Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Nine

Daniels bok – etthundranio

Unveiling the Triple Application of Prophecy: The Prophetic Significance of Revelation Chapter Nine and the Modern Reformatory Movement

Avtäckandet av profetians trefaldiga tillämpning: den profetiska betydelsen av Uppenbarelseboken kapitel nio och den moderna reformatoriska rörelsen

Author

Jeff Pippenger

Published

March 1, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

The first half of Revelation chapter nine, identifies the fifth trumpet, which is the first woe, and the second half of the chapter identifies the sixth trumpet, which is the second woe. Both trumpets are graphically illustrated on the 1843 and the 1850 pioneer charts. When the last six verses of Daniel eleven were unsealed at the time of the end in 1989 with the collapse of the Soviet Union the reformatory movement of the one hundred and forty-four thousand began.

Den första hälften av Uppenbarelseboken kapitel nio identifierar den femte basunen, som är det första veropet, och den andra hälften av kapitlet identifierar den sjätte basunen, som är det andra veropet. Båda basunerna illustreras på ett levande sätt på pionjärtabellerna från 1843 och 1850. När de sista sex verserna i Daniel elva förseglades upp vid ändens tid år 1989 i samband med Sovjetunionens sammanbrott, började de etthundrafyrtiofyratusens reformatoriska rörelse.

Among the truths recognized in 1989, were the great reformatory movements of Bible history, and that they all paralleled each other. All the prophets, and therefore every sacred history, including the sacred reformatory movements, illustrate the final great reformatory movement of the one hundred and forty-four thousand, which is also the mighty movement of the third angel. When the sealing process begins, so too, does the sprinkling of the latter rain. The unsealing of the reformatory movements in 1989, followed by the unsealing of the last six verses of Daniel eleven in 1992, produced an environment of resistance, as always occurs when a new and present truth is unsealed.

Bland de sanningar som erkändes 1989 fanns de stora reformatoriska rörelserna i Bibelns historia, och att de alla löpte parallellt med varandra. Alla profeterna, och därför varje helig historia, inbegripet de heliga reformatoriska rörelserna, åskådliggör den sista stora reformatoriska rörelsen hos de etthundrafyrtiofyra tusen, vilken också är den tredje ängelns mäktiga rörelse. När beseglingsprocessen börjar, börjar också stänkandet av det sena regnet. Avtäckandet av de reformatoriska rörelserna 1989, följt av avtäckandet av de sista sex verserna i Daniel elva år 1992, frambringade en miljö av motstånd, såsom alltid sker när en ny och närvarande sanning avtäckes.

In the resistance of the truth of the last six verses of Daniel eleven, the Lord opened up the truth that the prophetic history of pagan Rome, combined with the prophetic history of papal Rome, as established upon two witnesses, identifies the prophetic history of modern Rome. The rule of the triple application of prophecy was recognized, and thereafter employed to defend against error and identify and establish truth. The rules that uphold that every reform line parallels the other reform lines, and the rules associated with a triple application of prophecy, became the bedrock of the rules that were established in the movement of the third angel, as had been typified by the rules established, employed, and published in the Millerite history.

I motståndet mot sanningen i de sista sex verserna i Daniel elva öppnade Herren sanningen att den profetiska historien om det hedniska Rom, i förening med den profetiska historien om det påvliga Rom, såsom fastställd på två vittnen, identifierar det moderna Roms profetiska historia. Regeln om den trefaldiga tillämpningen av profetian erkändes och användes därefter för att försvara mot villfarelse samt för att identifiera och fastställa sanningen. De regler som upprätthåller att varje reformlinje löper parallellt med de övriga reformlinjerna, och de regler som är förbundna med en trefaldig tillämpning av profetian, blev grundvalen för de regler som fastställdes i den tredje ängelns rörelse, såsom detta hade förebildats av de regler som fastställdes, användes och publicerades i den milleritiska historien.

The triple application of prophecy as a rule, was unsealed for the movement of the one hundred and forty-four thousand, for they are the movement of the latter rain, and Islam of the third woe is the message of the latter rain. The principle of the triple application of prophecy was identified by the Lion of the tribe of Judah, well before Islam of the third woe arrived in history on September 11, 2001, for He desired that His last-day people would easily recognize the message represented by the arrival of the third woe when He returned His people to Jeremiah’s old paths.

