Article

# Rome Establishes the Vision - Number Six

Swedish title unavailable.

The Prophetic Controversies in Adventist History: Understanding the Conflict Between Uriah Smith and James White on Daniel 11:36

De profetiska kontroverserna i adventisthistorien: att förstå konflikten mellan Uriah Smith och James White om Daniel 11:36

Author

Jeff Pippenger

Published

August 14, 2024

Formats

PDF Unavailable
Word Unavailable
Song MP3

We are addressing six lines of prophetic controversy that have occurred within the history of Adventism from 1798 until the present day.

Vi behandlar sex linjer av profetisk kontrovers som har förekommit inom adventismens historia från 1798 fram till i dag.

> “In history and prophecy the Word of God portrays the long continued conflict between truth and error. That conflict is yet in progress. Those things which have been, will be repeated. Old controversies will be revived, and new theories will be continually arising. But God’s people, who in their belief and fulfillment of prophecy have acted a part in the proclamation of the first, second, and third angels’ messages, know where they stand. They have an experience that is more precious than fine gold. They are to stand firm as a rock, holding the beginning of their confidence steadfast unto the end.” Selected Messages, book 2, 109.

> ”I historien och profetian framställer Guds ord den långvariga striden mellan sanning och villfarelse. Den striden pågår ännu. Det som har varit kommer att upprepas. Gamla stridsfrågor kommer att tas upp på nytt, och nya teorier kommer ständigt att uppstå. Men Guds folk, som genom sin tro på och uppfyllelse av profetian har haft del i förkunnelsen av den första, andra och tredje ängelns budskap, vet var de står. De har en erfarenhet som är dyrbarare än fint guld. De skall stå fasta som en klippa och hålla fast vid sin ursprungliga tillförsikt orubbligt intill slutet.” Selected Messages, bok 2, 109.

The previous article addressed the first and last controversy about the Roman power, and we will now take up the controversy that occurred between Uriah Smith and James White. Uriah Smith inserted his own “private interpretation” into verse thirty-six.

Den föregående artikeln behandlade den första och den sista kontroversen om den romerska makten, och vi ska nu ta upp den kontrovers som uppstod mellan Uriah Smith och James White. Uriah Smith införde sin egen ”privata tolkning” i vers trettiosex.

> “VERSE 36. And the king shall do according to his will; and he shall exalt himself, and magnify himself above every god, and shall speak marvelous things against the God of gods, and shall prosper till the indignation be accomplished; for that that is determined shall be done.

> ”VERS 36. Och kungen skall handla efter sitt eget behag; och han skall upphöja sig och förhäva sig över varje gud, och han skall tala förunderliga ting mot gudarnas Gud, och han skall ha framgång till dess att vreden har fullbordats; ty det som är bestämt skall ske.

> “The king here introduced cannot denote the same power which was last noticed; namely, the papal power; for the specifications will not hold good if applied to that power.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 292.

> ”Den kung som här introduceras kan inte beteckna samma makt som senast omtalades, nämligen den påvliga makten; ty beskrivningarna stämmer inte, om de tillämpas på den makten.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 292.

Smith acknowledged that the power in the previous verse was “papal Rome,” but claims the characteristics of verse thirty-six are not prophetic characteristics that identify papal Rome. That claim is false. It should be remembered that in the rebellion of 1863, the seven times of Leviticus chapter twenty-six was set aside, and therefore the representation of the seven times of both tables of Habakkuk was rejected. Both the 1843 and the 1850 charts illustrate the seven times in the very center of the charts, and both illustrations place the cross in the center of the line of the seven times. When the new light of the seven times arrived in 1856 and was thereafter rejected, it marked a rejection of Habakkuk’s two tables, and also the authority of the Spirit of Prophecy, which so clearly identifies that both charts were directed by God.

Smith medgav att makten i den föregående versen var ”det påvliga Rom”, men hävdar att kännetecknen i vers trettiosex inte är profetiska kännetecken som identifierar det påvliga Rom. Det påståendet är falskt. Man bör erinra sig att vid upproret år 1863 åsidosattes de sju tiderna i Tredje Moseboken kapitel tjugosex, och därför förkastades framställningen av de sju tiderna i båda Habackuks tavlor. Både 1843 års karta och 1850 års karta återger de sju tiderna i själva mitten av kartorna, och båda framställningarna placerar korset i mitten av linjen för de sju tiderna. När det nya ljuset om de sju tiderna kom år 1856 och därefter förkastades, markerade detta ett förkastande av Habackuks två tavlor, och även av Profetians Andes auktoritet, vilken så tydligt identifierar att båda kartorna var ledda av Gud.

According to Sister White the last deception of Satan is to make of none effect the testimony of God’s Spirit, and here the first deception was to make of none effect the testimony of God’s Spirit, and it also represented a simultaneous rejection of the foundational truths upon the two charts, and more specifically the seven times.

Enligt syster White är Satans sista bedrägeri att göra Guds Andes vittnesbörd verkningslöst, och här bestod det första bedrägeriet i att göra Guds Andes vittnesbörd verkningslöst, och det utgjorde också ett samtidigt förkastande av de grundläggande sanningarna på de två tabellerna, och mer specifikt de sju tiderna.

At the rebellion of 1863, it was none other than Uriah Smith that produced the 1863 counterfeit chart, which removed the line of the seven times. By 1863 Uriah Smith had closed his eyes to the light of the seven times, and was unable to see that there are two “indignations” which Daniel identifies. The two indignations represent the seven times against the northern kingdom of Israel, and the southern kingdom of Judah. The first against the ten northern tribes began in 723 BC and ended in 1798, and the second began in 677 BC and ended in 1844.

