Article

# The Book of Daniel - Number Five

Daniels bok – nummer fem

Seventy Years

Sjuttio år

Author

Jeff Pippenger

Published

November 29, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

Jehoiakim was the first of the last three kings of Judah, and when he was conquered by the Babylonians the seventy years of slavery for the southern kingdom began. Those seventy years identify the period of time that Babylon, the first kingdom of Bible prophecy would reign. In Isaiah chapter twenty-three, the whore of Tyre would be forgotten for seventy symbolic years that were prophetically identified as the days of one king. In Bible prophecy a king is a kingdom, and the days of the only kingdom of Bible prophecy which amounted to seventy years, was Babylon.

Jojakim var den förste av Juda sista tre kungar, och när han besegrades av babylonierna började de sjuttio åren av slaveri för det södra riket. Dessa sjuttio år anger den tidsperiod under vilken Babylon, det första riket i Bibelns profetia, skulle regera. I Jesaja kapitel tjugotre skulle Tyrus sköka vara glömd i sjuttio symboliska år, vilka profetiskt identifierades som en kungs dagar. I Bibelns profetia är en kung ett kungarike, och dagarna för det enda kungariket i Bibelns profetia som uppgick till sjuttio år var Babylon.

During that history, the whore of Tyre, who represents the papacy, would be forgotten. At the end of the seventy symbolic years, she would be remembered and go forth and commit fornication with all the kingdoms of the earth. Spiritual fornication is the unlawful relationship of the combination of church and state. At the end of the symbolic seventy years, the papacy would come into a relationship with the United Nations, represented by all the kings that the whore of Tyre commits fornication with at the end of the seventy symbolic years. The kingdom that reigns during the seventy symbolic years is the United States, the earth beast with two horns.

Under denna historia skulle Tyrus sköka, som representerar påvedömet, bli bortglömd. Vid slutet av de sjuttio symboliska åren skulle hon bli ihågkommen och gå ut och bedriva otukt med alla jordens riken. Andlig otukt är den olagliga förbindelsen i föreningen mellan kyrka och stat. Vid slutet av de symboliska sjuttio åren skulle påvedömet träda in i en förbindelse med Förenta nationerna, representerat av alla de kungar med vilka Tyrus sköka bedriver otukt vid slutet av de sjuttio symboliska åren. Det rike som regerar under de sjuttio symboliska åren är Förenta staterna, jorddjuret med två horn.

Daniel chapters one through five, outline the history of Babylon’s seventy years, and therefore those chapters represent the history of both horns of the earth beast. Chapters four and five identify Babylon’s first and last kings, and together those two chapters identify the history of the earth beast and its two horns. The judgment of the two horns, and the earth beast itself is represented by the judgment of the first king and the last king. Nebuchadnezzar’s judgment was banishment for “seven times,” while he lived as a wild beast for twenty-five hundred and twenty days off the grass and dew. Belshazzar’s judgment was written on the wall, and equated to the number twenty-five hundred and twenty, thus identifying that the judgment of the earth beast and its two horns is represented by the “seven times” of Leviticus twenty-six. This is based on the witness of two kings, and the two witnesses represent the first and the last.

Daniels kapitel ett till och med fem skisserar historien om Babylons sjuttio år, och därför representerar dessa kapitel historien om båda hornen på jordens vilddjur. Kapitel fyra och fem identifierar Babylons förste och siste kung, och tillsammans identifierar dessa två kapitel historien om jordens vilddjur och dess två horn. Domen över de två hornen, och över själva jordens vilddjur, framställs genom domen över den förste kungen och den siste kungen. Nebukadnessars dom var landsförvisning under ”sju tider”, medan han levde som ett vilddjur under tvåtusen femhundratjugo dagar av gräs och dagg. Belsassars dom skrevs på väggen och likställdes med talet tvåtusen femhundratjugo, och identifierade därmed att domen över jordens vilddjur och dess två horn framställs genom de ”sju tiderna” i Tredje Mosebok tjugosex. Detta grundar sig på två kungars vittnesbörd, och de två vittnena representerar den förste och den siste.

The “seven times” is the stumbling stone for Adventism, and therefore cannot be recognized, though it is plainly there—for those who wish to see. It is the symbol of judgment of the nation (Babylon) that reigned for seventy years, and the symbol of judgment for the kingdom that reigns for seventy symbolic years. When William Miller presented his understanding of the “seven times” of Leviticus twenty-six, he employed Nebuchadnezzar’s twenty-five hundred and twenty days living as a beast in Daniel chapter four as one of the prophetic witnesses to uphold Leviticus twenty-six’s “seven times.” The “seven times” is both the foundation stone and the headstone in Zechariah chapter four. Jesus, Sister White, Isaiah and Peter identify it as the stone that becomes the head of the corner. It is the crowning doctrine of Bible prophecy, though it is essentially unseen by those who profess to be the messengers of the third angel.