Profetians trefaldiga tillämpning, såsom en regel, avförseglades för de etthundrafyrtiofyratusendes rörelse, ty de är den sena regnets rörelse, och den tredje veens islam är det sena regnets budskap. Principen om profetians trefaldiga tillämpning identifierades av Lejonet av Juda stam, långt innan den tredje veens islam framträdde i historien den 11 september 2001, ty Han önskade att Hans sista dagars folk lätt skulle känna igen det budskap som representeras av den tredje veens ankomst, när Han återförde sitt folk till Jeremias gamla stigar.

The pioneer understanding of the fifth and sixth trumpets as set forth in Revelation chapter nine, was understood to be the passage in the book of Revelation that was the most firmly and clearly supported by history. Uriah Smith begins his presentation of Revelation chapter nine by employing the words of the historian Keith to make that very point.

Pionjärernas förståelse av den femte och sjätte basunen, sådan den framställs i Uppenbarelsebokens nionde kapitel, uppfattades som det avsnitt i Uppenbarelseboken som hade det fastaste och tydligaste stödet i historien. Uriah Smith inleder sin framställning av Uppenbarelsebokens nionde kapitel med att använda historikern Keiths ord för att framhålla just denna poäng.

> “For an exposition of this trumpet, we shall again draw from the writings of Mr. Keith. This writer truthfully says: ‘There is scarcely so uniform an agreement among interpreters concerning any other part of the Apocalypse as respecting the application of the fifth and sixth trumpets, or the first and second woes, to the Saracens and Turks. It is so obvious that it can scarcely be misunderstood. Instead of a verse or two designating each, the whole of the ninth chapter of the Revelation in equal portions, is occupied with a description of both.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 495.

> ”För en utläggning av denna basun skall vi åter hämta ur herr Keiths skrifter. Denne författare säger med rätta: ’Det råder knappast en så enhällig samstämmighet bland uttolkare rörande någon annan del av Uppenbarelseboken som beträffande tillämpningen av den femte och sjätte basunen, eller det första och andra ve, på saracenerna och turkarna. Den är så uppenbar att den knappast kan missförstås. I stället för att en eller två verser betecknar vardera, upptas hela det nionde kapitlet i Uppenbarelseboken, i lika delar, av en beskrivning av dem båda.’ Uriah Smith, Daniel and Revelation, 495.

The chapter division of the first and second woes divides the history of the first woe, represented by Mohammed. It is geographically located by what the historian Alexander Keith calls the Saracens, which we would today call Arabia. The history of the second woe, represented by Osman 1, geographically located in Turkey, which the historian identifies as the Turks. The history of the first woe was located and fulfilled in Arabia, the birthplace of Islam and Mohammed. The history of the second woe was located and fulfilled in Turkey, the birthplace of the Ottoman Empire.

Kapitelindelningen av det första och det andra veet delar historien om det första veet, representerat av Muhammed. Det är geografiskt förlagt till vad historikern Alexander Keith kallar saracenerna, vilket vi i dag skulle kalla Arabien. Historien om det andra veet, representerat av Osman I, är geografiskt förlagd till Turkiet, vilka historikern identifierar som turkarna. Historien om det första veet var förlagd till och fullbordades i Arabien, islams och Muhammeds födelseplats. Historien om det andra veet var förlagd till och fullbordades i Turkiet, Osmanska rikets födelseplats.

The history of the first woe, identifies a warfare that was directed against Rome by independent warriors whose only mutual alliance with one another was the religion of Islam. The history of the second woe, identifies a warfare that was directed against Rome by an organized religion and state power, which is called a Caliphate. In either case, the independent warfare against Rome in the history represented by Mohammed, or the organized warfare represented by Ottman, or the Ottoman Empire, the mode of warfare was to attack suddenly and unexpectedly. It was not a warfare that was carried out by dressing all the soldiers in the same-colored uniforms, then organizing the soldiers into a line and marching them forward into gunfire as was the military custom of that time. The word “assassin” is based upon the Islamic mode of warfare of striking suddenly and unexpectedly, and usually resulting in the death of the attacker also.

