Article

# Rome Establishes the Vision - Number Five

Rom upprättar synen – nummer fem

Unveiling the Repeated Prophetic Controversies in Adventism: Understanding the Robbers of Thy People

Avtäckandet av de återkommande profetiska stridigheterna inom adventismen: Att förstå ditt folks rövare

Author

Jeff Pippenger

Published

August 9, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

In the last article, we identified six prophetic lines of controversy which have occurred in the history of Adventism from the Millerite time period until the present day. I contend the first and the last controversy over the “robbers of thy people” in verse fourteen of Daniel chapter eleven are prophetically identical. The Millerites understood the “robbers” to be Rome, and the Protestants taught the “robbers” were a Syrian king named Antiochus Epiphanes.

I den senaste artikeln identifierade vi sex profetiska konfliktlinjer som har förekommit i adventismens historia från milleriternas tidsperiod fram till i dag. Jag hävdar att den första och den sista kontroversen om ”ditt folks rövare” i vers fjorton i Daniel kapitel elva är profetiskt identiska. Milleriterna förstod att ”rövarna” syftade på Rom, och protestanterna lärde att ”rövarna” var en syrisk kung vid namn Antiochus Epifanes.

> And in those times there shall many stand up against the king of the south: also the robbers of thy people shall exalt themselves to establish the vision; but they shall fall. Daniel 11:14.

> Och i de tiderna skall många resa sig mot konungen i söder; också våldsverkarna bland ditt folk skall upphöja sig för att befästa synen; men de skall falla. Daniel 11:14.

Beginning in verse ten, and continuing through verse fifteen a warfare between the kingdoms of Egypt and Syria is represented. Egypt is the king of the south in the passage, and the Syrian king is represented as the king of the north. Verse ten identifies what the historians call the beginning of the Fourth Syrian war in 219 BC, verses eleven and twelve represent the battle of Raphia in 217 BC, and its aftermath. Then verses thirteen through fifteen identify the battle of Panium in 200 BC. In verses ten through fifteen the Syrian king is Antiochus Magnus, ruler of the Seleucid Empire.

Med början i vers tio och fram till vers femton skildras en krigföring mellan Egyptens och Syriens riken. Egypten är i denna passage kungen i söder, och den syriske kungen framställs som kungen i norr. Vers tio anger det som historikerna kallar början på det fjärde syriska kriget år 219 f.Kr.; verserna elva och tolv återger slaget vid Rafia år 217 f.Kr. och dess efterspel. Därefter anger verserna tretton till femton slaget vid Panium år 200 f.Kr. I verserna tio till femton är den syriske kungen Antiochus Magnus, härskare över det seleukidiska riket.

Verse ten represents the history when Antiochus Magnus begins a war to regain territory that was taken from the Seleucid kingdom years before. In the verse he regains the lost territory in 219 BC, but he temporarily ceases his aggressions, and seeks to regroup his military strength. He had regained control of the lost territory, and made it all the way to the border of Egypt, the southern kingdom ruled by the Ptolemy dynasty. Between 219 BC and 217 BC, both the king of the south and the king of the north made plans for the approaching battle of Raphia.

Vers tio återger den historiska händelseutvecklingen när Antiochos Magnus inleder ett krig för att återvinna det område som år tidigare hade tagits från det seleukidiska riket. I versen återtar han det förlorade området år 219 f.Kr., men han avbryter tillfälligt sina angrepp och söker omgruppera sin militära styrka. Han hade återtagit kontrollen över det förlorade området och nådde ända fram till Egyptens gräns, det södra riket som styrdes av den ptolemeiska dynastin. Mellan 219 f.Kr. och 217 f.Kr. lade både kungen i Södern och kungen i Norr upp planer inför det annalkande slaget vid Rafia.

The battle of Raphia took place in 217 BC, and the southern kingdom of Egypt, ruled by Ptolemy prevailed over the Syrian king Antiochus Magnus, king of the north in the prophetic passage. Then in verses thirteen through fifteen, seventeen years later in 200 BC, Antiochus Magnus, who had then formed an alliance with Philip of Macedon engaged Egypt in the battle of Panium. The southern kingdom of Egypt then had a child king of five or six years old, and Antiochus Magnus and Philip could not resist taking advantage of the child king of Egypt, and Antiochus Magnus prevailed in the battle of Panium. The three verses that represent the battle of Panium contain verse fourteen, where a new power is introduced into the prophetic narrative.

Slaget vid Rafia ägde rum år 217 f.Kr., och det södra riket, Egypten, som styrdes av Ptolemaios, segrade över den syriske kungen Antiochus Magnus, kungen i norr i det profetiska avsnittet. Därefter, i verserna tretton till och med femton, sjutton år senare, år 200 f.Kr., gick Antiochus Magnus, som då hade ingått en allians med Filip av Makedonien, i strid mot Egypten i slaget vid Panion. Det södra riket, Egypten, hade då en barnkung på fem eller sex år, och Antiochus Magnus och Filip kunde inte motstå att dra fördel av Egyptens barnkung, och Antiochus Magnus segrade i slaget vid Panion. De tre verser som återger slaget vid Panion innehåller vers fjorton, där en ny makt introduceras i den profetiska berättelsen.