De ”sju tiderna” är stötestenen för adventismen och kan därför inte erkännas, fastän den tydligt finns där – för dem som vill se. Den är symbolen för domen över nationen (Babylon) som regerade i sjuttio år, och symbolen för domen över det rike som regerar i sjuttio symboliska år. När William Miller framlade sin förståelse av de ”sju tiderna” i Tredje Mosebok tjugosex, använde han Nebukadnessars två tusen fem hundra tjugo dagar, då han levde som ett djur i Daniel kapitel fyra, som ett av de profetiska vittnena för att bekräfta de ”sju tiderna” i Tredje Mosebok tjugosex. De ”sju tiderna” är både grundstenen och huvudstenen i Sakarja kapitel fyra. Jesus, syster White, Jesaja och Petrus identifierar den som stenen som blir hörnets huvud. Den är den krönande läran i Bibelns profetia, även om den i huvudsak är osedd av dem som bekänner sig vara den tredje ängelns budbärare.

As we begin to consider the first six chapters of the book of Daniel, it is important to recognize that from the very outset the “seven times” is identified. When Jehoiakim was overthrown by Babylon, the captivity of seventy-years began. The book of Chronicles explains why they were taken captive for seventy years.

När vi börjar betrakta de sex första kapitlen i Daniels bok, är det viktigt att inse att de ”sju tiderna” identifieras redan från första början. När Jojakim störtades av Babylon började den sjuttioåriga fångenskapen. Krönikeboken förklarar varför de fördes bort i fångenskap i sjuttio år.

> Zedekiah was one and twenty years old when he began to reign, and reigned eleven years in Jerusalem. And he did that which was evil in the sight of the Lord his God, and humbled not himself before Jeremiah the prophet speaking from the mouth of the Lord. And he also rebelled against king Nebuchadnezzar, who had made him swear by God: but he stiffened his neck, and hardened his heart from turning unto the Lord God of Israel. Moreover all the chief of the priests, and the people, transgressed very much after all the abominations of the heathen; and polluted the house of the Lord which he had hallowed in Jerusalem. And the Lord God of their fathers sent to them by his messengers, rising up betimes, and sending; because he had compassion on his people, and on his dwelling place: But they mocked the messengers of God, and despised his words, and misused his prophets, until the wrath of the Lord arose against his people, till there was no remedy. Therefore he brought upon them the king of the Chaldees, who slew their young men with the sword in the house of their sanctuary, and had no compassion upon young man or maiden, old man, or him that stooped for age: he gave them all into his hand. And all the vessels of the house of God, great and small, and the treasures of the house of the Lord, and the treasures of the king, and of his princes; all these he brought to Babylon. And they burnt the house of God, and brake down the wall of Jerusalem, and burnt all the palaces thereof with fire, and destroyed all the goodly vessels thereof. And them that had escaped from the sword carried he away to Babylon; where they were servants to him and his sons until the reign of the kingdom of Persia: To fulfil the word of the Lord by the mouth of Jeremiah, until the land had enjoyed her sabbaths: for as long as she lay desolate she kept sabbath, to fulfil threescore and ten years. Now in the first year of Cyrus king of Persia, that the word of the Lord spoken by the mouth of Jeremiah might be accomplished, the Lord stirred up the spirit of Cyrus king of Persia, that he made a proclamation throughout all his kingdom, and put it also in writing, saying, Thus saith Cyrus king of Persia, All the kingdoms of the earth hath the Lord God of heaven given me; and he hath charged me to build him an house in Jerusalem, which is in Judah. Who is there among you of all his people? The Lord his God be with him, and let him go up. 2 Chronicles 36:11–23.