Historien om det första veet identifierar en krigföring som riktades mot Rom av oberoende krigare, vilkas enda ömsesidiga förbindelse med varandra var islams religion. Historien om det andra veet identifierar en krigföring som riktades mot Rom av en organiserad religion och statsmakt, vilken kallas ett kalifat. I båda fallen, vare sig det gäller den oberoende krigföringen mot Rom i den historia som representeras av Muhammed, eller den organiserade krigföringen som representeras av Ottman, eller det osmanska riket, var krigföringens sätt att anfalla plötsligt och oväntat. Det var inte en krigföring som genomfördes genom att klä alla soldater i uniformer av samma färg och sedan ordna soldaterna i en linje och marschera dem framåt in i gevärseld, såsom var tidens militära sed. Ordet ”assassin” bygger på det islamiska sättet att föra krig genom att slå till plötsligt och oväntat, och som vanligtvis också ledde till angriparens död.

The word “assassin” is derived from the Arabic word “hashshashin,” which comes from “hashish,” meaning “hashish” or “cannabis.” The term was originally used to refer to a secretive and fanatical group of Nizari Ismaili Muslims in the Middle East during the medieval period. The members of this group were known for their unconventional and often violent methods, including the use of political assassinations to achieve their goals. It is said that they would sometimes consume hashish to prepare for their missions, which led to the use of the term “hashshashin” or “assassins” in the Western world. The Assassins were active during the medieval period, primarily in Persia and Syria, and they played a significant role in various political conflicts and assassinations during that time. The term “assassin” eventually made its way into European languages, where it came to refer more broadly to individuals who carry out political or targeted killings.

Ordet ”assassin” härstammar från det arabiska ordet ”hashshashin”, som kommer av ”hashish”, vilket betyder ”hasch” eller ”cannabis”. Termen användes ursprungligen för att beteckna en hemlighetsfull och fanatisk grupp av nizaritiska ismailitiska muslimer i Mellanöstern under medeltiden. Medlemmarna i denna grupp var kända för sina okonventionella och ofta våldsamma metoder, däribland användningen av politiska attentat för att uppnå sina mål. Det sägs att de ibland brukade förtära hasch för att förbereda sig för sina uppdrag, vilket ledde till bruket av termen ”hashshashin” eller ”assassins” i västvärlden. Assassinerna var verksamma under medeltiden, främst i Persien och Syrien, och de spelade en betydande roll i olika politiska konflikter och attentat under denna tid. Termen ”assassin” fann så småningom vägen in i de europeiska språken, där den kom att mer allmänt beteckna personer som utför politiska eller riktade dödanden.

This mode of warfare is an important prophetic characteristic of the three woes, for the prophetic role of Islam is to produce war. Islam as a symbol is all about warfare, and in Revelation chapter nine, Islam of the first and second woes is an illustration of their warfare. Their warfare is identified in the book of Revelation, as the action that angers the nations, just before probation closes.

Detta slags krigföring är ett viktigt profetiskt kännetecken för de tre ve-ropen, ty Islams profetiska roll är att frambringa krig. Islam som symbol handlar helt om krigföring, och i Uppenbarelsebokens nionde kapitel är islam i det första och det andra ve-ropet en illustration av deras krigföring. Deras krigföring identifieras i Uppenbarelseboken som den handling som förargar nationerna, strax innan nådatiden avslutas.

> And the nations were angry, and thy wrath is come, and the time of the dead, that they should be judged, and that thou shouldest give reward unto thy servants the prophets, and to the saints, and them that fear thy name, small and great; and shouldest destroy them which destroy the earth. Revelation 11:18.

> Och folken vredgades, och din vrede har kommit, och tiden för de döda, att de skall dömas, och att du skall ge lön åt dina tjänare profeterna och åt de heliga och åt dem som fruktar ditt namn, små och stora; och att du skall fördärva dem som fördärvar jorden. Uppenbarelseboken 11:18.

The “nations” are made “angry”, just before God’s wrath comes, and God’s wrath, as represented in the book of Revelation, is the seven last plagues that come when human probation closes. There are three waymarks in the verse; the angering of the nations, the wrath of God, and the time to judge the dead. The judgment of the dead here referenced is the judgment of the wicked dead that occurs during the thousand-year millennium, and not the investigative judgment of the dead that began on October 22, 1844. Sister White is clear that the three waymarks in this verse are distinct, and occur in the order in the verse.

”Folken” görs ”vreda”, strax innan Guds vrede kommer, och Guds vrede, såsom den framställs i Uppenbarelseboken, är de sju sista plågorna som kommer när människans prövotid avslutas. Det finns tre kännemärken i versen: folkens vrede, Guds vrede och tiden att döma de döda. Den dom över de döda som här åsyftas är domen över de ogudaktiga döda som äger rum under det tusenåriga millenniet, och inte den undersökande domen över de döda som började den 22 oktober 1844. Syster White är tydlig med att de tre kännemärkena i denna vers är åtskilda och inträffar i den ordning som anges i versen.