Vid upproret år 1863 var det ingen mindre än Uriah Smith som framställde den förfalskade kartan från 1863, vilken avlägsnade de sju tidernas linje. År 1863 hade Uriah Smith slutit sina ögon för ljuset om de sju tiderna och var oförmögen att se att det finns två ”vredesdomar” som Daniel identifierar. De två vredesdomarna representerar de sju tiderna över Israels norra rike och Juda södra rike. Den första, mot de tio nordliga stammarna, började år 723 f.Kr. och slutade år 1798, och den andra började år 677 f.Kr. och slutade år 1844.

Gabriel came to Daniel in chapter eight to explain the marah vision, and in connection with his work, he provided a second witness to 1844. The twenty-three hundred years of Daniel chapter eight ended in 1844, but so too did the last of the two indignations against the northern and southern kingdoms.

Gabriel kom till Daniel i kapitel åtta för att förklara marah-synen, och i samband med detta gav han ett andra vittnesbörd om 1844. De tvåtusentrehundra åren i Daniels åttonde kapitel slutade 1844, men då upphörde också den sista av de två förbittringarna mot det norra och det södra riket.

> And he said, Behold, I will make thee know what shall be in the last end of the indignation: for at the time appointed the end shall be. Daniel 8:19.

> Och han sade: Se, jag vill låta dig veta vad som skall ske vid vreden sista slut; ty vid den bestämda tiden skall slutet komma. Daniel 8:19.

The last end presupposes a first end. The last of the two indignations, which is simply another expression of the seven times, ended in 1844, and the first indignation ended in 1798. The verse Smith claimed possessed no specifications of the papal power identified the year when the papacy would receive its deadly wound.

Den sista änden förutsätter en första ände. Den sista av de två vredesperioderna, som helt enkelt är ett annat uttryck för de sju tiderna, slutade år 1844, och den första vredesperioden slutade år 1798. Den vers som Smith påstod inte innehöll några närmare bestämningar om påvemakten angav det år då påvedömet skulle få sitt dödliga sår.

> And the king shall do according to his will; and he shall exalt himself, and magnify himself above every god, and shall speak marvelous things against the God of gods, and shall prosper till the indignation be accomplished; for that that is determined shall be done. Daniel 11:36.

> Och kungen skall göra efter sitt eget behag; och han skall upphöja sig och förhäva sig över varje gud, och han skall tala förunderliga ting mot gudarnas Gud, och det skall gå honom väl till dess att vredesdomen har fullbordats; ty det som är bestämt skall ske. Daniel 11:36.

“The king” in verse thirty-six would “prosper till the indignation be accomplished.” Notice what Smith writes about Daniel chapter eight, verses twenty-three and twenty-four in the same book where he claims the papal power does not possess the correct attributes to fulfill verse thirty-six.

”Kungen” i vers trettiosex skulle ”ha framgång till dess att vreden har fullbordats”. Lägg märke till vad Smith skriver om Daniel kapitel åtta, verserna tjugotre och tjugofyra, i samma bok där han hävdar att den påvliga makten inte äger de rätta kännetecknen för att uppfylla vers trettiosex.

> “VERSE 23. And in the latter time of their kingdom, when the transgressors are come to the full, a king of fierce countenance, and understanding dark sentences, shall stand up. 24. And his power shall be mighty, but not by his own power: and he shall destroy wonderfully, and shall prosper, and practice, and shall destroy the mighty and the holy people. 25. And through his policy also he shall cause craft to prosper in his hand: and he shall magnify himself in his heart, and by peace shall destroy many: he shall also stand up against the Prince of princes; but he shall be broken without hand.

> ”VERS 23. Och i slutet av deras rike, när överträdarna har nått sitt fulla mått, skall en kung med bister uppsyn och förfaren i dunkla utsagor träda fram. 24. Och hans makt skall vara väldig, men inte genom hans egen makt; och han skall anställa förunderlig förödelse och ha framgång och utföra sina förehavanden, och han skall förgöra de mäktiga och det heliga folket. 25. Och genom sin list skall han också låta sveket ha framgång i sin hand; och han skall upphöja sig själv i sitt hjärta, och genom fred skall han förgöra många; han skall också resa sig mot furstarnas Furste; men han skall bli krossad utan människohand.

> “This power succeeds to the four divisions of the goat kingdom in the latter time of their kingdom, that is, toward the termination of their career. It is, of course, the same as the little horn of verse 9 and onward. Apply it to Rome, as set forth in remarks on verse 9, and all is harmonious and clear.

> ”Denna makt efterträder getrikets fyra delningar i deras rikes senare tid, det vill säga mot slutet av deras bana. Den är naturligtvis densamma som det lilla hornet i vers 9 och följande. Tillämpa detta på Rom, såsom framställts i anmärkningarna till vers 9, och allt blir harmoniskt och klart.

> “‘A king of fierce countenance.’ Moses, in predicting punishment to come upon the Jews from this same power, calls it ‘a nation of fierce countenance.’ Deut. 28:49, 50. No people made a more formidable appearance in warlike array than the Romans. ‘Understanding dark sentences.’ Moses, in the scripture just referred to, says, ‘Whose tongue thou shalt not understand.’ This could not be said of the Babylonians, Persians, or Greeks, in reference to the Jews; for the Chaldean and Greek languages were used to a greater or less extent in Palestine. This was not the case, however, with the Latin.