> Sidkia var tjugoett år gammal när han blev kung, och han regerade elva år i Jerusalem. Och han gjorde det som var ont i Herren, sin Guds, ögon och ödmjukade sig inte inför profeten Jeremia, som talade från Herrens mun. Han gjorde också uppror mot kung Nebukadnessar, som hade låtit honom svära vid Gud; men han förhärdade sin nacke och förstockade sitt hjärta så att han inte vände om till Herren, Israels Gud. Också alla de främsta bland prästerna och folket förgick sig svårt genom alla hednafolkens styggelser och orenade Herrens hus, som han hade helgat i Jerusalem. Och Herren, deras fäders Gud, sände bud till dem genom sina sändebud, gång på gång sände han dem, eftersom han förbarmade sig över sitt folk och över sin boning. Men de hånade Guds sändebud och föraktade hans ord och misshandlade hans profeter, till dess att Herrens vrede steg mot hans folk, så att ingen bot längre fanns. Därför lät han kaldéernas kung komma över dem, och han dödade deras unga män med svärd i deras helgedoms hus och visade ingen medkänsla med ung man eller jungfru, gammal eller ålderstigen: allt gav han i hans hand. Och alla kärlen i Guds hus, stora och små, och skatterna i Herrens hus, och kungens och hans furstars skatter, allt detta förde han till Babylon. Och de brände upp Guds hus och rev ner Jerusalems mur och brände alla dess palats med eld och förstörde alla dess dyrbara föremål. Och dem som hade undkommit svärdet förde han bort till Babylon; där blev de tjänare åt honom och hans söner till dess att Persiens rike fick herraväldet, för att Herrens ord genom Jeremias mun skulle fullbordas, till dess att landet hade fått njuta sina sabbater; så länge det låg öde höll det sabbat, till dess att sjuttio år hade gått. Men i den persiske kungen Koreshs första regeringsår, för att Herrens ord genom Jeremias mun skulle fullbordas, uppväckte Herren anden hos Koresh, kungen av Persien, så att han lät utropa genom hela sitt rike och också lät kungöra skriftligen: Så säger Koresh, kungen av Persien: Alla jordens riken har Herren, himlens Gud, gett åt mig, och han har befallt mig att bygga ett hus åt honom i Jerusalem, som ligger i Juda. Vem bland er hör till hans folk? Herren, hans Gud, vare med honom, och må han dra dit upp. 2 Krönikeboken 36:11–23.

The seventy years in slavery were to fulfill the word of Jeremiah, “until the land had enjoyed her sabbaths, for as long as she lay desolate she kept sabbath.” There is only one passage in God’s Word, other than the verse in Chronicles we are citing, that refers to the land “enjoying” her sabbaths. That passage is in Leviticus chapters twenty-five and twenty-six. Chapter twenty-five gives the instruction on how to allow the land to enjoy its sabbath rest, and chapter twenty-six outlines the curse of “seven times” if those covenant instructions were not followed.

De sjuttio åren i fångenskap skulle fullborda Jeremias ord: ”till dess landet hade fått njuta sina sabbater; så länge det låg öde höll det sabbat.” Det finns endast ett ställe i Guds Ord, förutom den vers i Krönikeboken som vi hänvisar till, som talar om att landet ”får njuta” sina sabbater. Det stället finns i Tredje Moseboken, kapitel tjugofem och tjugosex. Kapitel tjugofem ger anvisningen om hur landet skall få åtnjuta sin sabbatsvila, och kapitel tjugosex framställer förbannelsen om ”sju tider” om dessa förbundsinstruktioner inte följdes.

Jehoiakim’s fate marked the beginning of the captivity which is an element of what Daniel called the “curse” and “oath” of Moses in chapter nine. Daniel understood the curse of the “seven times,” for he gives testimony in chapter nine, that it was through his study of the seventy-year prophecy of Jeremiah, that he understood the number of years that God’s people would be enslaved in Babylon.

Jojakims öde markerade början på fångenskapen, vilken utgör ett led i det som Daniel i kapitel nio kallade Moses ”förbannelse” och ”ed”. Daniel förstod förbannelsen om de ”sju tiderna”, ty han vittnar i kapitel nio om att det var genom sitt studium av Jeremias sjuttioårsprofetia som han förstod antalet år då Guds folk skulle vara i träldom i Babylon.

> In the first year of his reign I Daniel understood by books the number of the years, whereof the word of the Lord came to Jeremiah the prophet, that he would accomplish seventy years in the desolations of Jerusalem. Daniel 9:2.

> I hans regerings första år förstod jag, Daniel, av skrifterna antalet av de år om vilka Herrens ord hade kommit till profeten Jeremia, att han skulle fullborda sjuttio år i Jerusalems ödeläggelser. Daniel 9:2.

Daniel understood the seventy years “by books,” not only the book of Jeremiah. The other book he understood was the writings of Moses, for in his prayer he identifies that the “curse” of the seventy years of slavery was the “oath” of Moses. The word in Daniel chapter nine, which is translated as “oath,” is the same word that is translated as “seven times” in Leviticus twenty-six. The captivity of Judah in Babylon for seventy years was a fulfillment of the curse of the “seven times,” in spite of what any modern theologian might argue. Its plain as day, but only if you are willing to see.

