna Israel, och under den period av fullt utvecklat uppror som representeras av Eli och hans två söner, Hofni och Pinehas, fanns ”ingen öppen syn”. Orsaken var deras grova olydnad och upproriskhet. Gud förändras inte.

> “Another warning was to be given to Eli’s house. God could not communicate with the high priest and his sons; their sins, like a thick cloud, had shut out the presence of His Holy Spirit. But in the midst of evil the child Samuel remained true to Heaven, and the message of condemnation to the house of Eli was Samuel’s commission as a prophet of the Most High.

> ”Ytterligare en varning skulle ges till Elis hus. Gud kunde inte stå i förbindelse med översteprästen och hans söner; deras synder hade, likt ett tjockt moln, avskärmat hans helige Andes närvaro. Men mitt i ondskan förblev barnet Samuel troget mot himlen, och budskapet om fördömelse över Elis hus var Samuels kallelse som den Högstes profet.

> “‘The word of the Lord was precious in those days; there was no open vision. And it came to pass at that time, when Eli was laid down in his place, and his eyes began to wax dim, that he could not see; and ere the lamp of God went out in the temple of the Lord, where the ark of God was, and Samuel was laid down to sleep; that the Lord called Samuel.’ Supposing the voice to be that of Eli, the child hastened to the bedside of the priest, saying, ‘Here am I; for thou calledst me.’ The answer was, ‘I called not, my son; lie down again.’ Three times Samuel was called, and thrice he responded in like manner. And then Eli was convinced that the mysterious call was the voice of God. The Lord had passed by His chosen servant, the man of hoary hairs, to commune with a child. This in itself was a bitter yet deserved rebuke to Eli and his house.” Patriarchs and Prophets, 581.

> ”HERRENS ord var sällsynt i de dagarna; ingen öppen syn fanns. Och det skedde vid den tiden, när Eli låg på sin plats, och hans ögon hade börjat bli skumma, så att han inte kunde se; och innan Guds lampa slocknade i HERRENS tempel, där Guds ark var, och Samuel hade lagt sig för att sova, att HERREN kallade på Samuel.” Eftersom barnet antog att rösten var Elis, skyndade han till prästens bädd och sade: ”Här är jag; du ropade på mig.” Svaret blev: ”Jag ropade inte, min son; gå och lägg dig igen.” Tre gånger kallades Samuel, och tre gånger svarade han på samma sätt. Då blev Eli övertygad om att den hemlighetsfulla kallelsen var Guds röst. Herren hade gått förbi sin utvalde tjänare, den vithårige mannen, för att tala med ett barn. Detta var i sig självt en bitter men välförtjänt tillrättavisning för Eli och hans hus.” Patriarker och profeter, 581.

In the apostasy of Eli’s house there was no open vision, for the Word of the Lord was “precious” in those days. The Hebrew word translated as “precious” means “rare”. From 1844 until 1884, there were “open visions,” given to Laodicean Adventism. It was first established in the history of the Philadelphian Millerite movement, and in 1856 it began to identify that the Philadelphian movement had transitioned unto the Laodicean movement, but the open visions continued, for God is longsuffering and merciful.

I avfallet i Elis hus fanns ingen öppen syn, ty Herrens ord var ”sällsynt” i de dagarna. Det hebreiska ord som översatts med ”sällsynt” betyder ”ovanligt”. Från 1844 till 1884 gavs ”öppna syner” åt den laodiceiska adventismen. Detta fastställdes först i den filadelfiska milleritrörelsens historia, och år 1856 började man urskilja att den filadelfiska rörelsen hade övergått i den laodiceiska rörelsen, men de öppna synerna fortsatte, ty Gud är långmodig och barmhärtig.

Then in 1863, rebellion against the foundational truths began, but the “open visions” continued until 1884. Then a change occurred. In Ezekiel chapter eight, the four abominations are portrayed as escalating in nature. 1884, represents the near conclusion of the first generation and the beginning of the second generation. Advent history documents that in 1881, and then again in 1882, two significant growths in rebellion occurred.