The robbers of thy people are a different power than the Egyptian king of the south, or the Seleucid king of the north, or Philip the Macedonian ruler. The Millerites recognized that Rome is the robbers of thy people. One of the Hebrew root words that is translated as “robbers,” means breaker. Pagan Rome is represented in prophecy as the power who would break in pieces.

Ditt folks rövare är en annan makt än den egyptiske kungen i söder, eller den seleukidiske kungen i norr, eller Filip, den makedoniske härskaren. Milleriterna insåg att Rom är ditt folks rövare. Ett av de hebreiska rotord som översätts med ”rövare” betyder brytare. Det hedniska Rom framställs i profetian som den makt som skulle krossa i stycken.

> After this I saw in the night visions, and behold a fourth beast, dreadful and terrible, and strong exceedingly; and it had great iron teeth: it devoured and brake in pieces, and stamped the residue with the feet of it: and it was diverse from all the beasts that were before it; and it had ten horns. Daniel 7:7.

> Därefter såg jag i nattens syner, och se, ett fjärde djur, fruktansvärt och förskräckligt och utomordentligt starkt; och det hade stora järntänder. Det slukade och krossade och trampade ned återstoden med sina fötter; och det var olikt alla de djur som hade varit före det; och det hade tio horn. Daniel 7:7.

When Uriah Smith comments on the robbers, he quotes a historian who points out that robbers represent breakers.

När Uriah Smith kommenterar rövarna, citerar han en historiker som påpekar att rövare representerar överträdare.

> “A new power is now introduced,—‘the robbers of thy people;’ literally, says Bishop Newton, ‘the breakers of thy people.’ Far away on the banks of the Tiber, a kingdom had been nourishing itself with ambitious projects and dark designs. Small and weak at first, it grew with marvelous rapidity in strength and vigor, reaching out cautiously here and there to try its prowess, and test the vigor of its warlike arm, till, conscious of its power, it boldly reared its head among the nations of the earth, and seized with invincible hand the helm of their affairs. Henceforth the name of Rome stands upon the historic page, destined for long ages to control the affairs of the world, and exert a mighty influence among the nations even to the end of time.

> ”En ny makt införs nu,—’ditt folks rövare’; ordagrant, säger biskop Newton, ’ditt folks brytare’. Långt borta vid Tiberns stränder hade ett rike närt sig med ärelystna planer och mörka anslag. Till en början litet och svagt växte det med förunderlig snabbhet i styrka och kraft, sträckte sig försiktigt än hit, än dit för att pröva sin förmåga och testa styrkan i sin krigiska arm, till dess att det, medvetet om sin makt, djärvt höjde sitt huvud bland jordens nationer och med oemotståndlig hand grep rodret över deras angelägenheter. Härefter står namnet Rom på historiens blad, bestämt att under långa tidsåldrar styra världens angelägenheter och utöva ett mäktigt inflytande bland nationerna ända till tidens slut.

> “Rome spoke; and Syria and Macedonia soon found a change coming over the aspect of their dream. The Romans interfered in behalf of the young king of Egypt, determined that he should be protected from the ruin devised by Antiochus and Philip. This was BC 200, and was one of the first important interferences of the Romans in the affairs of Syria and Egypt.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 257.

> ”Rom talade; och Syrien och Makedonien fann snart att en förändring kom över gestalten i deras dröm. Romarna ingrep till den unge konungen i Egyptens försvar, fast beslutna att han skulle skyddas från den undergång som Antiochos och Filippos hade planlagt. Detta var år 200 f.Kr. och var ett av romarnas första viktiga ingripanden i Syriens och Egyptens angelägenheter.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 257.

The prediction set forth in the verses was fulfilled in roughly twenty years from 219 BC unto 200 BC, but the prophets speak more about the last days than the days in which they lived.

Den förutsägelse som framläggs i verserna uppfylldes under ungefär tjugo år, från 219 f.Kr. till 200 f.Kr., men profeterna talar mer om de sista dagarna än om de dagar i vilka de levde.

> “Each of the ancient prophets spoke less for their own time than for ours, so that their prophesying is in force for us. ‘Now all these things happened unto them for ensamples: and they are written for our admonition, upon whom the ends of the world are come.’ 1 Corinthians 10:11. ‘Not unto themselves, but unto us they did minister the things, which are now reported unto you by them that have preached the gospel unto you with the Holy Ghost sent down from heaven; which things the angels desire to look into.’ 1 Peter 1:12. . . .

> ”Var och en av de forntida profeterna talade mindre för sin egen tid än för vår, så att deras profetior äger giltighet för oss. ’Men allt detta vederfors dem såsom förebilder; och det blev upptecknat till varning för oss, till vilka tidsåldrarnas slut har kommit.’ 1 Korinthierbrevet 10:11. ’Det blev uppenbarat för dem att det inte var sig själva, utan oss, som de tjänade med det som nu har förkunnats för er genom dem som i den Helige Ande, sänd från himmelen, har predikat evangeliet för er; ting som änglar åstundar att skåda in i.’ 1 Petrusbrevet 1:12....”