> “I saw that the anger of the nations, the wrath of God, and the time to judge the dead were separate and distinct, one following the other, also that Michael had not stood up, and that the time of trouble, such as never was, had not yet commenced. The nations are now getting angry, but when our High Priest has finished His work in the sanctuary, He will stand up, put on the garments of vengeance, and then the seven last plagues will be poured out.

> ”Jag såg att folkens vrede, Guds vredesdom och tiden att döma de döda var skilda och tydligt åtskilda, det ena följande efter det andra; vidare såg jag att Mikael ännu inte hade trätt fram och att den nödens tid, sådan som aldrig har varit, ännu inte hade börjat. Folken blir nu vredgade, men när vår Överstepräst har fullbordat sitt verk i helgedomen, skall Han träda fram, ikläda sig hämndens kläder, och då skall de sju sista plågorna utgjutas.

> “I saw that the four angels would hold the four winds until Jesus’ work was done in the sanctuary, and then will come the seven last plagues.” Early Writings, 36.

> ”Jag såg att de fyra änglarna skulle hålla tillbaka de fyra vindarna till dess att Jesu verk var fullbordat i helgedomen, och därefter skall de sju sista plågorna komma.” Early Writings, 36.

The role of Islam in the last book of the Bible is to anger the nations, and they do this through warfare. The role of Islam in the first book of the Bible is to bring every man’s hand in the world together against Islam, represented as Ishmael.

Islams roll i Bibelns sista bok är att uppväcka nationernas vrede, och detta gör de genom krigföring. Islams roll i Bibelns första bok är att föra samman varje människas hand i världen mot islam, framställt som Ismael.

> And the angel of the Lord said unto her, Behold, thou art with child, and shalt bear a son, and shalt call his name Ishmael; because the Lord hath heard thy affliction. And he will be a wild man; his hand will be against every man, and every man’s hand against him; and he shall dwell in the presence of all his brethren. Genesis 16:11, 12.

> Och Herrens ängel sade till henne: Se, du är havande och skall föda en son, och du skall ge honom namnet Ismael, ty Herren har hört ditt lidande. Och han skall bli lik en vildåsna bland människor; hans hand skall vara mot var och en, och vars och ens hand mot honom; och han skall bo mitt emot alla sina bröder. 1 Moseboken 16:11, 12.

The word “hand,” as a symbol is like all biblical symbols, and it can have more than one meaning depending upon the context where it is used. By far the “hand,” as a symbol in Bible prophecy, is a symbol of warfare. The Hebrew word translated as “wild man,” is the word for the wild Arabian ass, which possesses several important prophetic implications, one of which is that the Arabian ass is a member of the Equidae family of animals, as is the horse. In Revelation chapter nine, and on both of the sacred charts of Habakkuk (the 1843 and 1850 pioneer charts), the horse is used as the symbol of the warfare represented by Islam of the three woes. The first and last mention of Islam, as represented in the book of Genesis, and the book of Revelation identify Islam with the symbol of the Equidae family (ass or horse), and they both emphasize the role of Islam as being to bring warfare to “every man” (the nations).

Ordet ”hand”, som symbol, är liksom alla bibliska symboler och kan ha mer än en betydelse beroende på det sammanhang där det används. Framför allt är ”handen”, som symbol i Bibelns profetia, en symbol för krigföring. Det hebreiska ord som översätts med ”vild man” är ordet för den vilda arabiska åsnan, vilket rymmer flera viktiga profetiska implikationer, av vilka en är att den arabiska åsnan tillhör familjen hästdjur, liksom hästen. I Uppenbarelseboken kapitel nio, och på båda Habackuks heliga kartor (1843 års och 1850 års pionjärkartor), används hästen som symbol för den krigföring som representeras av islams tre verop. Det första och sista omnämnandet av islam, såsom det framställs i Första Moseboken och Uppenbarelseboken, identifierar islam med symbolen för familjen hästdjur (åsna eller häst), och båda betonar islams roll såsom att bringa krigföring till ”var och en” (nationerna).