Daniel förstod de sjuttio åren ”genom böckerna”, inte enbart Jeremias bok. Den andra bok han förstod var Mose skrifter, ty i sin bön identifierar han den ”förbannelse” som låg i de sjuttio årens träldom som Moses ”ed”. Ordet i Daniels nionde kapitel, som översätts med ”ed”, är samma ord som i Tredje Moseboken tjugosex översätts med ”sju gånger”. Judas fångenskap i Babylon i sjuttio år var en uppfyllelse av förbannelsen om de ”sju gångerna”, trots vad någon modern teolog än må hävda. Det är tydligt som dagen, men endast om du är villig att se.

> And the Lord spake unto Moses in mount Sinai, saying, Speak unto the children of Israel, and say unto them, When ye come into the land which I give you, then shall the land keep a sabbath unto the Lord. Six years thou shalt sow thy field, and six years thou shalt prune thy vineyard, and gather in the fruit thereof; But in the seventh year shall be a sabbath of rest unto the land, a sabbath for the Lord: thou shalt neither sow thy field, nor prune thy vineyard. That which groweth of its own accord of thy harvest thou shalt not reap, neither gather the grapes of thy vine undressed: for it is a year of rest unto the land. And the sabbath of the land shall be meat for you; for thee, and for thy servant, and for thy maid, and for thy hired servant, and for thy stranger that sojourneth with thee, And for thy cattle, and for the beast that are in thy land, shall all the increase thereof be meat. And thou shalt number seven sabbaths of years unto thee, seven times seven years; and the space of the seven sabbaths of years shall be unto thee forty and nine years. Then shalt thou cause the trumpet of the jubilee to sound on the tenth day of the seventh month, in the day of atonement shall ye make the trumpet sound throughout all your land. Leviticus 25:1–9.

> Och Herren talade till Mose på Sinai berg och sade: Tala till Israels barn och säg till dem: När ni kommer in i det land som jag ger er, då skall landet hålla sabbat åt Herren. I sex år skall du beså din åker, och i sex år skall du beskära din vingård och bärga dess gröda. Men under det sjunde året skall landet ha en vilosabbat, en sabbat åt Herren; du skall inte beså din åker och inte beskära din vingård. Det som växer upp av sig självt efter din skörd skall du inte skörda, och druvorna från din obeskurna vinstock skall du inte samla in; ty det är ett vilans år för landet. Och det som landet bär under sin sabbat skall tjäna till föda för er: för dig och för din tjänare och för din tjänarinna och för din daglönare och för främlingen som bor hos dig, och för din boskap och för djuren som finns i ditt land skall all dess avkastning tjäna till föda. Och du skall räkna sju årssabbater åt dig, sju gånger sju år; och tiden för de sju årssabbaterna skall för dig utgöra fyrtionio år. Därefter skall du låta jubelhornet ljuda på sjunde månadens tionde dag; på försoningsdagen skall ni låta hornet ljuda över hela ert land. 3 Moseboken 25:1–9.

It is important to see that in the instructions of letting the land rest, that the seven cycles of six years of working the land and one year of allowing the land to rest continue unto the forty-ninth year, when there was to be a jubilee identifying the fulfillment of seven cycles of seven years. The crucial point to see is that the sounding of the jubilee trumpet was to take place on the Day of Atonement, thus identifying that when the anti-typical Day of Atonement began on October 22, 1844, the jubilee trumpet representing the cycle of “seven times” was to be then sounded. The “seven times” that began when Manasseh was carried into Babylon in 677 BC, represented twenty-five hundred and twenty years that concluded on the anti-typical Day of Atonement. The connection will only be missed by those who are unwilling to see. The cycle of “seven times,” is connected with the twenty-three hundred years.

Det är viktigt att se att i föreskrifterna om att låta landet vila fortsätter de sju cyklerna av sex års brukande av jorden och ett års vila för jorden fram till det fyrtionionde året, då ett jubelår skulle infalla som markerade fullbordandet av sju cykler om sju år. Den avgörande punkten att lägga märke till är att jubelårstrumpeten skulle ljudas på försoningsdagen, vilket därmed visar att när den antitypiska försoningsdagen började den 22 oktober 1844, skulle då jubelårstrumpeten, som representerar cykeln av ”sju tider”, ljudas. De ”sju tider” som började när Manasse fördes till Babylon år 677 f.Kr. representerade tvåtusen femhundratjugo år som avslutades på den antitypiska försoningsdagen. Sambandet kommer endast att missas av dem som är ovilliga att se. Cykeln av ”sju tider” är förbunden med de tvåtusentrehundra åren.