Sedan, år 1863, började upproret mot de grundläggande sanningarna, men de ”öppna synerna” fortsatte fram till 1884. Därefter inträffade en förändring. I Hesekiel kapitel åtta framställs de fyra styggelserna såsom tilltagande till sin karaktär. År 1884 representerar det nära avslutandet av den första generationen och början av den andra generationen. Adventhistorien dokumenterar att år 1881, och därefter åter år 1882, inträffade två betydelsefulla tillväxter i upproret.

In 1881, the General Conference President (George Butler), wrote and placed a series of articles in the Review and Herald, in which he argued that some portions of the Bible were more inspired than other portions, and by the conclusion of his articles he actually identified some portions of the Bible that were not inspired. Following that in 1882, Uriah Smith, a leader of the publishing work, and at that time the leader of the educational work also, began to teach that when Sister White was shown future predictions or past sacred history, her words were inspired, but he argued, when she identified the personal failings of church members, then it was simply her human opinion.

År 1881 skrev Generalkonferensens president (George Butler) och publicerade en serie artiklar i Review and Herald, i vilka han hävdade att vissa delar av Bibeln var mer inspirerade än andra delar, och vid slutet av sina artiklar identifierade han faktiskt vissa delar av Bibeln som inte var inspirerade. Därefter, år 1882, började Uriah Smith, en ledare för förlagsarbetet och vid den tiden även ledare för utbildningsarbetet, att lära att när syster White visades framtida förutsägelser eller den heliga historien från det förflutna, var hennes ord inspirerade, men han hävdade att när hon påpekade församlingsmedlemmars personliga brister, då var det endast hennes mänskliga åsikt.

In 1881 an open attack against the authority of the King James Bible was waged by Satan, through the medium of the president of the church, and then in the following year the leader of the educational and publishing work waged a similar attack upon the authority of the Spirit of Prophecy. From 1884, the testimony is that in those days there was no open vision. From 1863 unto 1881, the rebellion had escalated to include the Bible and Spirit of Prophecy, and no longer simply represented the rejection of the foundations.

År 1881 förde Satan, genom kyrkans president, en öppen attack mot auktoriteten hos King James Bible, och året därpå förde ledaren för utbildnings- och förlagsverket en liknande attack mot auktoriteten hos Profetians Ande. Från 1884 är vittnesbördet att det i dessa dagar inte fanns någon öppen syn. Från 1863 till 1881 hade upproret trappats upp till att omfatta Bibeln och Profetians Ande och representerade inte längre endast ett förkastande av grundvalarna.

The four abominations that are represented in Ezekiel chapter eight, are accomplished by the ancient men, which represents the leadership of Jerusalem, which began as a legal church entity as Laodicean Adventism in 1863. At that point in time an article was published in the Review and Herald, that some historians assign to the authorship of James White, though the documentation of the article actually points more to Uriah Smith as the actual author. Be that as it may, the curse against rebuilding Jericho was clearly fulfilled by James White, and Uriah Smith was the person who created the counterfeit 1863 chart. By 1881, the president of the General Conference was placing articles in the Review and Herald, that argued against the full authority of the Bible, and then in the following year Uriah Smith began an attack against the authority of the Spirit of Prophecy.

De fyra styggelser som framställs i Hesekiel kapitel åtta fullbordas av de äldste männen, vilka representerar Jerusalems ledarskap, vilket började som en laglig kyrkoorganisation i form av laodiceisk adventism år 1863. Vid den tidpunkten publicerades en artikel i Review and Herald, som vissa historiker tillskriver James White, även om dokumentationen kring artikeln i själva verket i högre grad pekar på Uriah Smith som den verklige författaren. Hur det än må vara med den saken, blev förbannelsen mot återuppbyggandet av Jeriko tydligt uppfylld genom James White, och Uriah Smith var den person som skapade den förfalskade 1863 års karta. År 1881 införde Generalkonferensens president artiklar i Review and Herald som argumenterade mot Bibelns fulla auktoritet, och året därpå inledde Uriah Smith ett angrepp mot Profetians Andens auktoritet.

The ancient men that were supposed to be the guardians were leading out in an open attack that began with an attack upon the foundational truths represented in Miller’s dream and illustrated upon Habakkuk’s two tables. From there they began to attack the two witnesses of the Bible and the Spirit of Prophecy. In the same period of time (early 1880’s), the leader of the health work, John H. Kellogg, began to introduce the spiritualism of pantheism to the leadership of the church. In 1881, James White was laid to rest, and Sister White was in the midst of an escalating rebellion of the leadership of the educational, health and political structure of the church.