In the book of Revelation, chapter NINE, verse ELEVEN, the character of Islam is identified, for prophetically character is represented by a name. The name given to the king that rules over Islam reflects that first reference to Islam in the book of Genesis, where it is written that the character or spirit of Ishmael “shall dwell in the presence of all his brethren.” The king which rules over all of Islam is the spirit of Ishmael (their king), whose hand is “against every man”.

I Uppenbarelseboken, kapitel NIO, vers ELVA, identifieras Islams karaktär, ty profetiskt representeras karaktären av ett namn. Det namn som ges åt den kung som råder över Islam återspeglar den första hänvisningen till Islam i Första Moseboken, där det är skrivet att Ismaels karaktär eller ande ”skall bo inför alla sina bröder”. Den kung som härskar över hela Islam är Ismaels ande (deras kung), vars hand är ”mot varje man”.

> And they had a king over them, which is the angel of the bottomless pit, whose name in the Hebrew tongue is Abaddon, but in the Greek tongue hath his name Apollyon. Revelation 9:11.

> Och de hade över sig en kung, avgrundens ängel, vars namn på hebreiska är Abaddon, men på grekiska har han namnet Apollyon. Uppenbarelseboken 9:11.

In the Old Testament, represented by the Hebrew, or the New Testament, represented by the Greek, the character that reigns over the adherents of the religion of Islam is identified as either Abaddon or Apollyon, which in either means “death and destruction.” Death and destruction are the character of Islam, whether represented in the Old or New Testaments. The specific characteristics of the spirit that rules within every adherent of Islam, in connection with the symbol of the ass or the horse are both elements of the First and the Last references to Islam. These two prophetic attributes possess the signature of Alpha and Omega. When Sister White identifies the message that brings the one hundred and forty-four thousand to life as the mighty army of the third angel, she states the following:

I Gamla testamentet, representerat genom hebreiskan, eller i Nya testamentet, representerat genom grekiskan, identifieras den karaktär som regerar över islamreligionens anhängare som antingen Abaddon eller Apollyon, vilket i båda fallen betyder ”död och förstörelse”. Död och förstörelse är islams karaktär, vare sig den representeras i Gamla eller Nya testamentet. De särskilda kännetecknen hos den ande som härskar inom varje islamanhängare, i samband med symbolen åsnan eller hästen, utgör båda delar av de första och de sista hänvisningarna till islam. Dessa två profetiska egenskaper bär Alfa och Omegas signatur. När syster White identifierar det budskap som bringar de etthundrafyrtiofyra tusen till liv som den tredje ängelns mäktiga här, säger hon följande:

> “Angels are holding the four winds, represented as an angry horse seeking to break loose and rush over the face of the whole earth, bearing destruction and death in its path.

> ”Änglar håller de fyra vindarna tillbaka, framställda såsom en rasande häst som söker slita sig lös och störta fram över hela jordens yta, med förödelse och död i sitt spår.

> “Shall we sleep on the very verge of the eternal world? Shall we be dull and cold and dead? Oh, that we might have in our churches the Spirit and breath of God breathed into His people, that they might stand upon their feet and live. We need to see that the way is narrow, and the gate strait. But as we pass through the strait gate, its wideness is without limit.” Manuscript Releases, volume 20, 217.

> ”Skall vi sova alldeles på gränsen till den eviga världen? Skall vi vara tröga och kalla och döda? O, att vi måtte få se Guds Ande och livsande inandad i hans folk i våra församlingar, så att de må stå på sina fötter och leva. Vi behöver inse att vägen är smal och porten trång. Men när vi går in genom den trånga porten är dess vidd utan gräns.” Manuscript Releases, volym 20, 217.

The four winds are held during the sealing of the one hundred and forty-four thousand, and the four winds are an “angry horse” that bears “death and destruction in its path.” On September 11, 2001 the third woe arrived into prophetic history bringing “death and destruction,” thus “angering the nations,” when it struck the spiritual glorious land “suddenly and unexpectedly.” On October 7, 2023, the third woe, continued on its path of “death and destruction” thus further “angering the nations” when it attacked the literal glorious land “suddenly and unexpectedly.” The first unexpected attack marked the beginning of the period of the sealing of the one hundred and forty-four thousand, and the recent attack on October 7, 2023, marks the beginning of the ending period or “binding off” of the sealing of the one hundred and forty-four thousand. Shall we sleep on the very verge of the eternal world?