> “The Bible has accumulated and bound up together its treasures for this last generation. All the great events and solemn transactions of Old Testament history have been, and are, repeating themselves in the church in these last days.” Selected Messages, book 3, 338, 339.

> ”Bibeln har samlat och sammanbundet sina skatter för denna sista generation. Alla Gamla testamentets stora händelser och högtidliga skeenden har upprepats och upprepas i församlingen i dessa sista dagar.” Selected Messages, bok 3, s. 338, 339.

Although Daniel did not live in the twenty-year time period we are considering, inspiration through the writings of Sister White informs is that much of the history recorded in Daniel eleven is to be repeated in the final fulfillment of Daniel eleven.

Även om Daniel inte levde under den tjugoårsperiod som vi nu betraktar, upplyser inspirationen genom syster Whites skrifter oss om att mycket av den historia som återges i Daniel 11 skall upprepas i det slutliga uppfyllandet av Daniel 11.

> “We have no time to lose. Troublous times are before us. The world is stirred with the spirit of war. Soon the scenes of trouble spoken of in the prophecies will take place. The prophecy in the eleventh of Daniel has nearly reached its complete fulfillment. Much of the history that has taken place in fulfillment of this prophecy will be repeated.” Manuscript Releases, number 13, 394.

> ”Vi har ingen tid att förlora. Orostider ligger framför oss. Världen är uppfylld av krigets anda. Snart skall de oroliga skeenden som omtalas i profetiorna äga rum. Profetian i Daniels elfte kapitel har nästan nått sin fullständiga uppfyllelse. Mycket av den historia som har ägt rum i uppfyllelse av denna profetia kommer att upprepas.” Manuscript Releases, nummer 13, s. 394.

Verses ten through fifteen of Daniel eleven represent the history of the last days which leads up to the soon-coming Sunday law, for verse sixteen identifies when Rome, for the first time, conquered the “glorious land.”

Verserna tio till och med femton i Daniel elva återger de sista dagarnas historia, som leder fram till den snart annalkande söndagslagen, ty vers sexton anger när Rom för första gången erövrade det ”härliga landet”.

> But he that cometh against him shall do according to his own will, and none shall stand before him: and he shall stand in the glorious land, which by his hand shall be consumed. Daniel 11:16.

> Men den som kommer emot honom skall göra efter sin egen vilja, och ingen skall kunna stå honom emot; och han skall stå i det härliga landet, vilket genom hans hand skall fördärvas. Daniel 11:16.

Daniel employs the expression “glorious land” twice in his writings. The first is verse sixteen, when literal pagan Rome conquered the literal glorious land of Judah.

Daniel använder uttrycket ”det härliga landet” två gånger i sina skrifter. Den första gången är i vers sexton, när det bokstavliga hedniska Rom erövrade Judas bokstavliga härliga land.

> “Although Egypt could not stand before Antiochus, the king of the north, Antiochus could not stand before the Romans, who now came against him. No kingdoms were longer able to resist this rising power. Syria was conquered, and added to the Roman empire, when Pompey, BC 65, deprived Antiochus Asiaticus of his possessions, and reduced Syria to a Roman province.

> ”Fastän Egypten inte kunde stå emot Antiokus, kungen i norr, kunde Antiokus inte stå emot romarna, som nu kom emot honom. Inga riken kunde längre göra motstånd mot denna uppstigande makt. Syrien erövrades och lades till det romerska riket, när Pompejus år 65 f.Kr. berövade Antiochus Asiaticus hans besittningar och gjorde Syrien till en romersk provins.

> “The same power was also to stand in the Holy Land, and consume it. Rome became connected with the people of God, the Jews, by alliance, BC 162, from which date it holds a prominent place in the prophetic calendar. It did not, however, acquire jurisdiction over Judea by actual conquest till BC 63; and then in the following manner.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 259.

> ”Samma makt skulle också stå i det Heliga landet och förtära det. Rom kom i förbindelse med Guds folk, judarna, genom förbund år 162 f.Kr., från vilket datum det intar en framträdande plats i den profetiska tideräkningen. Det förvärvade emellertid inte jurisdiktion över Judeen genom faktisk erövring förrän år 63 f.Kr.; och då på följande sätt.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 259.

The other verse where Daniel employs the “glorious land” is in verse forty-one.

Den andra vers där Daniel använder uttrycket ”det härliga landet” är vers fyrtioett.

> He shall enter also into the glorious land, and many countries shall be overthrown: but these shall escape out of his hand, even Edom, and Moab, and the chief of the children of Ammon. Daniel 11:41.

> Han skall också tåga in i det härliga landet, och många länder skall omstörtas; men dessa skall undkomma ur hans hand: Edom och Moab och de förnämsta av Ammons barn. Daniel 11:41.

Verse forty-one of course follows verse forty, and verse forty begins with the words “and at the time of the end.” In The Great Controversy, Sister White identifies 1798 as the “time of the end,” so verse forty-one is identifying history that follows after the time of the end in 1798.

Vers fyrtioett följer naturligtvis efter vers fyrtio, och vers fyrtio börjar med orden ”och vid ändens tid”. I Den stora striden identifierar syster White år 1798 som ”ändens tid”, så vers fyrtioett identifierar historia som följer efter ändens tid år 1798.