It is also important to see that within the covenant instructions of the first nine verses of Leviticus twenty-five is the most profound illustration of the day-for-a-year principle in God’s Word. The dish of fables that the theologians toss out to keep the flock intoxicated with Babylonian wine, is that the judgment of “seven times” in chapter twenty-six is an incorrect understanding of the Hebrew meaning of the word translated as “seven times.” That argument is not true. The Hebrew meaning of the word fully contains within its definition, the justification for applying it in a numerical fashion, but their flawed argument, which they prop up by a misguided premise based upon their self-proclaimed expertise of Hebrew grammar, is simply an argument of misdirection.

Det är också viktigt att inse att inom förbundsanvisningarna i de första nio verserna av Tredje Moseboken tjugofem finns den djupaste illustrationen av dag-för-ett-år-principen i Guds Ord. Den anrättning av fabler som teologerna kastar fram för att hålla hjorden berusad av Babylons vin är att domen om ”sju tider” i kapitel tjugosex skulle vara en felaktig förståelse av den hebreiska innebörden i det ord som översatts med ”sju tider”. Detta påstående är inte sant. Den hebreiska innebörden av ordet innesluter fullt ut i sin definition berättigandet för att tillämpa det på ett numeriskt sätt, men deras bristfälliga argument, som de stöder på en vilseledd premiss grundad på deras självutropade sakkunskap i hebreisk grammatik, är helt enkelt ett vilseledande argument.

The judgment represented as “seven times” in chapter twenty-six, is recognized by the context of the passage, not by some modern-day theologians wresting the Hebrew language. William Miller formed his conclusion without any reference to the Hebrew language, and inspiration endorsed his understanding as correct. The angels guided his understanding based upon the context of the chapter where the judgment of the “seven times” is located, not upon the Hebrew language.

Den dom som i kapitel tjugosex framställs som ”sju tider” känns igen genom sammanhanget i avsnittet, inte genom att några nutida teologer förvränger det hebreiska språket. William Miller drog sin slutsats utan någon hänvisning till det hebreiska språket, och inspirationen bekräftade att hans förståelse var riktig. Änglarna vägledde hans förståelse på grundval av sammanhanget i det kapitel där domen om de ”sju tiderna” finns, inte på grundval av det hebreiska språket.

The context of chapter twenty-five is where the covenant directions are identified, and chapter twenty-six then provides a promised blessing for keeping those covenant instructions, and thereafter identifies what Daniel calls the “curse of Moses” for disobedience to those instructions.

Sammanhanget i kapitel tjugofem är det, där förbundets föreskrifter anges, och kapitel tjugosex framlägger därefter en utlovad välsignelse för att hålla dessa förbundsföreskrifter, och identifierar sedan det som Daniel kallar ”Mose förbannelse” för olydnad mot dessa föreskrifter.

The context is the theme of the principle of a day-for-a-year in Bible prophecy. Those initial verses of Leviticus twenty-five identify that in Bible prophecy a day represents a year. In the book of Exodus, Moses clearly identifies the relationship of the seventh-day sabbath rest for man and beast, and the seventh-year sabbath rest for the land.

Sammanhanget är temat om principen att en dag står för ett år i Bibelns profetior. Dessa inledande verser i Tredje Moseboken tjugofem visar att i Bibelns profetior representerar en dag ett år. I Andra Moseboken identifierar Mose tydligt förhållandet mellan vilan på sjundedagssabbaten för människa och boskap och sabbatsvilan under det sjunde året för landet.

> And six years thou shalt sow thy land, and shalt gather in the fruits thereof: But the seventh year thou shalt let it rest and lie still; that the poor of thy people may eat: and what they leave the beasts of the field shall eat. In like manner thou shalt deal with thy vineyard, and with thy oliveyard. Six days thou shalt do thy work, and on the seventh day thou shalt rest: that thine ox and thine ass may rest, and the son of thy handmaid, and the stranger, may be refreshed. Exodus 23:10–12.

> Och i sex år skall du beså ditt land och inbärga dess gröda. Men under det sjunde året skall du låta det vila och ligga orört, så att de fattiga bland ditt folk får äta; och det de lämnar kvar skall markens djur äta. På samma sätt skall du göra med din vingård och din olivlund. I sex dagar skall du utföra ditt arbete, men på den sjunde dagen skall du vila, så att din oxe och din åsna får ro, och din slavinnas son och främlingen får hämta nya krafter. 2 Moseboken 23:10–12.

Within those three verses can be recognized that a day of rest for men and beasts, equates to a year of rest for the land. In Leviticus chapter twenty-five, in the first five verses, we find the identical grammatical structure to the Sabbath commandment of Exodus chapter twenty, verses eight through eleven.