De fyra vindarna hålls tillbaka under beseglingen av de etthundrafyrtiofyra tusen, och de fyra vindarna är en ”vredgad häst” som för med sig ”död och fördärv på sin väg”. Den 11 september 2001 inträdde det tredje veet i den profetiska historien och förde med sig ”död och fördärv”, och ”förbittrade därmed folken”, när det slog mot det andliga härliga landet ”plötsligt och oväntat”. Den 7 oktober 2023 fortsatte det tredje veet på sin väg av ”död och fördärv” och ”förbittrade därmed ytterligare folken”, när det angrep det bokstavliga härliga landet ”plötsligt och oväntat”. Den första oväntade attacken markerade början av perioden för beseglingen av de etthundrafyrtiofyra tusen, och den senaste attacken den 7 oktober 2023 markerar början av avslutningsperioden, eller ”avbindandet”, av beseglingen av de etthundrafyrtiofyra tusen. Skall vi sova på själva tröskeln till den eviga världen?

On both sacred pioneer charts Islam of the first and second woes is graphically illustrated by Islamic warriors riding upon their warhorses. The rider upon the warhorse of the first woe in both illustrations is carrying a spear, and the rider of the horse representing the second woe, is firing a rifle. The distinction is plainly identified in Revelation chapter nine, for it was in the history of the second woe, that gunpowder was invented and first used in warfare. Commenting on verses seventeen through nineteen, of Revelation chapter nine, Uriah Smith records the following:

På båda de heliga pionjärdiagrammen framställs islam under det första och andra veet grafiskt genom islamiska krigare ridande på sina stridshästar. Ryttaren på stridshästen för det första veet bär i båda illustrationerna ett spjut, och ryttaren på hästen som representerar det andra veet avfyrar ett gevär. Åtskillnaden framträder tydligt i Uppenbarelseboken kapitel nio, ty det var under det andra veets historia som krutet uppfanns och först kom till bruk i krigföring. I sin kommentar till verserna sjutton till nitton i Uppenbarelseboken kapitel nio återger Uriah Smith följande:

> “The first part of this description may have reference to the appearance of these horsemen. Fire, representing a color, stands for red, ‘as red as fire’ being a frequent term of expression; jacinth, or hyacinth, for blue; and brimstone, for yellow. And these colors greatly predominated in the dress of these warriors; so that the description, according to this view, would be accurately met in the Turkish uniform, which was composed largely of red, or scarlet, blue, and yellow. The heads of the horses were in appearance as the heads of lions to denote their strength, courage, and fierceness; while the last part of the verse undoubtedly has reference to the use of gunpowder and firearms for purposes of war, which were then but recently introduced. As the Turks discharged their firearms on horseback, it would appear to the distant beholder that the fire, smoke, and brimstone issued out of the horses’ mouths, as illustrated by the accompanying plate.

> ”Den första delen av denna beskrivning kan syfta på dessa ryttares utseende. Eld, som betecknar en färg, står för rött, eftersom ”så röd som eld” är ett ofta förekommande uttryck; jacint, eller hyacint, för blått; och svavel för gult. Och dessa färger dominerade i hög grad dessa krigares klädedräkt; så att beskrivningen, enligt detta synsätt, träffande skulle motsvaras av den turkiska uniformen, som till stor del bestod av rött, eller scharlakansrött, blått och gult. Hästarnas huvuden liknade till utseendet lejons huvuden för att beteckna deras styrka, mod och vildhet; medan den sista delen av versen utan tvivel syftar på bruket av krut och skjutvapen i krigiska syften, vilka då endast nyligen hade blivit införda. Eftersom turkarna avlossade sina skjutvapen till häst, skulle det för den avlägsne betraktaren förefalla som om eld, rök och svavel utgick ur hästarnas munnar, såsom visas i den medföljande bilden.

> “Respecting the use of firearms by the Turks in their campaign against Constantinople, Elliott (Horae Apocalypticae, Vol. I, pp. 482–484) thus speaks:—‘It was to “the fire and the smoke and the sulphur,” to the artillery and firearms of Mahomet, that the killing of the third part of men, i.e., the capture of Constantinople, and by consequence the destruction of the Greek empire, was owing. Eleven hundred years and more had now elapsed since her foundation by Constantine. In the course of them, Goths, Huns, Avars, Persians, Bulgarians, Saracens, Russians, and indeed the Ottoman Turks themselves, had made their hostile assaults, or laid siege against it. But the fortifications were impregnable by them. Constantinople survived, and with it the Greek empire. Hence the anxiety of the Sultan Mahomet to find that which would remove the obstacle. “Canst thou cast a cannon,” was his question to the founder of cannon that deserted to him, “of the size sufficient to batter down the wall of Constantinople?” Then the foundry was established at Adrianople, the cannon cast, the artillery prepared, and the siege began.’