> “But at the time of the end, says the prophet, “Many shall run to and fro, and knowledge shall be increased.’ Daniel 12:4. . . . Since 1798 the book of Daniel has been unsealed, knowledge of the prophecies has increased, and many have proclaimed the solemn message of the judgment near.” The Great Controversy, 356.

> ”Men vid ändens tid, säger profeten, ’skall många fara hit och dit, och kunskapen skall bli stor.’ Daniel 12:4.... Sedan 1798 har Daniels bok blivit öppnad, kunskapen om profetiorna har ökat, och många har förkunnat det högtidliga budskapet om den nära förestående domen.” Den stora striden, 356.

The glorious land of verse forty-one is not literal ancient Judah of old, but spiritual modern Judah. The United States is spiritual modern Judah, and verse forty-one is identifying the soon-coming Sunday law in the United States.

Det härlighetens land i vers fyrtioett är inte det bokstavliga forntida Juda, utan det andliga moderna Juda. Förenta staterna är det andliga moderna Juda, och vers fyrtioett identifierar den snart annalkande söndagslagen i Förenta staterna.

> Howbeit that was not first which is spiritual, but that which is natural; and afterward that which is spiritual. 1 Corinthians 15:46.

> Det som är andligt kom alltså inte först, utan det som är naturligt; därefter kommer det som är andligt. 1 Korinthierbrevet 15:46.

That Sunday law is typified by verse sixteen, for “much of the history that has taken place” in the fulfillment of Daniel eleven is to be repeated. Verses ten through fifteen in the last days, represents the history preceding and leading up to the Sunday law.

Denna söndagslag förebildas av vers sexton, ty ”mycket av den historia som har ägt rum” i uppfyllelsen av Daniel elva skall upprepas. Verserna tio till femton i de sista dagarna representerar den historia som föregår och leder fram till söndagslagen.

The king of the north in those five verses, as well as the king of the south who were fulfilled by the Seleucid king Antiochus Magnus and the Egyptian kings of the Ptolemaic kingdom, typify powers that are the focus of the history that leads to the soon-coming Sunday law. These verses identify the history of the movement of the one hundred and forty-four thousand, for verse ten identifies the collapse of the Soviet Union in 1989, and verse sixteen the soon-coming Sunday law.

Kungen i norr i dessa fem verser, liksom kungen i söder, vilka uppfylldes av den seleukidiske kungen Antiochos Magnus och de egyptiska kungarna i det ptolemeiska riket, utgör förebilder på makter som står i fokus för den historia som leder fram till den snart annalkande söndagslagen. Dessa verser identifierar historien om de etthundrafyrtiofyra tusendens rörelse, ty vers tio identifierar Sovjetunionens sammanbrott år 1989, och vers sexton den snart annalkande söndagslagen.

Christ emphasizes these verses by aligning verse ten with verse forty and verse sixteen with verse forty-one. The direct reference to the literal glorious land which typifies the spiritual glorious land of verse forty-one is the end of the six verses, and verse ten is the beginning.

Kristus framhäver dessa verser genom att sammanföra vers tio med vers fyrtio och vers sexton med vers fyrtioett. Den direkta hänvisningen till det bokstavliga härliga landet, som är en förebild för det andliga härliga landet i vers fyrtioett, utgör slutet på de sex verserna, och vers tio är början.

Just as Christ made sure verse sixteen has a direct connection with verse forty-one, and so too, verse ten has a direct connection with verse forty. The expression in verse ten “overflow, and pass through,” is the identical Hebrew phrase that is translated as “overflow and pass over,” in verse forty. The phrase is only found one other place in the Scriptures, but it is translated a little differently than verse ten and verse forty. Still, it is the same Hebrew phrase.

Liksom Kristus såg till att vers sexton har en direkt förbindelse med vers fyrtioett, så har också vers tio en direkt förbindelse med vers fyrtio. Uttrycket i vers tio, ”svämma över och dra fram”, är identiskt med den hebreiska fras som i vers fyrtio översätts med ”svämma över och fara fram”. Frasen förekommer endast på ett annat ställe i Skrifterna, men där översätts den något annorlunda än i vers tio och vers fyrtio. Ändå är det samma hebreiska fras.

> And he shall pass through Judah; he shall overflow and go over, he shall reach even to the neck; and the stretching out of his wings shall fill the breadth of thy land, O Immanuel. Isaiah 8:8.

> Och han skall tränga fram genom Juda; han skall svämma över och gå fram, han skall nå ända upp till halsen; och utbredningen av hans vingar skall fylla vidden av ditt land, o Immanuel. Jesaja 8:8.

Isaiah’s “overflow and go over,” is the same as verse ten’s “overflow, and pass through,” and verse forty’s “overflow and pass over.” More than this, each of the three verses are describing an attack from the king of the north upon the king of the south. In Isaiah, the northern king of Assyria, Sennacherib, was attacking Judah, the southern kingdom of Israel. In verse ten Antiochus Magnus, the northern king of the Seleucid Empire was attacking the southern kingdom of Egypt. In verse forty, the king of the north, the papal power, who had received a deadly wound at the beginning of verse forty, was attacking the southern atheistic power of the Soviet Union. Each verse represents the same prophetic structure of a conflict between the kings of the north and south, and in each verse the northern king “overflows and passes over.”