I dessa tre verser kan man urskilja att en vilodag för människor och boskap motsvarar ett viloår för landet. I Tredje Moseboken, kapitel tjugofem, i de fem första verserna, finner vi en identisk grammatisk struktur som i sabbatsbudet i Andra Moseboken 20:8–11.

> And the Lord spake unto Moses in mount Sinai, saying, Speak unto the children of Israel, and say unto them, When ye come into the land which I give you, then shall the land keep a sabbath unto the Lord. Six years thou shalt sow thy field, and six years thou shalt prune thy vineyard, and gather in the fruit thereof; But in the seventh year shall be a sabbath of rest unto the land, a sabbath for the Lord: thou shalt neither sow thy field, nor prune thy vineyard. That which groweth of its own accord of thy harvest thou shalt not reap, neither gather the grapes of thy vine undressed: for it is a year of rest unto the land. Leviticus 25:1–5.

> Och Herren talade till Mose på Sinai berg och sade: Tala till Israels barn och säg till dem: När ni kommer in i det land som jag ger er, då skall landet hålla sabbat åt Herren. I sex år skall du beså din åker, och i sex år skall du beskära din vingård och bärga dess skörd. Men det sjunde året skall vara en vilosabbat för landet, en sabbat åt Herren: din åker skall du inte beså, och din vingård skall du inte beskära. Det som växer upp av sig självt efter din skörd skall du inte skörda, och druvorna från din obeskurna vinstock skall du inte samla in; ty det är ett vilans år för landet. 3 Moseboken 25:1–5.

> Remember the sabbath day, to keep it holy. Six days shalt thou labour, and do all thy work: But the seventh day is the sabbath of the Lord thy God: in it thou shalt not do any work, thou, nor thy son, nor thy daughter, thy manservant, nor thy maidservant, nor thy cattle, nor thy stranger that is within thy gates: For in six days the Lord made heaven and earth, the sea, and all that in them is, and rested the seventh day: wherefore the Lord blessed the sabbath day, and hallowed it. Exodus 20:8–11.

> Tänk på sabbatsdagen, så att du helgar den. Sex dagar skall du arbeta och uträtta alla dina sysslor. Men den sjunde dagen är Herrens, din Guds, sabbat. Då skall du inte utföra något arbete, varken du eller din son eller din dotter, din tjänare eller din tjänarinna, eller din boskap, eller främlingen som bor inom dina portar. Ty på sex dagar gjorde Herren himlen och jorden, havet och allt som är i dem, och vilade på sjunde dagen. Därför välsignade Herren sabbatsdagen och helgade den. 2 Moseboken 20:8–11.

Together the two sabbath commandments identify the context of Leviticus twenty-five and twenty-six. Brought together line upon line, they testify that for “six days shalt thou labour, and do all thy work,” and for “six years thou shalt sow thy field, and six years thou shalt prune thy vineyard, and gather in the fruit thereof.” “But the seventh day is the sabbath of the Lord thy God,” and “the seventh year shall be a sabbath of rest unto the land, a sabbath for the Lord”.

Tillsammans anger de två sabbatsbuden sammanhanget för Tredje Mosebok tjugofem och tjugosex. Sammanförda rad på rad vittnar de om att ”sex dagar skall du arbeta och uträtta all din gärning”, och att ”sex år skall du beså din åker, och sex år skall du beskära din vingård och bärga dess frukt”. ”Men den sjunde dagen är HERRENS, din Guds, sabbat”, och ”det sjunde året skall vara en sabbatisk vilotid för landet, en sabbat åt HERREN”.

Both words that are translated as “seventh,” in either of the sabbath commandments, whether it is the sabbath for men or the sabbath for the land, are the same Hebrew word that is translated as “seven times” in chapter twenty-six of Leviticus. The context of chapters twenty-five and twenty-six of Leviticus is set within the prophetic rule that a day represents a year in Bible prophecy. Just as significant is the prophetic rule of first mention.

Båda de ord som översätts med ”sjunde” i något av sabbatsbuden, vare sig det gäller sabbaten för människor eller sabbaten för landet, är samma hebreiska ord som i tredje Mosebok, kapitel tjugosex, översätts med ”sju gånger”. Kontexten i tredje Mosebok, kapitel tjugofem och tjugosex, är fastställd inom den profetiska regeln att en dag representerar ett år i Bibelns profetior. Lika betydelsefull är den profetiska regeln om det första omnämnandet.

The first thing mentioned in these two chapters is the day-for-a-year principle. William Miller was led by Gabriel and other angels to identify the “seven times” of Leviticus as a symbol of twenty-five hundred and twenty years, and it is in total agreement with the context of the chapters which is the day-for-a-year principle that is set forth in the opening five verses of chapter twenty-five.