De gamla män som skulle vara väktarna gick i spetsen för ett öppet angrepp som började med ett angrepp på de grundläggande sanningar som framställs i Millers dröm och illustreras på Habackuks två tavlor. Därifrån började de angripa Bibelns och Profetians Andes två vittnen. Under samma tidsperiod (tidigt 1880-tal) började ledaren för hälsoverket, John H. Kellogg, att introducera panteismens spiritualism för kyrkans ledarskap. År 1881 lades James White till vila, och syster White befann sig mitt i ett tilltagande uppror från ledarskapet inom kyrkans utbildnings-, hälso- och politiska struktur.

The message that had arrived in 1856, which was the increased light of the “seven times,” and also the message to Laodicea, had been rejected, and the Lord intended to repeat that very message at the General Conference in Minneapolis in 1888, through the message presented by Elders Jones and Waggoner. Their message was not a new message, and when those who resisted their message were addressed by Sister White she identified that the rebels believed that their resistance of the message of Jones and Waggoner represented their responsibility to defend the old landmarks, which are also the old foundations. Their rebellion revealed that by 1888, they no longer understood what the foundations were, which is that the foundational truths represent the righteousness of Christ. In the context of the landmarks and William Miller’s rules she stated:

Det budskap som hade anlänt år 1856, vilket var det ökade ljuset över de ”sju tiderna”, och även budskapet till Laodicea, hade blivit förkastat, och Herren avsåg att upprepa just detta budskap vid Generalkonferensen i Minneapolis år 1888, genom det budskap som framlades av äldsterna Jones och Waggoner. Deras budskap var inte något nytt budskap, och när de som motsatte sig deras budskap tilltalades av syster White identifierade hon att rebellerna menade att deras motstånd mot Jones’ och Waggoners budskap utgjorde deras ansvar att försvara de gamla landmärkena, som också är de gamla grundvalarna. Deras uppror uppenbarade att de år 1888 inte längre förstod vad grundvalarna var, nämligen att de grundläggande sanningarna representerar Kristi rättfärdighet. I sammanhanget av landmärkena och William Millers regler sade hon:

> “We should know for ourselves what constitutes Christianity, what is truth, what is the faith that we have received, what are the Bible rules—the rules given us from the highest authority. There are many who believe without a reason on which to base their faith, without sufficient evidence as to the truth of the matter. If an idea is presented that harmonizes with their own preconceived opinions, they are all ready to accept it. They do not reason from cause to effect, their faith has no genuine foundation, and in the time of trial they will find that they have built upon the sand.

> Vi bör själva veta vad som utgör kristendom, vad som är sanning, vad den tro är som vi har mottagit, vad Bibelns regler är — de regler som har givits oss från den högsta auktoriteten. Det finns många som tror utan ett skäl på vilket de kan grunda sin tro, utan tillräckliga bevis beträffande sakens sanning. Om en tanke framförs som överensstämmer med deras egna förutfattade meningar, är de genast beredda att ta emot den. De resonerar inte från orsak till verkan; deras tro har ingen verklig grund, och i prövningens stund kommer de att finna att de har byggt på sanden.

> “He who rests satisfied with his own present imperfect knowledge of the Scriptures, thinking this sufficient for his salvation, is resting in a fatal deception. There are many who are not thoroughly furnished with Scriptural arguments, that they may be able to discern error, and condemn all the tradition and superstition that has been palmed off as truth. Satan has introduced his own ideas into the worship of God, that he might corrupt the simplicity of the gospel of Christ. A large number who claim to believe the present truth, know not what constitutes the faith that was once delivered to the saints—Christ in you the hope of glory. They think they are defending the old landmarks, but they are lukewarm and indifferent. They know not what it is to weave into their experience and to possess the real virtue of love and faith. They are not close Bible students, but are lazy and inattentive. When differences of opinion arise upon the passages of Scripture, these who have not studied to a purpose and are not decided as to what they believe, fall away from the truth. We ought to impress upon all the necessity of inquiring diligently into divine truth, that they may know that they do know what is truth. Some claim much knowledge, and feel satisfied with their condition, when they have no more zeal for the work, no more ardent love for God, and for souls for whom Christ died, than if they had never known God. They do not read the Bible [in order] to appropriate the marrow and fatness to their own souls. They do not feel that it is the voice of God speaking to them. But, if we would understand the way of salvation, if we would see the beams of the Sun of righteousness, we must study the Scriptures for a purpose, for the promises and prophecies of the Bible shed clear beams of glory upon the divine plan of redemption, which grand truths are not clearly comprehended.” The 1888 Materials, 403.