Jesajas ”svämma över och gå vidare” är detsamma som vers tio:s ”svämma över och tränga fram” och vers fyrtio:s ”svämma över och gå förbi”. Mer än så: var och en av de tre verserna beskriver ett angrepp från kungen i norr mot kungen i söder. I Jesaja angrep den nordlige kungen av Assyrien, Sanherib, Juda, Israels södra rike. I vers tio angrep Antiochos Magnus, den nordlige kungen av det seleukidiska riket, Egyptens södra rike. I vers fyrtio angrep kungen i norr, påvemakten, som hade fått ett dödligt sår i början av vers fyrtio, Sovjetunionens södra ateistiska makt. Varje vers representerar samma profetiska struktur av en konflikt mellan kungen i norr och kungen i söder, och i varje vers ”svämmar” den nordlige kungen ”över och går vidare”.

Isaiah’s testimony and verse ten both identify that when the northern king attacks he ceases before entering into the capital of the southern kingdom. Sennacherib brought his warfare to the walls of Jerusalem, and no further. In 219 BC, Antiochus Magnus came to the border of Egypt and stopped. Then he lost the battle of Raphia that occurred two years later in 217 BC. Sennacherib came to the walls of Jerusalem and lost the battle as God intervened.

Jesajas vittnesbörd och vers tio identifierar båda att när den nordlige kungen angriper, stannar han innan han träder in i det södra rikets huvudstad. Sanherib förde sitt krig ända fram till Jerusalems murar, och inte längre. År 219 f.Kr. kom Antiochos Magnus till Egyptens gräns och stannade. Därefter förlorade han slaget vid Rafia, som ägde rum två år senare, år 217 f.Kr. Sanherib kom till Jerusalems murar och förlorade striden när Gud ingrep.

> Therefore thus saith the Lord concerning the king of Assyria, He shall not come into this city, nor shoot an arrow there, nor come before it with shield, nor cast a bank against it. By the way that he came, by the same shall he return, and shall not come into this city, saith the Lord. For I will defend this city, to save it, for mine own sake, and for my servant David’s sake. And it came to pass that night, that the angel of the Lord went out, and smote in the camp of the Assyrians an hundred fourscore and five thousand: and when they arose early in the morning, behold, they were all dead corpses. So Sennacherib king of Assyria departed, and went and returned, and dwelt at Nineveh. And it came to pass, as he was worshipping in the house of Nisroch his god, that Adrammelech and Sharezer his sons smote him with the sword: and they escaped into the land of Armenia. And Esarhaddon his son reigned in his stead. 2 Kings 19:32–37.

> Därför säger Herren så om Assyriens kung: Han skall inte komma in i denna stad, inte heller skjuta en pil dit, inte rycka fram mot den med sköld och inte kasta upp en vall mot den. Den väg han kom på, samma väg skall han återvända, och han skall inte komma in i denna stad, säger Herren. Ty jag skall beskydda denna stad och rädda den, för min egen skull och för min tjänare Davids skull. Och det skedde den natten att Herrens ängel gick ut och slog i assyriernas läger etthundraåttiofem tusen. Och när man steg upp tidigt på morgonen, se, då var de alla döda kroppar. Så bröt Sanherib, Assyriens kung, upp och drog bort och återvände och stannade i Nineve. Och det skedde, medan han tillbad i sin gud Nisroks hus, att hans söner Adrammelek och Sareser slog honom med svärd. Och de undkom till Armeniens land. Och hans son Esarhaddon blev kung i hans ställe. 2 Kungaboken 19:32–37.

In 1989, the king of the north swept away the Soviet Union, but he did not overcome the capital of the Soviet Union. Russia was left standing. The next battle, typified in verses eleven and twelve, was the battle of Raphia, which was also typified by the overthrow of Sennacherib’s army and his subsequent death which identifies a victory for the southern king, which was Judah in the testimony of Sennacherib, and Raphia in the testimony of Antiochus Magnus.

År 1989 svepte nordens kung bort Sovjetunionen, men han övervann inte Sovjetunionens huvudstad. Ryssland blev stående kvar. Nästa strid, förebildad i vers elva och tolv, var slaget vid Rafia, vilket också förebildades genom omstörtandet av Sanheribs här och hans efterföljande död, vilket utpekar en seger för den sydlige kungen, vilken var Juda i Sanheribs vittnesbörd, och Rafia i Antiochos Magnus’ vittnesbörd.

Verse ten provides a direct connection to verse forty and verse sixteen provides a direct connection with verse forty-one. Verses ten through sixteen represent the history of 1989 unto the Sunday law. The verse represents a hidden history in verse forty that begins with the collapse of the Soviet Union in 1989 and continues unto the Sunday law. Verse ten also directly connects the “seven times” of Leviticus twenty-six to the hidden history, but that line of truth is outside what we are here setting forth.