Det första som nämns i dessa två kapitel är dag-för-ett-år-principen. William Miller leddes av Gabriel och andra änglar att identifiera de ”sju tiderna” i Leviticus som en symbol för två tusen fem hundra tjugo år, och detta står i fullständig överensstämmelse med sammanhanget i kapitlen, vilket är dag-för-ett-år-principen som framläggs i de fem inledande verserna i kapitel tjugofem.

When the author of Chronicles identified the reason Babylon was allowed to take the southern kingdom of Judah into captivity he said it was to allow the land to enjoy her sabbath rest. The only other place in God’s Word that identifies the land enjoying a rest is located in chapters twenty-five and twenty-six of Leviticus. The seventy years that Babylon reigned as the first kingdom of Bible prophecy, not only presents the symbolic years that the earth beast would reign as the sixth kingdom of Bible prophecy, but the seventy years are a direct reference to the “seven times” of Moses’ curse.

När Krönikebokens författare angav orsaken till att Babylon tilläts föra det södra riket Juda i fångenskap, sade han att det var för att landet skulle få njuta sin sabbatsvila. Det enda andra stället i Guds Ord där landet sägs få njuta en vila finns i tredje Mosebokens tjugofemte och tjugosjätte kapitel. De sjuttio år då Babylon regerade som det första riket i Bibelns profetia framställer inte bara de symboliska år då jordodjuret skulle regera som det sjätte riket i Bibelns profetia, utan de sjuttio åren är en direkt hänvisning till Moses förbannelses ”sju tider”.

When we begin to study the prophecies that are represented in the first six chapters of Daniel, it is essential to know that the curse of the “seven times,” as well as the blessing of the “seven times,” is an element of each of those chapters.

När vi börjar studera de profetior som framställs i Daniels sex första kapitel, är det nödvändigt att veta att förbannelsen av de ”sju tiderna”, liksom välsignelsen av de ”sju tiderna”, utgör ett inslag i vart och ett av dessa kapitel.

It is also important to remember that the cycle of seven cycles of seven years is marked by the blowing of the trumpet of the jubilee on the tenth day of the seventh month, which is the Day of Atonement. This fact binds the “seven times” together with the twenty-three hundred days of Daniel chapter eight, and verse fourteen. It is also important to remember that a prophetic year is three hundred and sixty days, and if you add together three hundred and sixty days, over and over, for “seven times” it equates to twenty-five hundred and twenty days.

Det är också viktigt att komma ihåg att cykeln av sju cykler om sju år markeras genom att jubelårets basun ljuder på den tionde dagen i den sjunde månaden, vilket är försoningsdagen. Detta faktum sammanbinder ”sju tider” med de två tusen tre hundra dagarna i Daniel kapitel åtta, vers fjorton. Det är också viktigt att komma ihåg att ett profetiskt år är tre hundra sextio dagar, och om man lägger samman tre hundra sextio dagar, om och om igen, under ”sju tider”, blir det två tusen fem hundra tjugo dagar.

When Daniel understood by books the number of years that Jeremiah had identified, he began a prayer that addresses every element of the response of repentance that is identified as necessary, if God’s people ever awaken to the reality that they are captives in the enemy’s land. At the end of Daniel’s Leviticus twenty-six prayer, Gabriel appeared to give Daniel understanding of the vision which he had “heard”, the vision of the twenty-three hundred days. Gabriel began by informing Daniel that seventy weeks were “determined” for Daniel’s people.

När Daniel genom skrifterna förstod antalet år som Jeremia hade angivit, började han en bön som berör varje del av den ångerfulla gensvarshandling som anges som nödvändig, om Guds folk någonsin vaknar upp till verkligheten att de är fångar i fiendens land. I slutet av Daniels bön över Tredje Mosebok tjugosex uppenbarade sig Gabriel för att ge Daniel förståelse av synen som han hade ”hört”, synen om de tvåtusentrehundra dagarna. Gabriel började med att underrätta Daniel om att sjuttio veckor var ”bestämda” för Daniels folk.

> Seventy weeks are determined upon thy people and upon thy holy city, to finish the transgression, and to make an end of sins, and to make reconciliation for iniquity, and to bring in everlasting righteousness, and to seal up the vision and prophecy, and to anoint the most Holy. Daniel 9:24.

> Sjuttio veckor är bestämda över ditt folk och över din heliga stad, för att göra slut på överträdelsen och sätta punkt för synderna och bringa försoning för missgärningen och föra fram en evig rättfärdighet och besegla synen och profetian och smörja det allra heligaste. Daniel 9:24.