> ””En konung med barskt ansikte.” Mose kallar, när han förutsäger det straff som genom denna samma makt skulle komma över judarna, den ”ett folk med barskt ansikte”. 5 Mos. 28:49, 50. Intet folk visade ett mer fruktansvärt yttre i krigisk uppställning än romarna. ”Som förstår dunkla ord.” Mose säger i det skriftställe som nyss åsyftades: ”vars tungomål du icke skall förstå”. Detta kunde inte sägas om babylonierna, perserna eller grekerna i förhållande till judarna; ty det kaldeiska och det grekiska språket användes i större eller mindre utsträckning i Palestina. Så var det däremot inte med latinet.

> “When the transgressors are come to the full.’ All along, the connection between God’s people and their oppressors is kept in view. It was on account of the transgressions of his people that they were sold into captivity. And their continuance in sin brought more severe punishment. At no time were the Jews more corrupt morally, as a nation, than at the time they came under the jurisdiction of the Romans.

> ”När överträdarna har nått sitt fulla mått.” Hela tiden hålls sambandet mellan Guds folk och deras förtryckare i sikte. Det var på grund av hans folks överträdelser som de såldes i fångenskap. Och deras fortvaro i synd medförde strängare straff. Aldrig var judarna, som nation betraktad, mer moraliskt fördärvade än vid den tid då de kom under romarnas överhöghet.

> “‘Mighty, but not by his own power.’ The success of the Romans was owing largely to the aid of their allies, and divisions among their enemies, of which they were ever ready to take advantage. Papal Rome also was mighty by means of the secular powers over which she exercised spiritual control.

> ”Mäktig, men inte genom sin egen kraft.” Romarnas framgång berodde till stor del på deras allierades bistånd och på splittringar bland deras fiender, vilka de alltid var redo att utnyttja. Det påvliga Rom var också mäktigt genom de världsliga makter över vilka det utövade andlig kontroll.

> “‘He shall destroy wonderfully.’ The Lord told the Jews by the prophet Ezekiel that he would deliver them to men who were ‘skilful to destroy;’ and the slaughter of eleven hundred thousand Jews at the destruction of Jerusalem by the Roman army, was a terrible confirmation of the prophet’s words. And Rome in its second, or papal, phase was responsible for the death of fifty millions of martyrs.

> ”’Han skall på ett förunderligt sätt förgöra.’ Herren sade till judarna genom profeten Hesekiel att han skulle utlämna dem åt män som var ”skickliga att fördärva”; och nedslaktningen av en miljon etthundratusen judar vid Jerusalems förstöring genom den romerska armén var en fruktansvärd bekräftelse på profetens ord. Och Rom var i sin andra, eller påvliga, fas ansvarigt för femtio miljoner martyrers död.

> “‘And through his policy also he shall cause craft to prosper in his hand.’ Rome has been distinguished above all other powers for a policy of craft, by means of which it brought the nations under its control. This is true of both pagan and papal Rome. And thus by peace it destroyed many.

> ”’Och genom sin list skall han låta sveket lyckas i sin hand.’ Rom har mer än alla andra makter utmärkt sig genom en politik av list, varigenom det lade nationerna under sin kontroll. Detta gäller både det hedniska och det påvliga Rom. Och så fördärvade det många genom fred.”

> “And Rome, finally, in the person of one of its governors, stood up against the Prince of princes, by giving sentence of death against Jesus Christ. ‘But he shall be broken without hand,’ an expression which identifies the destruction of this power with the smiting of the image of chapter 2.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 202–204.

> ”Och Rom, slutligen, reste sig i en av sina ståthållares person mot furstarnas Furste, genom att avkunna dödsdom över Jesus Kristus. ’Men han skall krossas utan människohand’, ett uttryck som identifierar förstörelsen av denna makt med slagen mot bildstoden i kapitel 2.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 202–204.

Smith, twice in the passage, identifies that the prophetic characteristics of pagan and papal Rome are interchangeable, for they are simply the manifestation of Rome in its two phases, such as the mixture of iron and clay in Daniel chapter two, which Sister White identifies as symbols of churchcraft and statecraft. When Daniel identifies in the verses Smith is addressing–that Rome “shall prosper, and practice,” and that Rome “shall cause craft to prosper in his hand,”–Smith claims that in verse thirty-six that the “king” who “shall prosper till the indignation be accomplished,” identifies a prophetic characteristic of both pagan and papal Rome. Then he claims that none of the characteristics of Rome in verse thirty-six refer to the papal power.

Smith identifierar två gånger i avsnittet att de profetiska kännetecknen hos det hedniska och det påvliga Rom är utbytbara, ty de är helt enkelt manifestationen av Rom i dess två faser, såsom blandningen av järn och lera i Daniels andra kapitel, vilken syster White identifierar som symboler för kyrklig maktutövning och statskonst. När Daniel i de verser som Smith behandlar säger att Rom ”skall ha framgång och handla”, och att Rom ”skall låta list ha framgång i hans hand”, hävdar Smith att i vers trettiosex identifierar den ”konung” som ”skall ha framgång till dess att förbittringen har fullbordats” ett profetiskt kännetecken hos både det hedniska och det påvliga Rom. Därefter hävdar han att inga av Roms kännetecken i vers trettiosex syftar på den påvliga makten.

We have referred to Smith in supporting the identification of Rome being the robbers who establish the vision, and one of the four prophetic characteristics in verse fourteen is that Rome exalts themselves.