Vers tio ger en direkt koppling till vers fyrtio, och vers sexton ger en direkt koppling till vers fyrtioett. Verserna tio till och med sexton återger historien från 1989 fram till söndagslagen. Versen återger en dold historia i vers fyrtio som börjar med Sovjetunionens sammanbrott 1989 och fortsätter fram till söndagslagen. Vers tio knyter också direkt de ”sju tiderna” i Tredje Mosebok tjugosex till den dolda historien, men den sanningslinjen ligger utanför det vi här framlägger.

In Millerite history the first of six primary controversies within Adventism concerning the correct identification of Rome occurred, and it was over who the robbers of verse fourteen represented. The Protestants held they represented Antiochus Epiphanes, and the Millerites identified them as Rome. In the last controversy of Adventism concerning the correct identification of Rome it is also over the robbers of verse fourteen. One class, represented by the Millerites, is upholding the foundational understanding of the Millerites, which was endorsed by the Spirit of Prophecy.

I den milleritiska historien uppstod den första av sex huvudsakliga kontroverser inom adventismen beträffande den korrekta identifieringen av Rom, och den gällde vilka rövarna i vers fjorton representerade. Protestanterna hävdade att de representerade Antiochos Epifanes, medan milleriterna identifierade dem som Rom. I adventismens sista kontrovers beträffande den korrekta identifieringen av Rom gäller det likaledes rövarna i vers fjorton. En grupp, representerad av milleriterna, upprätthåller milleriternas grundläggande förståelse, vilken bekräftades av Profetians Ande.

> “I have seen that the 1843 chart was directed by the hand of the Lord, and that it should not be altered; that the figures were as He wanted them; that His hand was over and hid a mistake in some of the figures, so that none could see it, until His hand was removed.” Early Writings, 74.

> ”Jag har sett att 1843 års tavla var ledd av Herrens hand, och att den inte skulle ändras; att siffrorna var sådana som Han ville ha dem; att Hans hand vilade över och dolde ett misstag i några av siffrorna, så att ingen kunde se det, förrän Hans hand togs bort.” Early Writings, 74.

That sacred chart identifies the controversy with the notation of 164 BC.

Det heliga schemat identifierar striden med noteringen 164 f.Kr.

> “164 Death of Antiochus Epiphanes, who of course, stood not up against the Prince of Princes, as he had been 164 yrs. dead before the Prince of Princes was born.”

> ”164 Antiochos Epifanes död, vilken naturligtvis inte reste sig mot furstarnas Furste, eftersom han hade varit död i 164 år innan furstarnas Furste föddes.”

The reference of that controversy upon the sacred chart represents the only truth represented upon the sacred chart that is not based upon a prophetic passage from God’s Word. In doing so it identifies a waymark, not of biblical history, but of Advent history, and “it should not be altered,” for the controversy identifies how the prophetic vision is established. To reject that foundational truth is to simultaneously reject the authority of the Spirit of Prophecy’s endorsement of the sacred chart.

Hänvisningen till den kontroversen på den heliga kartan representerar den enda sanning som återges på den heliga kartan och som inte grundar sig på ett profetiskt avsnitt ur Guds Ord. Därigenom utpekar den ett kännemärke, inte i den bibliska historien utan i adventhistorien, och ”den bör inte förändras”, ty kontroversen visar hur den profetiska synen blir fastställd. Att förkasta denna grundläggande sanning är att samtidigt förkasta auktoriteten i Anden av profetians godkännande av den heliga kartan.

> “The very last deception of Satan will be to make of none effect the testimony of the Spirit of God. ‘Where there is no vision, the people perish’ (Proverbs 29:18). Satan will work ingeniously, in different ways and through different agencies, to unsettle the confidence of God’s remnant people in the true testimony. He will bring in spurious visions to mislead, and will mingle the false with the true, and so disgust people that they will regard everything that bears the name of visions as a species of fanaticism; but honest souls, by contrasting false and true, will be enabled to distinguish between them.” Selected Messages, book 2, 78.

> ”Satans allra sista bedrägeri kommer att vara att göra Guds Andes vittnesbörd verkningslöst. ”Där ingen uppenbarelse finns, går folket under” (Ordspråksboken 29:18). Satan kommer att verka sinnrikt, på olika sätt och genom olika redskap, för att rubba Guds kvarlevande folks förtröstan på det sanna vittnesbördet. Han kommer att införa falska syner för att vilseleda och kommer att blanda det falska med det sanna och på så sätt väcka människors avsky, så att de kommer att betrakta allt som bär namnet syner som en form av fanatism; men uppriktiga själar kommer, genom att jämföra falskt och sant, att sättas i stånd att skilja mellan dem.” Selected Messages, bok 2, 78.

The last controversy of “the robbers of thy people”, is the same as the first, and without an understanding of the symbol which establishes the vision, “the people perish.” They “perish” because they “make of none effect the testimony of the Spirit of God.”

Den sista striden av ”rövarna av ditt folk” är densamma som den första, och utan förståelse av den symbol som stadfäster synen ”går folket under”. De ”går under” därför att de ”upphäver vittnesbördet från Guds Ande”.