The word translated as “determined” in the verse means “cut off”, and therefore it means seventy weeks were to be cut off from the twenty-three hundred days. Beginning at the third decree in 457 BC, Daniel’s people would have seventy prophetic weeks of probationary time. Seventy prophetic weeks equals four hundred and ninety years. Four hundred and ninety years after the third decree, ancient Israel would stone Stephen in the year 34, and they would be fully divorced from God.

Ordet som i versen översätts med ”bestämda” betyder ”avskurna”, och därför innebär det att sjuttio veckor skulle avskäras från de tvåtusen trehundra dagarna. Med början vid det tredje dekretet år 457 f.Kr. skulle Daniels folk ha sjuttio profetiska veckor av nådatid. Sjuttio profetiska veckor motsvarar fyrahundranittio år. Fyrahundranittio år efter det tredje dekretet skulle det forntida Israel stena Stefanus år 34, och de skulle bli fullständigt skilda från Gud.

The captivity that preceded the three decrees, that identify the starting point of the four hundred and ninety years of probationary time, had been seventy years. Those seventy years were to allow the land to enjoy the sabbath rests that ancient Israel never fulfilled. Seventy years of sabbath rests for the land, were brought about because of four hundred and ninety years (or seventy weeks of years) of rebellion against the oath of Moses.

Fångenskapen som föregick de tre dekret vilka utmärker utgångspunkten för de fyra hundra nittio åren av prövotid hade varat i sjuttio år. Dessa sjuttio år skulle ge landet möjlighet att njuta av de sabbatsvilor som det forntida Israel aldrig uppfyllde. Sjuttio år av sabbatsvila för landet förorsakades av fyra hundra nittio år (eller sjuttio årsveckor) av uppror mot Moses ed.

Four hundred and ninety years of rebellion against the covenant of Leviticus twenty-five, produced seventy years of captivity for the land to enjoy its rest. The seventy years of captivity led to three decrees, which marked another four hundred and ninety years of probationary time for ancient Israel. So we see two probationary periods of four hundred and ninety years each. The three decrees typify the three angel’s messages, the first of which arrived in 1798, at the end of the first indignation of “seven times” against the northern kingdom. The third angel arrived twenty-three hundred years after the third decree on October 22, 1844, which is when “the last end of the indignation” also arrived.

Fyrahundranittio år av uppror mot förbundet i Tredje Moseboken tjugofem frambringade sjuttio års fångenskap, så att landet kunde njuta sin vila. De sjuttio åren av fångenskap ledde till tre dekret, vilka utmärkte ytterligare fyrahundranittio år av prövotid för det forntida Israel. Så ser vi två prövotider om fyrahundranittio år vardera. De tre dekreten är förebilder för de tre änglarnas budskap, av vilka det första kom 1798, vid slutet av den första harmen i ”sju tider” mot det norra riket. Den tredje ängeln kom tvåtusentrehundra år efter det tredje dekretet, den 22 oktober 1844, vilket också är då ”harmens sista ände” kom.

During the forty-six years between the end of the first indignation and the end of the last indignation Jesus laid the foundation of the Millerite temple, and the foundation stone was the “seven times.” That stone was to be either the foundation stone (or else the stumbling stone) for Adventism at the beginning, and either the headstone and capstone (or else the gravestone) for Adventism at the end. The three decrees that represent the arrival of the three angels’ messages in the history of 1798 through 1844, also represent the first three chapters of the book of Daniel.

Under de fyrtiosex åren mellan slutet på den första vredesdomen och slutet på den sista vredesdomen lade Jesus grunden till det milleritiska templet, och grundstenen var de ”sju tiderna”. Den stenen skulle antingen vara grundstenen (eller annars stötestenen) för adventismen i början, och antingen hörnstenen och slutstenen (eller annars gravstenen) för adventismen i slutet. De tre dekreten som representerar ankomsten av de tre änglarnas budskap i historien från 1798 till 1844 representerar också de tre första kapitlen i Daniels bok.

We will begin to consider the first six chapters in the next article.

Vi kommer att börja behandla de första sex kapitlen i nästa artikel.

> “When the books of Daniel and Revelation are better understood, believers will have an entirely different religious experience. . . One thing will certainly be understood from the study of Revelation—that the connection between God and His people is close and decided.” The Faith I Live By, 345.

> ”När Daniels bok och Uppenbarelseboken blir bättre förstådda, kommer de troende att få en helt annorlunda religiös erfarenhet ... En sak kommer med säkerhet att förstås genom studiet av Uppenbarelseboken — att förbindelsen mellan Gud och hans folk är nära och tydlig.” The Faith I Live By, 345.

Back to Articles