> ”Den som nöjer sig med sin egen nuvarande ofullkomliga kunskap om Skrifterna och menar att denna är tillräcklig för hans frälsning, vilar i ett ödesdigert självbedrägeri. Det finns många som inte är fullständigt rustade med bibliska argument, så att de kan urskilja villfarelse och fördöma all den tradition och vidskepelse som har utgivits för att vara sanning. Satan har infört sina egna föreställningar i tillbedjan av Gud, för att han må fördärva enkelheten i Kristi evangelium. Ett stort antal som gör anspråk på att tro den närvarande sanningen vet inte vad som utgör den tro som en gång för alla har överlämnats åt de heliga—Kristus i er, härlighetens hopp. De menar att de försvarar de gamla vägmärkena, men de är ljumma och likgiltiga. De vet inte vad det innebär att inväva i sin erfarenhet och äga kärlekens och trons verkliga kraft. De är inte flitiga bibelstudenter, utan lata och ouppmärksamma. När meningsskiljaktigheter uppstår beträffande Skriftens ord, avfaller dessa, som inte har studerat med ett bestämt syfte och inte är fasta i fråga om vad de tror, från sanningen. Vi bör inskärpa hos alla nödvändigheten av att flitigt forska i den gudomliga sanningen, så att de må veta att de vet vad som är sanning. Somliga gör anspråk på stor kunskap och känner sig nöjda med sitt tillstånd, när de inte har större nit för verket, inte mer innerlig kärlek till Gud och till de själar för vilka Kristus dog, än om de aldrig hade känt Gud. De läser inte Bibeln [för att] tillägna sig märgen och fetman för sina egna själar. De känner inte att det är Guds röst som talar till dem. Men om vi vill förstå frälsningens väg, om vi vill se strålarna från rättfärdighetens Sol, måste vi studera Skrifterna med ett bestämt syfte, ty Bibelns löften och profetior utgjuter klara strålar av härlighet över den gudomliga återlösningsplanen, vilka stora sanningar inte klart förstås.” The 1888 Materials, 403.

This statement is taken from her testimony during the period of 1888, and she identifies that the rebels are building a foundation upon sand, though they know it not. She states, “A large number who claim to believe the present truth, know not what constitutes the faith that was once delivered to the saints—Christ in you the hope of glory. They think they are defending the old landmarks, but they are lukewarm and indifferent.” She identifies them as still in the Laodicean condition, for they are “lukewarm.” And she identifies “the faith that was once delivered to the saints—Christ in you the hope of glory.” Christ is the Rock of Ages, and as the Rock of Ages, He represents the jewels of Miller’s dream.

Detta uttalande är hämtat från hennes vittnesbörd under perioden kring 1888, och hon visar att rebellerna bygger en grund på sand, fastän de inte vet det. Hon säger: ”Ett stort antal som bekänner sig tro den närvarande sanningen, vet inte vad som utgör den tro som en gång överlämnades åt de heliga—Kristus i er, härlighetens hopp. De menar att de försvarar de gamla råmärkena, men de är ljumma och likgiltiga.” Hon identifierar dem som fortfarande varande i det laodiceiska tillståndet, ty de är ”ljumma”. Och hon identifierar ”den tro som en gång överlämnades åt de heliga—Kristus i er, härlighetens hopp.” Kristus är evighetens klippa, och såsom evighetens klippa representerar han juvelerna i Millers dröm.

> “The warning has come: Nothing is to be allowed to come in that will disturb the foundation of the faith upon which we have been building ever since the message came in 1842, 1843, and 1844. I was in this message, and ever since I have been standing before the world, true to the light that God has given us. We do not propose to take our feet off the platform on which they were placed as day by day we sought the Lord with earnest prayer, seeking for light. Do you think that I could give up the light that God has given me? It is to be as the Rock of Ages. It has been guiding me ever since it was given.” Review and Herald, April 14, 1903.