The other class claims that the United States is represented as the robbers of verse fourteen. That class is unable or unwilling to see that Antiochus Magnus in verses ten through fifteen represents the United States. Just as the Protestants of Millerite history claimed the robbers were Antiochus, the class who is unwilling to see identifies the robbers as the power (the United States) that is typified by Antiochus.

Den andra gruppen hävdar att Förenta staterna framställs som rövarna i vers fjorton. Denna grupp är oförmögen eller ovillig att inse att Antiochos Magnus i verserna tio till femton representerar Förenta staterna. Precis som protestanterna i den milleritiska historien hävdade att rövarna var Antiochos, identifierar den grupp som är ovillig att se rövarna som den makt (Förenta staterna) som förebildas av Antiochos.

Sennacherib’s attack upon Judah that reached to the capital, Jerusalem, and that failed, was led by Sennacherib’s general, Rabshakeh.

Sanheribs angrepp på Juda, som nådde ända till huvudstaden Jerusalem men misslyckades, leddes av Sanheribs general, Rabsake.

> Now therefore, I pray thee, give pledges to my lord the king of Assyria, and I will deliver thee two thousand horses, if thou be able on thy part to set riders upon them. How then wilt thou turn away the face of one captain of the least of my master’s servants, and put thy trust on Egypt for chariots and for horsemen? Am I now come up without the Lord against this place to destroy it? The Lord said to me, Go up against this land, and destroy it. Then said Eliakim the son of Hilkiah, and Shebna, and Joah, unto Rabshakeh, Speak, I pray thee, to thy servants in the Syrian language; for we understand it: and talk not with us in the Jews’ language in the ears of the people that are on the wall. But Rabshakeh said unto them, Hath my master sent me to thy master, and to thee, to speak these words? hath he not sent me to the men which sit on the wall, that they may eat their own dung, and drink their own piss with you? Then Rabshakeh stood and cried with a loud voice in the Jews’ language, and spake, saying, Hear the word of the great king, the king of Assyria. 2 Kings 18:23–28.

> Kom nu därför, jag ber dig, och ingå ett avtal med min herre, kungen i Assyrien, så skall jag ge dig två tusen hästar, om du från din sida förmår sätta ryttare på dem. Hur skulle du då kunna driva tillbaka ens en enda hövitsman bland de ringaste av min herres tjänare och ändå förtrösta på Egypten för vagnar och ryttare? Har jag nu dragit upp mot denna plats utan Herren för att fördärva den? Herren sade till mig: Drag upp mot detta land och fördärva det. Då sade Eljakim, Hilkias son, och Shebna och Joach till Rabshake: Tala, vi ber dig, till dina tjänare på arameiska, ty vi förstår det; tala inte med oss på judiska i öronen på folket som står på muren. Men Rabshake sade till dem: Har min herre sänt mig till din herre och till dig för att tala dessa ord? Har han inte sänt mig till de män som sitter på muren, för att de skall äta sin egen träck och dricka sitt eget vattenkast tillsammans med er? Då trädde Rabshake fram och ropade med hög röst på judiska och talade och sade: Hör den store konungens ord, Assyriens konungs. 2 Kungaboken 18:23–28.

Rabshakeh was presenting not his words, but the words of Sennacherib, king of Assyria. In Daniel eleven verse forty the king of the north is the papal power who at the time of the end in 1798 received a deadly wound at the hands of atheistic France, the southern king. In the verse the king of the north ultimately retaliates and overflows the southern kingdom (the USSR) in 1989. When the king of the north accomplished that work, he brought with him “chariots, and with horsemen, and many ships.” “Chariots and horsemen” represent military might and “ships” represent economic power. Those symbols identify the United States as papal Rome’s proxy army in the victory of 1989, as typified by Rabshakeh. Antiochus Magnus in verse ten through fifteen represents the United States, and as William Miller correctly identified that the word “also” in verse fourteen establishes a new power entering the prophetic narrative, the “robbers” must represent a power distinct from either the Ptolemaic kings of the south, or Antiochus the king of the north or Philip of Macedon.

Rabshakeh framförde inte sina egna ord, utan Sanheribs, Assyriens kungs, ord. I Daniel 11:40 är kungen i norr den påvliga makten, som vid ändens tid år 1798 mottog ett dödligt sår genom den ateistiska Frankrikes hand, den södra kungen. I versen slår kungen i norr slutligen tillbaka och svämmar över det södra riket (Sovjetunionen) år 1989. När kungen i norr fullbordade detta verk, förde han med sig ”vagnar och ryttare och många skepp”. ”Vagnar och ryttare” representerar militär styrka och ”skepp” representerar ekonomisk makt. Dessa symboler identifierar Förenta staterna som det påvliga Roms ställföreträdande armé i segern 1989, såsom detta förebildas av Rabshakeh. Antiochus Magnus i verserna tio till femton representerar Förenta staterna, och såsom William Miller med rätta identifierade att ordet ”också” i vers fjorton etablerar en ny makt som träder in i den profetiska berättelsen, måste ”rövarna” representera en makt som är skild från antingen de ptolemeiska kungarna i söder, eller Antiochus, kungen i norr, eller Filip av Makedonien.