Vi har hänvisat till Smith till stöd för identifieringen av Rom som de rövare som upprättar synen, och ett av de fyra profetiska kännetecknen i vers fjorton är att Rom upphöjer sig självt.

> And in those times there shall many stand up against the king of the south: also the robbers of thy people shall exalt themselves to establish the vision; but they shall fall. Daniel 11:14.

> Och i de tiderna skall många resa sig mot kungen i söder; också våldsmännen bland ditt folk skall upphöja sig för att stadfästa synen; men de skall falla. Daniel 11:14.

Smith claims that the specifications of the king in verse thirty-six do not align with the papal power, though he earlier defended that it was Rome in verse fourteen that exalts itself. Yet the king in verse thirty-six “shall exalt himself.” That very same king in verse thirty-six would “speak marvelous things against the God of gods.” In Daniel the papal power “shall speak great words against the Most High,” and in the book of Revelation the papal power blasphemes against the Most High.

Smith hävdar att kännetecknen för kungen i vers trettiosex inte överensstämmer med den påvliga makten, trots att han tidigare försvarade uppfattningen att det var Rom i vers fjorton som upphöjer sig självt. Ändå skall kungen i vers trettiosex ”upphöja sig själv”. Just denne samme kung i vers trettiosex skulle ”tala förunderliga ting mot gudarnas Gud”. I Daniel skall den påvliga makten ”tala stora ord mot den Högste”, och i Uppenbarelseboken hädar den påvliga makten mot den Högste.

> And there was given unto him a mouth speaking great things and blasphemies; and power was given unto him to continue forty and two months. And he opened his mouth in blasphemy against God, to blaspheme his name, and his tabernacle, and them that dwell in heaven. Revelation 13:5, 6.

> Och åt honom gavs en mun som talade stora ord och hädelser; och makt gavs åt honom att fortsätta i fyrtiotvå månader. Och han öppnade sin mun till hädelse mot Gud, för att häda hans namn och hans tabernakel och dem som bor i himlen. Uppenbarelseboken 13:5, 6.

Every prophetic specification of the papal power is identified in verse thirty-six.

Varje profetisk känneteckning av den påvliga makten identifieras i vers trettiosex.

> And the king shall do according to his will; and he shall exalt himself, and magnify himself above every god, and shall speak marvelous things against the God of gods, and shall prosper till the indignation be accomplished; for that that is determined shall be done. Daniel 11:36.

> Och kungen skall göra efter sitt eget behag; och han skall upphöja sig och förhäva sig över varje gud och tala förunderliga ting mot gudarnas Gud, och det skall gå honom väl till dess att vredesdomen har fullbordats; ty det som är beslutat skall ske. Daniel 11:36.

Human commentators are many times unreliable, but many Adventist commentators give witness to the obvious truth that it was verse thirty-six which the apostle Paul was paraphrasing from 2 Thessalonians, when he addressed the man of sin.

Mänskliga kommentatorer är ofta opålitliga, men många adventistiska kommentatorer vittnar om den uppenbara sanningen att det var vers trettiosex som aposteln Paulus parafraserade i 2 Thessalonikerbrevet, när han talade om syndens människa.

> Let no man deceive you by any means: for that day shall not come, except there come a falling away first, and that man of sin be revealed, the son of perdition; Who opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshipped; so that he as God sitteth in the temple of God, showing himself that he is God. 2 Thessalonians 2:2, 3.

> Låt ingen bedra er på något sätt; ty den dagen kommer inte, om inte avfallet först har kommit och syndens människa har uppenbarats, fördärvets son, han som står emot och upphöjer sig över allt som kallas Gud eller som tillbes, så att han såsom Gud sätter sig i Guds tempel och visar sig vara Gud. 2 Thessalonikerbrevet 2:2, 3.

Verse thirty-six states that “he shall exalt himself, and magnify himself above every god,” and Paul says “that man of sin be revealed, the son of perdition; Who opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshipped.” Clearly Smith had no prophetic authority to claim that the king of verse thirty-six was different from the king under discussion in the verses leading to verse thirty-six. Grammatically he had no justification for making his flawed application, and his claim that he did so because verse thirty-six possesses no characteristics of the papal power was a wresting of the Scripture in an attempt to establish a private interpretation.

Vers trettiosex säger att ”han skall upphöja sig och förhäva sig över varje gud”, och Paulus säger: ”syndens människa måste först bli uppenbarad, fördärvets son, han som står emot och upphöjer sig över allt som kallas Gud eller som blir föremål för tillbedjan.” Det är uppenbart att Smith saknade varje profetisk auktoritet att hävda att kungen i vers trettiosex var en annan än den kung som avses i verserna fram till vers trettiosex. Grammatiskt sett hade han ingen grund för att göra denna felaktiga tillämpning, och hans påstående att han gjorde det därför att vers trettiosex inte uppvisar några kännetecken på den påvliga makten var en förvrängning av Skriften i ett försök att upprätta en privat uttolkning.

> We have also a more sure word of prophecy; whereunto ye do well that ye take heed, as unto a light that shineth in a dark place, until the day dawn, and the day star arise in your hearts: Knowing this first, that no prophecy of the scripture is of any private interpretation. For the prophecy came not in old time by the will of man: but holy men of God spake as they were moved by the Holy Ghost. 2 Peter 1:19–21.

> Vi har också det profetiska ordet, desto fastare; och ni gör väl i att ge akt på det såsom på ett ljus som lyser på en mörk plats, till dess att dagen gryr och morgonstjärnan går upp i era hjärtan. Framför allt skall ni veta detta, att ingen profetia i Skriften tillåter någon egen uttydning. Ty ingen profetia har någonsin framkommit genom en människas vilja, utan heliga Guds män talade, drivna av den Helige Ande. 2 Petrus 1:19–21.