> ”Varningen har kommit: Ingenting får tillåtas komma in som skulle rubba den trosgrund på vilken vi har byggt allt sedan budskapet kom 1842, 1843 och 1844. Jag var med i detta budskap, och sedan dess har jag stått inför världen, trogen det ljus som Gud har gett oss. Vi avser inte att ta våra fötter från den plattform på vilken de sattes, medan vi dag för dag sökte Herren i innerlig bön och sökte efter ljus. Tror ni att jag skulle kunna ge upp det ljus som Gud har gett mig? Det skall vara såsom Evighetens klippa. Det har väglett mig allt sedan det gavs.” Review and Herald, 14 april 1903.

She identifies an important reality of the rebels, who were Ezekiel’s ancient men, when she states, “They do not reason from cause to effect.” The wicked cannot or will not reason from cause to effect. The effect of the 1888 General Conference session was so rebellious that Sister White determined to leave, but her angelic guide commanded her that she must stay and record the parallel history of the rebellion of Korah, Dathan and Abiram. The rebellion of the ancient men was the effect, and the cause was the rejection of the Laodicean message that arrived with the increased light of the “seven times” in 1856, and then escalated to the rebellion against the foundations in 1863, which then led to the attack upon first the Bible and then the Spirit of Prophecy, along with the introduction of Kellogg’s spiritualism.

Hon identifierar en viktig verklighet hos rebellerna, som var Hesekiels forntida män, när hon säger: ”De resonerar inte från orsak till verkan.” De ogudaktiga kan inte eller vill inte resonera från orsak till verkan. Verkningen av Generalkonferensens möte 1888 var så upprorisk att syster White beslöt att lämna, men hennes änglavägledare befallde henne att hon måste stanna och nedteckna den parallella historien om Koras, Datans och Abirams uppror. De forntida männens uppror var verkningen, och orsaken var förkastandet av det laodiceiska budskapet som anlände med det tilltagande ljuset om ”de sju tiderna” år 1856 och sedan eskalerade till upproret mot grundvalarna 1863, vilket därefter ledde till angreppet först på Bibeln och sedan på Profetians Ande, tillsammans med införandet av Kelloggs spiritualism.

Of course the ancient men’s historians through history have covered the truths associated with the rebellion with rubbish, traditions, customs and dishes of fables, for those who participate in that type of rebellion always attempt to hide the evidence.

Naturligtvis har de forntida männens historieskrivare genom historien övertäckt de sanningar som är förknippade med upproret med skräp, traditioner, seder och fablers anrättningar, ty de som deltar i den sortens uppror försöker alltid dölja bevisen.

> Woe unto them that seek deep to hide their counsel from the Lord, and their works are in the dark, and they say, Who seeth us? and who knoweth us? Isaiah 25:19.

> Ve dem som söker dölja sina rådslag djupt för Herren, vilkas gärningar sker i mörkret, och som säger: Vem ser oss? och vem känner oss? Jesaja 25:19.

The men Isaiah is addressing in the verse are they who he identifies as “the scornful men that rule this people in Jerusalem,” and are the same ancient men that were to be the guardians of the people in Ezekiel chapter eight. In Ezekiel’s testimony, at the second abomination, which marks the second generation of Adventism, they answer the questions that Isaiah’s scornful men ask, “for they say, The Lord seeth us not; the Lord hath forsaken the earth” (Ezekiel 8:12).

De män som Jesaja tilltalar i versen är de som han identifierar som ”de bespottande män som råda över detta folk i Jerusalem”, och är samma forntida män som skulle vara folkets väktare i Hesekiel, kapitel åtta. I Hesekiels vittnesbörd, vid den andra styggelsen, som utmärker adventismens andra generation, besvarar de de frågor som Jesajas bespottande män ställer: ”ty de säga: Herren ser oss inte; Herren har övergivit jorden” (Hesekiel 8:12).

There is “Woe” pronounced upon those historical revisionists that attempt to cover the truth of the rebellion that led to and occurred in 1888.

Ett ”ve” uttalas över de historiska revisionister som försöker skyla över sanningen om det uppror som ledde fram till och ägde rum år 1888.

We will continue this study in the next article.