> ”Beträffande turkarnas bruk av eldvapen i sitt fälttåg mot Konstantinopel yttrar sig Elliott (Horae Apocalypticae, Vol. I, s. 482–484) sålunda:—’Det var åt ”elden och röken och svavlet”, åt Muhammeds artilleri och eldvapen, som dödandet av den tredje delen av människorna, dvs. Konstantinopels erövring och därmed till följd det grekiska rikets undergång, hade att tillskrivas. Elvahundra år och mer hade nu förflutit sedan dess grundläggning av Konstantin. Under denna tid hade goter, hunner, avarer, perser, bulgarer, saracener, ryssar och till och med de osmanska turkarna själva företagit fientliga angrepp mot staden eller belägrat den. Men befästningarna var ointagliga för dem. Konstantinopel bestod, och med det det grekiska riket. Därav sultan Muhammeds ängslan att finna det som skulle undanröja hindret. ”Kan du gjuta en kanon”, var hans fråga till den kanongjutare som gick över till honom, ”av tillräcklig storlek för att slå ned Konstantinopels mur?” Därefter upprättades gjuteriet i Adrianopel, kanonen göts, artilleriet gjordes i ordning, och belägringen började.’

> “It well deserves remark, how Gibbon, always the unconscious commentator on the Apocalyptic prophecy, puts this new instrumentality of war into the foreground of his picture, in his eloquent and striking narrative of the final catastrophe of the Greek empire. In preparation for it, he gives the history of the recent invention of gunpowder, ‘that mixture of saltpeter, sulphur, and charcoal;’ tells of its earlier use by the Sultan Amurath, and also, as before said, of Mahomet’s foundry of larger cannon at Adrianople; then, in the progress of the siege itself, describes how ‘the volleys of lances and arrows were accompanied with the smoke, the sound, and the fire of the musketry and cannon;’ how ‘the long order of the Turkish artillery was pointed against the walls, fourteen batteries thundering at once on the most accessible places;’ how ‘the fortifications which had stood for ages against hostile violence were dismantled on all sides by the Ottoman cannon, many breaches opened, and near the gate of St. Romanus, four towers leveled with the ground:’ how, as ‘from the lines, the galleys, and the bridge, the Ottoman artillery thundered on all sides, the camp and city, the Greeks and the Turks, were involved in a cloud of smoke, which could only be dispelled by the final deliverance or destruction of the Roman empire:’ how ‘the double walls were reduced by the cannon to a heap of ruins:’ and how the Turks at length ‘rising through the breaches,’ ‘Constantinople was subdued, her empire subverted, and her religion trampled in the dust by the Moslem conquerors.’ I say it well deserves observation how markedly and strikingly Gibbon attributes the capture of the city, and so the destruction of the empire, to the Ottoman artillery. For what is it but a comment on the words of our prophecy? ‘By these three was the third part of men killed, by the fire, and by the smoke, and by the sulphur, which issued out of their mouths.’

> ”Det förtjänar sannerligen att uppmärksammas, hur Gibbon, alltid den omedvetne kommentatorn till den apokalyptiska profetian, ställer detta nya krigsmedel i förgrunden i sin bild, i sin vältaliga och slående skildring av det grekiska rikets slutliga katastrof. Som förberedelse därtill ger han historien om den nyliga uppfinningen av krutet, ’denna blandning av salpeter, svavel och träkol;’ berättar om dess tidigare användning av sultan Amurath, och även, såsom tidigare sagts, om Mahomets gjuteri för större kanoner i Adrianopel; därefter beskriver han, under själva belägringens fortskridande, hur ’spjuten och pilarna i salvor åtföljdes av röken, dånet och elden från musköteriet och kanonerna;’ hur ’den långa raden av turkiskt artilleri riktades mot murarna, fjorton batterier dundrade samtidigt mot de mest åtkomliga platserna;’ hur ’befästningarna, som i sekler hade stått emot fientligt våld, på alla sidor nedbröts av de osmanska kanonerna, många bräscher öppnades, och nära S:t Romanus-porten jämnades fyra torn med marken:’ hur, när ’från linjerna, galärerna och bron det osmanska artilleriet dundrade från alla håll, lägret och staden, grekerna och turkarna, höljdes i ett rökmoln, som endast kunde skingras genom det romerska rikets slutliga befrielse eller undergång:’ hur ’de dubbla murarna av kanonerna förvandlades till en hög av ruiner:’ och hur turkarna slutligen, ’sedan de trängt upp genom bräscherna,’ ’Konstantinopel kuvades, dess välde störtades omkull, och dess religion trampades i stoftet av de muslimska erövrarna.’ Jag säger att det sannerligen förtjänar att uppmärksammas hur tydligt och slående Gibbon tillskriver stadens erövring, och därmed rikets undergång, det osmanska artilleriet. Ty vad är detta annat än en kommentar till vår profetias ord? ’Av dessa tre blev en tredjedel av människorna dödade, av elden och röken och svavlet, som utgick ur deras munnar.’”