Through the years of Laodicean Adventism there have been many Adventist theologians, pastors and authors who have addressed whether they think Smith’s application is correct or incorrect. An Australian pastor, Louis Were, who is long deceased, spent the majority of his ministry in opposing Smith’s false prophetic model. The reason for his opposition was not simply that Smith ultimately identified the king that comes to his end in verse forty-five as Turkey, but Smith’s platform also produced an incorrect application of Armageddon. In the 1980’s or thereabout an Adventist author penned a book titled, Adventists and Armageddon, Have we Misunderstood Prophecy? The author’s name is Donald Mansell, and the book is still available.

Under de laodiceiska adventismens år har det funnits många adventistiska teologer, pastorer och författare som har behandlat frågan huruvida de anser att Smiths tillämpning är korrekt eller felaktig. En australisk pastor, Louis Were, som sedan länge är avliden, ägnade större delen av sin tjänst åt att motsätta sig Smiths falska profetiska modell. Skälet till hans motstånd var inte enbart att Smith slutligen identifierade den kung som i vers fyrtiofem går sitt slut till mötes som Turkiet, utan Smiths framställning gav också upphov till en felaktig tillämpning av Harmagedon. På 1980-talet eller omkring den tiden författade en adventistisk författare en bok med titeln Adventists and Armageddon, Have we Misunderstood Prophecy? Författarens namn är Donald Mansell, och boken finns fortfarande att få tag på.

Mansell tracks the history leading up to World War One and World War Two showing that when both those wars were seen to be approaching the Adventist evangelists began to employ Smith’s false application of Turkey marching to literal Jerusalem as a sign of Armageddon and the end of the world. He demonstrates by church membership roles that as each of the wars approached many souls were brought into the membership of the Adventist church, based upon the evangelist’s prophetic emphasis drawn from Smith’s flawed view of Armageddon.

Mansell följer historien fram till första världskriget och andra världskriget och visar att när man såg att båda dessa krig närmade sig, började adventistiska evangelister att använda Smiths falska tillämpning av att Turkiet skulle marschera till det bokstavliga Jerusalem som ett tecken på Harmageddon och världens ände. Han påvisar genom kyrkans medlemsförteckningar att när vart och ett av krigen närmade sig, fördes många själar in i medlemskapet i Adventistsamfundet, på grundval av evangelisternas profetiska betoning, hämtad ur Smiths bristfälliga uppfattning om Harmageddon.

When either war ended, and the flawed predictions were not fulfilled, the church lost more members than they had gained from the prophetic model that was constructed by Smith.

När vartdera kriget hade upphört och de bristfälliga förutsägelserna inte hade gått i uppfyllelse, förlorade kyrkan fler medlemmar än den hade vunnit genom den profetiska modell som hade utformats av Smith.

Through Smith’s rejection of the foundational message of the Millerites, and his willingness to promote his private interpretation of verse thirty-six to forty-five of Daniel, Smith’s logic produced a prophetic model based upon current events.

Genom Smiths förkastande av milleristernas grundläggande budskap och hans villighet att främja sin privata tolkning av vers trettiosex till fyrtiofem i Daniel frambringade hans logik en profetisk modell grundad på aktuella händelser.

In the argument between Smith and James White over the king who comes to his end in the last verse of Daniel eleven, James White presented a logic that succinctly represented Smith’s sandy prophetic foundation. White taught that “prophecy produces history, but history does not produce prophecy.”

I meningsutbytet mellan Smith och James White om den kung som går mot sitt slut i den sista versen av Daniel elva framlade James White en logik som på ett kärnfullt sätt åskådliggjorde Smiths sandiga profetiska grundval. White lärde att ”profetia frambringar historia, men historia frambringar inte profetia.”

The evangelists of Adventism that worked before both wars employed the developing history to present Smith’s flawed prophetic model of Armageddon, and their work, which seemed so blessed leading up to the wars, produced a net loss when the prophetic model was demonstrated to be based upon a private interpretation.

Adventismens evangelister, som verkade före båda krigen, använde den framväxande historien för att framlägga Smiths bristfälliga profetiska modell av Armageddon, och deras arbete, som tycktes vara så välsignat under tiden fram till krigen, ledde till en nettoförlust när det visades att den profetiska modellen vilade på en privat uttolkning.

> Beware of false prophets, which come to you in sheep’s clothing, but inwardly they are ravening wolves. Ye shall know them by their fruits. Do men gather grapes of thorns, or figs of thistles? Even so every good tree bringeth forth good fruit; but a corrupt tree bringeth forth evil fruit. A good tree cannot bring forth evil fruit, neither can a corrupt tree bring forth good fruit. Every tree that bringeth not forth good fruit is hewn down, and cast into the fire. Wherefore by their fruits ye shall know them. Matthew 7:15–20.

> Akta er för falska profeter, som kommer till er i fårakläder, men invärtes är de glupande vargar. På deras frukt skall ni känna igen dem. Plockar man druvor av törnen eller fikon av tistlar? Så bär varje gott träd god frukt, men ett dåligt träd bär ond frukt. Ett gott träd kan inte bära ond frukt, inte heller kan ett dåligt träd bära god frukt. Varje träd som inte bär god frukt huggs ner och kastas i elden. Alltså skall ni känna igen dem på deras frukt. Matteus 7:15–20.