Vi kommer att fortsätta denna studie i nästa artikel.

> “I must speak to you in reference to the meetings in Minneapolis. I at one time decided to leave the meeting because I saw and felt the strong spirit of opposition that prevailed. I could not for one moment acknowledge the spirit which moved with a controlling power upon Brother Morrison and Brother Nicola. I cannot for a moment question what manner of spirit you were of. Certainly it was not the Spirit of God, and lest you should continue in this deception I now write to you.

> ”Jag måste tala till er med avseende på mötena i Minneapolis. Vid ett tillfälle beslöt jag att lämna mötet, därför att jag såg och kände den starka motståndsanda som rådde. Jag kunde inte för ett ögonblick erkänna den ande som verkade med en behärskande makt över broder Morrison och broder Nicola. Jag kan inte för ett ögonblick hysa något tvivel om av vilken ande ni var. Det var förvisso inte Guds Ande, och för att ni inte skulle fortsätta i detta bedrägeri skriver jag nu till er.

> “The night after I had decided not to remain longer in Minneapolis, in a dream or vision of the night—I cannot tell certainly which—a person of tall, commanding appearance brought me a message and revealed to me that it was God’s will for me to stand at my post of duty, and that God Himself would be my helper and sustain me to speak the words He should give me. He said, ‘For this work the Lord has raised you up. His everlasting arms are beneath you. From this meeting decisions will be made for life or for death; not that anyone need to perish, but spiritual pride and self-confidence will close the door that Jesus and His Holy Spirit’s power shall not be admitted. They shall have another chance to be undeceived, and to repent, confess their sins, and come to Christ and be converted that He shall heal them.’

> ”Natten efter det att jag hade beslutat att inte stanna längre i Minneapolis, i en dröm eller en syn om natten — jag kan inte med säkerhet säga vilketdera — förde en person med högväxt, myndigt yttre fram ett budskap till mig och uppenbarade för mig att det var Guds vilja att jag skulle stå kvar på min pliktpost och att Gud själv skulle vara min hjälpare och uppehålla mig att tala de ord som Han skulle ge mig. Han sade: ’Till detta verk har Herren uppväckt dig. Hans eviga armar är under dig. Vid detta möte kommer beslut att fattas till liv eller till död; inte så att någon behöver gå förlorad, men andlig stolthet och självtillit kommer att tillsluta dörren så att Jesus och kraften från Hans Helige Ande inte får tillträde. De skall få ännu en möjlighet att befrias från villfarelse och att omvända sig, bekänna sina synder och komma till Kristus och bli omvända, så att Han skall hela dem.’”

> “He said, ‘Follow me.’ I followed my guide and he led me to the different houses where brethren made their homes, and he said, ‘Hear the words here spoken, for they are written in the book of records, and these words will have a condemning power upon all who act a part in this work which is not after the spirit of wisdom from above, but after the spirit that descendeth not from above, but is from beneath.’

> Han sade: ”Följ mig.” Jag följde min vägvisare, och han förde mig till de olika hus där bröderna hade sina hem, och han sade: ”Hör de ord som här talas, ty de är skrivna i minnesboken, och dessa ord skall ha en fördömande kraft över alla som tar del i detta verk på ett sätt som inte är efter vishetens ande ovanifrån, utan efter den ande som inte kommer ovanifrån, utan är nerifrån.”

> “I listened to words uttered that ought to make every one of those ashamed who uttered them. Sarcastic remarks were passed from one to another, ridiculing their brethren A. T. Jones, E. J. Waggoner, and Willie C. White, and myself. My position and my work were freely commented upon by those who ought to have been engaged in the work of humbling their souls before God and setting their own hearts in order. There was seemingly a fascination in brooding over imaginary wrongs and expressions of imagination of their brethren and their work, which had no foundation in truth, and in doubting and speaking and writing bitter things as the result of skepticism and question and unbelief.