> “‘VERSE 18. By these three was the third part of men killed, by the fire, and by the smoke, and by the brimstone, which issued out of their mouths. 19. For their power is in their mouth, and in their tails; for their tails were like unto serpents, and had heads, and with them they do hurt.’

> ”’VERS 18. Genom dessa tre dödades tredjedelen av människorna, genom elden och genom röken och genom svavlet, som utgick ur deras munnar. 19. Ty deras makt är i deras mun och i deras svansar; ty deras svansar voro lika ormar och hade huvuden, och med dem gör de skada.’”

> “These verses express the deadly effect of the new mode of warfare introduced. It was by means of these agents,—gunpowder, firearms, and cannon,—that Constantinople was finally overcome, and given into the hands of the Turks.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 510–514.

> ”Dessa verser uttrycker den dödliga verkan av det nya krigssätt som infördes. Det var genom dessa medel — krut, eldvapen och kanoner — som Konstantinopel slutligen besegrades och överlämnades i turkarnas händer.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 510–514.

We will continue the study of the third woe, in the next article.

Vi kommer att fortsätta studiet av det tredje veropet i nästa artikel.

> “I awoke from my sleep last night with a great burden upon my mind. I was delivering a message to our brethren and sisters, and it was a message of warning and instruction concerning the work of some who are advocating erroneous theories as to the reception of the Holy Spirit, and its operation through human agencies.

> ”Jag vaknade ur min sömn i natt med en stor börda över mitt sinne. Jag framförde ett budskap till våra bröder och systrar, och det var ett budskap med varning och undervisning rörande arbetet hos några som förespråkar villfarelseteorier om mottagandet av den Helige Ande och dess verkan genom mänskliga redskap.

> “I was instructed that fanaticism similar to that which we were called to meet after the passing of the time in 1844 would come in among us again in the closing days of the message, and that we must meet this evil just as decidedly now as we met it in our early experiences.

> ”Jag blev undervisad om att fanatism, liknande den som vi kallades att möta efter att tiden hade förflutit år 1844, åter skulle komma in ibland oss under budskapets avslutande dagar, och att vi måste möta detta onda lika bestämt nu som vi mötte det under våra första erfarenheter.

> “We are standing on the threshold of great and solemn events. Prophecies are fulfilling. Strange and eventful history is being recorded in the books of heaven—events which it was declared should shortly precede the great day of God. Everything in the world is in an unsettled state. The nations are angry, and great preparations for war are being made. Nation is plotting against nation, and kingdom against kingdom. The great day of God is hasting greatly. But although the nations are mustering their forces for war and bloodshed, the command to the angels is still in force, that they hold the four winds until the servants of God are sealed in their foreheads.” Selected Messages, book 1, 221.

> ”Vi står på tröskeln till stora och högtidliga händelser. Profetior uppfylls. En märklig och händelserik historia nedtecknas i himmelens böcker—händelser som det har förklarats snart skulle föregå Guds stora dag. Allting i världen befinner sig i ett oroligt tillstånd. Folken vredgas, och stora förberedelser för krig görs. Nation sammansvärjer sig mot nation, och rike mot rike. Guds stora dag skyndar med stor hast. Men fastän nationerna samlar sina styrkor för krig och blodsutgjutelse, gäller fortfarande befallningen till änglarna att de skall hålla de fyra vindarna tillbaka, till dess att Guds tjänare har blivit förseglade på sina pannor.” Selected Messages, bok 1, 221.

Back to Articles