Smith’s willingness to promote a private prophetic model of the king in verse thirty-six bore the fruit of also creating an incorrect application of the sixth plague and Armageddon.

Smiths benägenhet att främja en privat profetisk modell av kungen i vers trettiosex gav också upphov till en felaktig tillämpning av den sjätte plågan och Harmagedon.

> And the sixth angel poured out his vial upon the great river Euphrates; and the water thereof was dried up, that the way of the kings of the east might be prepared. And I saw three unclean spirits like frogs come out of the mouth of the dragon, and out of the mouth of the beast, and out of the mouth of the false prophet. For they are the spirits of devils, working miracles, which go forth unto the kings of the earth and of the whole world, to gather them to the battle of that great day of God Almighty. Behold, I come as a thief. Blessed is he that watcheth, and keepeth his garments, lest he walk naked, and they see his shame. And he gathered them together into a place called in the Hebrew tongue Armageddon. Revelation 16:12–16.

> Och den sjätte ängeln tömde sin skål över den stora floden Eufrat; och dess vatten torkade ut, så att vägen bereddes för kungarna från östern. Och jag såg tre orena andar, lika grodor, komma ut ur drakens mun och ur vilddjurets mun och ur den falske profetens mun. Ty de är onda andars andar, som gör tecken och går ut till jordens kungar och hela världens kungar för att samla dem till striden på Guds, den Allsmäktiges, stora dag. Se, jag kommer som en tjuv. Salig är den som vakar och bevarar sina kläder, så att han inte går naken och man ser hans skam. Och han samlade dem på den plats som på hebreiska kallas Harmagedon. Uppenbarelseboken 16:12–16.

As we have previously pointed out, the sixth plague comes after the close of human probation, so the warning contained to keep your garments, must refer to a testing issue that occurs before Michael stands up and human probation closes and the first plague begins. The sixth plague identifies the activities of the dragon, the beast and the false prophet, who are the threefold union that comes together at the soon-coming Sunday law. That threefold union is Modern Rome, and the symbol that identifies and establishes the threefold union of Modern Rome, are the “robbers of thy people,” who “exalt themselves to establish the vision” and “fall.”

Som vi tidigare har påpekat, kommer den sjätte plågan efter det att människans prövotid har avslutats; därför måste varningen att bevara sina kläder avse en prövande fråga som uppstår innan Mikael träder fram och människans prövotid avslutas och den första plågan börjar. Den sjätte plågan identifierar drakens, vilddjurets och den falske profetens verksamhet, vilka utgör den trefaldiga förening som träder samman vid den snart kommande söndagslagen. Denna trefaldiga förening är det moderna Rom, och den symbol som identifierar och befäster det moderna Roms trefaldiga förening är ”våldsverkarna bland ditt folk”, som ”upphöja sig för att fullborda synen” och ”falla”.

The warning of the sixth plague, when understood, allows a soul to keep his garments, but if it is rejected it leaves a soul naked, which is one of the five attributes of a Laodicean. The symbol that establishes that warning is the robbers of thy people, who exalt themselves and ultimately fall. Solomon said if God’s people do not have that vision, they perish.

Varningen i den sjätte plågan, när den förstås, gör det möjligt för en själ att bevara sina kläder; men om den förkastas lämnar den en själ naken, vilket är ett av de fem kännetecknen hos en laodiceisk kristen. Den symbol som fastställer den varningen är rövarna av ditt folk, som upphöjer sig själva och till sist faller. Salomo sade att om Guds folk inte har den synen, går de under.

> Where there is no vision, the people perish: but he that keepeth the law, happy is he. Proverbs 29:18.

> Där ingen uppenbarelse finns, blir folket tygellöst; men salig är den som håller lagen. Ordspråksboken 29:18.

The Hebrew word “perish” means “to make naked”, and John recorded, “Blessed is he that watcheth, and keepeth his garments, lest he walk naked, and they see his shame.” Smith was wrong on the King of the North, and that false prophetic foundation allowed him to develop a prophetic application that, if accepted, produces nakedness, which is a symbol of the Laodiceans, who are spewed out of the mouth of the Lord.

Det hebreiska ordet för ”gå under” betyder ”att göra naken”, och Johannes skrev: ”Salig är den som vakar och bevarar sina kläder, så att han inte går naken och man ser hans skam.” Smith hade fel beträffande Nordens konung, och den falska profetiska grundvalen gjorde det möjligt för honom att utveckla en profetisk tillämpning som, om den antas, frambringar nakenhet, vilket är en symbol för laodiceerna, som utspys ur Herrens mun.

Smith had no problem arguing his new false identification of the King of the North against the prophetess’ husband James White. Adventist historians, and Sister White, address their famous disagreement. Ellen White rebuked both her husband and Smith for allowing their difference of opinion on who was represented by the king of the north in Daniel eleven, to be put into the public domain. In the very first Adventist publication after the Great Disappointment of 1844, James White wrote:

Smith hade inga svårigheter att hävda sin nya falska identifiering av kungen i norr i polemik mot profetissans make James White. Adventistiska historiker, liksom syster White, behandlar deras berömda meningsskiljaktighet. Ellen White tillrättavisade både sin make och Smith för att de lät sin meningsskiljaktighet om vem som representerades av kungen i norr i Daniel elva komma till offentlig kännedom. I den allra första adventistiska publikationen efter den stora besvikelsen år 1844 skrev James White:

> “That Jesus rose up, and shut the door, and came to the Ancient of days, to receive his kingdom, at the 7th month, 1844, I fully believe. See Luke 13:25; Matthew 25:10; Daniel 7:13,14. But the standing up of Michael, Daniel 12:1, appears to be another event, for another purpose. His rising up in 1844, was to shut the door, and come to his Father, to receive his kingdom, and power to reign; but Michael’s standing up, is to manifest his kingly power, which he already has, in the destruction of the wicked, and in the deliverance of his people. Michael is to stand up at the time that the last power in chapter 11, comes to his end, and none to help him. This power is the last that treads down the true church of God: and as the true church is still trodden down, and cast out by all christendom, it follows that the last oppressive power has not ‘come to his end;’ and Michael has not stood up. This last power that treads down the saints is brought to view in Revelation 13:11-18. His number is 666.” James White, A Word to the Little Flock, 8.