> ”Jag lyssnade till ord som uttalades, ord som borde få var och en av dem som yttrade dem att skämmas. Sarkastiska anmärkningar fördes från den ene till den andre, och deras bröder A. T. Jones, E. J. Waggoner och Willie C. White, liksom jag själv, gjordes till åtlöje. Min ställning och mitt arbete kommenterades öppet av dem som i stället borde ha varit sysselsatta med att ödmjuka sina själar inför Gud och bringa sina egna hjärtan i ordning. Det tycktes finnas en besynnerlig dragningskraft i att grubbla över inbillade oförrätter och över fantasifulla föreställningar om deras bröder och deras arbete, vilka saknade varje grund i sanningen, och i att tvivla samt tala och skriva bittra ting som en följd av skepticism, ifrågasättande och otro.”

> “Said my guide, ‘This is written in the books as against Jesus Christ. This spirit cannot harmonize with the Spirit of Christ, of truth. They are intoxicated with the spirit of resistance and know not any more than the drunkard what spirit controls their words or their actions. This sin is peculiarly an offense to God. This spirit bears no more the semblance to the Spirit of truth and righteousness than the spirit that actuated the Jews to form a confederacy to doubt, to criticize and become spies upon Christ, the world’s Redeemer.

> ”Sade min vägledare: ’Detta är uppskrivet i böckerna såsom riktat mot Jesus Kristus. Denna ande kan inte stå i samklang med Kristi Ande, sanningens Ande. De är berusade av motståndets ande och vet inte, lika litet som drinkaren, vilken ande som behärskar deras ord eller deras handlingar. Denna synd är på ett särskilt sätt en förnärmelse mot Gud. Denna ande liknar sanningens och rättfärdighetens Ande lika litet som den ande som drev judarna att sluta sig samman i en sammansvärjning för att tvivla, kritisera och bli spejare mot Kristus, världens Återlösare.’

> “I was told by my guide that there had been a witness to the Christless talk, the rabble talk which evidenced the spirit that prompted the words. When they entered their rooms evil angels came with them, because they closed the door to the Spirit of Christ and would not listen to His voice. There was not a humbling of the soul before God. The voice of prayer was seldom heard, but criticism and exaggerated statements and suppositions and conjectures and envy and jealousy and evil surmising and false accusing were current. Had their eyes been opened they would have seen that which would have alarmed them, the exulting of evil angels. And they would have seen also a Watcher who had heard every word and registered these words in the books of heaven.

> ”Min ledsagare sade mig att det hade funnits ett vittne till det kristuslösa talet, det pöbelaktiga tal som gav uttryck åt den ande som föranledde orden. När de gick in i sina rum kom onda änglar med dem, därför att de hade stängt dörren för Kristi Ande och inte ville lyssna till Hans röst. Det fanns ingen själens ödmjukelse inför Gud. Bönens röst hördes sällan, men kritik och överdrivna uttalanden och antaganden och gissningar och avund och svartsjuka och ont misstänkande och falska anklagelser var allmänt förekommande. Hade deras ögon öppnats, skulle de ha sett det som skulle ha skrämt dem, de onda änglarnas triumf. Och de skulle också ha sett en Väktare som hade hört varje ord och upptecknat dessa ord i himmelens böcker.”

> “I was then informed that at this time it would be useless to make any decision as to positions on doctrinal points, as to what is truth, or to expect any spirit of fair investigation, because there was a confederacy formed to allow of no change of ideas on any point or position they had received any more than did the Jews. Much was said to me by my Guide that I have no liberty to write. I found myself sitting up in bed in a spirit of grief and distress, also with a spirit of firm resolve to stand at my post of duty to the close of the meeting and then wait for the directions of the Spirit of God telling me how to move and what course to pursue.” The 1888 Materials, 277, 278.

> ”Jag blev då underrättad om att det vid denna tid skulle vara gagnlöst att fatta något beslut beträffande ståndpunkter i lärofrågor, om vad som är sanning, eller att förvänta någon anda av rättvis undersökning, eftersom det hade bildats en sammansvärjning för att inte tillåta någon förändring av uppfattningarna i någon punkt eller ståndpunkt som de hade mottagit, lika litet som judarna gjorde. Mycket sades till mig av min Vägledare som jag inte har frihet att skriva. Jag fann mig själv sittande uppe i sängen i en anda av sorg och bedrövelse, men också med en anda av fast beslutsamhet att stå kvar på min pliktpost till mötets slut och därefter invänta den Helige Andes anvisningar, som skulle säga mig hur jag skulle handla och vilken väg jag skulle följa.” The 1888 Materials, 277, 278.

Back to Articles