> ”Att Jesus reste sig upp, och stängde dörren, och kom till den Gamle av dagar för att motta sitt rike, i den sjunde månaden 1844, det tror jag fullt och fast. Se Luk. 13:25; Matt. 25:10; Dan. 7:13, 14. Men Mikaels uppresande, Dan. 12:1, tycks vara en annan händelse, för ett annat ändamål. Hans uppresande år 1844 var för att stänga dörren och komma till sin Fader för att motta sitt rike och makt att regera; men Mikaels uppresande är för att uppenbara sin konungsliga makt, som han redan har, i de ogudaktigas fördärv och i sitt folks befrielse. Mikael skall träda upp vid den tid då den sista makten i kapitel 11 går mot sitt slut, och ingen hjälper honom. Denna makt är den sista som nedtrampar Guds sanna församling; och eftersom den sanna församlingen ännu nedtrampas och förkastas av hela kristenheten, följer därav att den sista förtryckande makten ännu inte har ’gått mot sitt slut’; och Mikael har inte trätt upp. Denna sista makt, som nedtrampar de heliga, framställs i Uppenbarelseboken 13:11–18. Hans tal är 666.” James White, A Word to the Little Flock, 8.

When Smith introduced his so-called “new light” on the subject of “the last power in Daniel chapter eleven,” James White saw Smith’s application, not as new light, but as an attack upon the foundations. The controversy of Rome as the king of the north in Daniel eleven that took place between Uriah Smith and James White possesses specific attributes, that as students of prophecy, we are to bring together with the other controversies of Adventist history concerning the symbol of Rome.

När Smith framlade sitt så kallade ”nya ljus” i fråga om ”den sista makten i Daniel kapitel elva”, betraktade James White Smiths tillämpning inte som nytt ljus, utan som ett angrepp på grundvalarna. Kontroversen om Rom såsom kungen i norr i Daniel elva, som ägde rum mellan Uriah Smith och James White, besitter särskilda kännetecken, vilka vi, såsom profetians studerande, skall sammanföra med de övriga kontroverserna i adventisthistorien rörande symbolen Rom.

One of those attributes is the introduction of a private interpretation. Another attribute is that the application of the private interpretation requires a wresting of simple grammar, for Smith not only disregarded that every prophetic attribute in verse thirty-six addresses Rome, but he disregarded that the grammatical structure demands that the king of verse thirty-six must be the same king as represented in the previous passage.

Ett av dessa kännetecken är införandet av en privat tolkning. Ett annat kännetecken är att tillämpningen av den privata tolkningen kräver en förvrängning av den enkla grammatiken, ty Smith åsidosatte inte bara att varje profetiskt kännetecken i vers trettiosex avser Rom, utan han åsidosatte också att den grammatiska strukturen kräver att kungen i vers trettiosex måste vara samme kung som framställs i det föregående avsnittet.

Another is that the private interpretation was a rejection of foundational truths. Another is that it represents a rejection of the authority of the Spirit of Prophecy. Another characteristic is that the first flawed idea concerning Rome will lead to a prophetic model that disallows a person from keeping his garments as they approach the close of human probation. Another was the willingness to promote his private interpretation publicly. Another is that the private interpretation is invariably identified as new light. All of these attributes are represented within the current discussion of the “robbers of thy people.”

En annan är att den privata uttolkningen var ett förkastande av grundläggande sanningar. En annan är att den representerar ett förkastande av Profetians Andes auktoritet. Ett annat kännetecken är att den första felaktiga uppfattningen angående Rom kommer att leda till en profetisk modell som omöjliggör för en människa att bevara sina kläder när de närmar sig den mänskliga prövotidens slut. Ett annat var villigheten att offentligt främja sin privata uttolkning. En annan är att den privata uttolkningen undantagslöst identifieras som nytt ljus. Alla dessa kännetecken återfinns i den nuvarande diskussionen om ”ditt folks rövare”.

When the last controversy of Rome, which was typified by the first controversy of Rome identifying the “robbers of thy people,” is brought together with the prophetic line of Uriah Smith’s and James White’s controversy we will see that one class will be building their prophetic model upon a private interpretation, which rejects foundational truth.

När Roms sista kontrovers, vilken förebildades genom Roms första kontrovers som identifierade ”ditt folks rövare”, sammanförs med den profetiska linjen i Uriah Smiths och James Whites kontrovers, kommer vi att se att en klass bygger sin profetiska modell på en privat uttolkning, som förkastar grundläggande sanning.

The rejection of the foundational truths automatically represents a rejection of the authority of the Spirit of Prophecy, which so soundly defends those foundational truths. That class will also be willing to present their view publicly, regardless of any concerns that may be raised about the impact the teaching might have upon God’s people around the globe.

Förkastandet av de grundläggande sanningarna utgör automatiskt ett förkastande av Profetians Andes auktoritet, som så kraftfullt försvarar dessa grundläggande sanningar. Denna grupp kommer också att vara villig att offentligt lägga fram sin uppfattning, oavsett vilka farhågor som kan väckas beträffande den inverkan undervisningen kan ha på Guds folk runt om i världen.

Immediately after 1844, in the first generation of Adventism, another controversy about Rome was introduced. That controversy continued to be agitated, until the false view was accepted in the third generation of Adventism. We will consider the controversy of the “daily” as the fourth of six lines we are now considering in the model of line upon line.

Omedelbart efter 1844, under adventismens första generation, infördes ytterligare en kontrovers angående Rom. Denna kontrovers fortsatte att hållas vid liv, tills den falska uppfattningen antogs i adventismens tredje generation. Vi ska betrakta kontroversen om ”det dagliga” som den fjärde av sex linjer som vi nu överväger i modellen rad på rad.

But before we take up the fourth line of the controversies of Rome, it needs to be remembered that in the previous article, when we were addressing verse ten of Daniel chapter eleven, we stated “Verse ten also directly connects the “seven times” of Leviticus twenty-six to the hidden history, but that line of truth is outside what we are here setting forth.”

Men innan vi tar upp den fjärde linjen i Romes stridsfrågor, behöver man erinra sig att vi i den föregående artikeln, när vi behandlade vers tio i det elfte kapitlet i Daniel, sade: ”Vers tio knyter också direkt de ”sju tiderna” i Tredje Moseboken tjugosex till den dolda historien, men den sanningslinjen ligger utanför det som vi här framlägger.”

Uriah Smith was the leader in rejecting the seven times in 1863. He had rejected the increase of knowledge upon that subject that was presented in the articles on the subject, penned by Hiram Edson and published in the Review in 1856. The implications of Smith being associated with a movement that presented the seven times, but who thereafter rejected an increase of knowledge upon that very subject is also outside of the subject of the characteristics of Smith’s introduction of what he claimed was new light on the subject of the king of the north, but when we conclude our overview of the line of the Adventist controversies of Rome, we will return to both the significance of verse ten of chapter eleven of Daniel, and also what is represented by Smith’s rejection of the Laodicean message that arrived in 1856 with the increase of knowledge on the seven times.

Uriah Smith var den ledande gestalten i förkastandet av de sju tiderna år 1863. Han hade förkastat den kunskapens tillväxt i det ämnet som framlades i artiklarna om detta ämne, författade av Hiram Edson och publicerade i Review år 1856. Konsekvenserna av att Smith var förbunden med en rörelse som framlade de sju tiderna, men som därefter förkastade en kunskapens tillväxt just i det ämnet, ligger också utanför ämnet för kännetecknen i Smiths introduktion av vad han påstod vara nytt ljus i frågan om kungen i norr; men när vi avslutar vår översikt över den adventistiska kontroversernas linje rörande Rom, kommer vi att återvända både till betydelsen av vers tio i Daniels elfte kapitel och också till vad som representeras av Smiths förkastande av det laodiceiska budskap som anlände år 1856 tillsammans med kunskapens tillväxt om de sju tiderna.

> “Our faith in reference to the messages of the first, second, and third angels was correct. The great waymarks we have passed are immovable. Although the hosts of hell may try to tear them from their foundation, and triumph in the thought that they have succeeded, yet they do not succeed. These pillars of truth stand firm as the eternal hills, unmoved by all the efforts of men combined with those of Satan and his host. We can learn much, and should be constantly searching the Scriptures to see if these things are so.” Evangelism, 223.

> ”Vår tro beträffande den förste, den andre och den tredje ängelns budskap var riktig. De stora vägmärken som vi har passerat är orubbliga. Även om helvetets härskaror kan försöka rycka dem loss från deras grundval och triumfera vid tanken på att de har lyckats, så lyckas de ändå inte. Dessa sanningens pelare står fasta som de eviga höjderna, orubbade av alla människors ansträngningar i förening med Satans och hans härs. Vi kan lära mycket och bör ständigt rannsaka Skrifterna för att se om detta förhåller sig så.” Evangelism, 223.

> “The great waymarks of truth, showing us our bearings in prophetic history, are to be carefully guarded, lest they be torn down, and replaced with theories that would bring confusion rather than genuine light.” Selected Messages, book 2, 101, 102.

> ”Sanningens stora kännemärken, som visar oss vår orientering i den profetiska historien, ska noggrant bevaras, så att de inte rivs ner och ersätts med teorier som skulle medföra förvirring snarare än verkligt ljus.” Selected Messages, bok 2, s. 101, 102.

> “At this time many efforts will be made to unsettle our faith in the sanctuary question; but we must not waver. Not a pin is to be moved from the foundations of our faith. Truth is still truth. Those who become uncertain will drift into erroneous theories, and will finally find themselves infidel in regard to the past evidence we have had of what is truth. The old waymarks must be preserved, that we lose not our bearings.” Manuscript Releases, volume 1, 55

> ”Vid denna tid kommer många ansträngningar att göras för att rubba vår tro i helgedomsfrågan; men vi får inte vackla. Inte en enda tapp får flyttas från grunderna för vår tro. Sanningen är fortfarande sanning. De som blir osäkra kommer att drivas in i villoläror och kommer till sist att finna sig vara otrogna i fråga om de bevis vi tidigare har haft för vad som är sanning. De gamla vägmärkena måste bevaras, så att vi inte förlorar vår orientering.” Manuscript Releases, volym 1, 55

Back to Articles