> “The king of the south, in this verse, without any doubt, means king of Egypt; but what the robbers of thy people means remains yet a doubt perhaps to some. That it cannot mean Antiochus, or any king of Syria, it is plain; for the angel had been talking about that nation for a number of verses previous, and now says, ‘also the robbers of thy people,’ etc., evidently implying some other nation. I will admit that Antiochus did perhaps rob the Jews; but how could this ‘establish the vision,’ as Antiochus is not spoken of anywhere in the vision as performing any act of that kind; for he belonged to what is called the Grecian kingdom in the vision. Again, ‘to establish the vision,’ must mean to make sure, complete, or fulfill the same.” William Miller, Miller’s Works, Lecture 6, 89.

> ”Söderns kung betyder i denna vers, utan något tvivel, Egyptens kung; men vad som avses med ditt folks rövare förblir kanske ännu för somliga tvivelaktigt. Att det inte kan syfta på Antiochos, eller någon kung av Syrien, är uppenbart; ty ängeln hade i ett antal föregående verser talat om den nationen och säger nu: ’också ditt folks rövare’ etc., vilket tydligt antyder någon annan nation. Jag medger att Antiochos kanske verkligen plundrade judarna; men hur skulle detta kunna ’stadfästa synen’, då Antiochos ingenstans i synen omtalas såsom utförande någon handling av det slaget; ty han hörde till det som i synen kallas det grekiska riket. Vidare måste ’stadfästa synen’ betyda att göra den säker, fullborda eller uppfylla densamma.” William Miller, Miller’s Works, Lecture 6, 89.

“Antiochus” was a name selected by many of the kings of the Syrian Seleucid Empire. The founder of that empire was Seleucid Nicator, and somewhere between twenty-six to thirty kings made up the entire list of Seleucid kings. Many of those kings chose the name “Antiochus”, just as the many popes choose throne-names when they are selected as popes. The popes are all “antichrist,” which means “against Christ”. The word “anti” meaning “against”. As antichrists they have taken the name of their spiritual forefather, who is Satan. Satan and the popes are both identified as the antichrist in inspiration.

”Antiochos” var ett namn som många av kungarna i det syriska seleukidiska riket valde. Grundaren av detta rike var Seleukos Nikator, och någonstans mellan tjugosex och trettio kungar utgjorde hela raden av seleukidiska kungar. Många av dessa kungar valde namnet ”Antiochos”, liksom de många påvarna väljer tronnamn när de utses till påvar. Påvarna är alla ”antikrist”, vilket betyder ”mot Kristus”. Ordet ”anti” betyder ”mot”. Som antikrister har de tagit namnet av sin andlige stamfader, som är Satan. Satan och påvarna identifieras båda som antikrist i den inspirerade uppenbarelsen.

> “The determination of antichrist to carry out the rebellion he began in heaven will continue to work in the children of disobedience.” Testimonies, volume 9, 230.

> ”Antikrists beslutsamhet att fullfölja det uppror som han påbörjade i himlen kommer att fortsätta verka i olydnadens barn.” Testimonies, band 9, s. 230.

A pope is a representative of Satan, and thus they are both against Christ, and therefore are the “antichrist.” They choose a name when they take the position as pope, and become Satan’s earthly representative.

En påve är en representant för Satan, och således är de båda emot Kristus och därför ”antikrist”. De väljer ett namn när de tillträder ämbetet som påve och blir Satans jordiske representant.

> “To secure worldly gains and honors, the church was led to seek the favor and support of the great men of earth; and having thus rejected Christ, she was induced to yield allegiance to the representative of Satan—the bishop of Rome.” The Great Controversy, 50.

> ”För att trygga världsliga vinster och hedersbetygelser leddes kyrkan att söka gunst och stöd hos jordens stormän; och sedan hon därigenom hade förkastat Kristus, förmåddes hon att ge sin trohetslydnad åt Satans representant — biskopen i Rom.” The Great Controversy, 50.

By their works you shall know them, and the popes carry on the same work as Satan.

På deras gärningar skall ni känna igen dem, och påvarna fortsätter samma verk som Satan.

> “Through the pope of Rome the same work has been carried on here on earth as was carried on in the courts of heaven before the expulsion of the prince of darkness. Satan sought to correct the law of God in heaven, and to supply an amendment of his own. He exalted his own judgment above that of his Creator, and placed his will above the will of Jehovah, and in this way virtually declared God to be fallible. The pope also takes the same course and, claiming infallibility for himself, seeks to adjust the law of God to meet his own ideas, thinking himself able to correct the mistakes he thinks he sees in the statutes and commands of the Lord of heaven and earth. He virtually says to the world, I will give you better laws than those of Jehovah. What an insult is this to the God of heaven!” Signs of the Times, November 19, 1894.

> ”Genom påven i Rom har samma verk bedrivits här på jorden som bedrevs i himlens salar före mörkrets furstes fördrivning. Satan sökte ändra Guds lag i himlen och att tillhandahålla ett eget tillägg. Han upphöjde sitt eget omdöme över sin Skapares och satte sin vilja över Jehovas vilja och förklarade därigenom i praktiken Gud vara felbar. Påven följer också samma väg och gör, då han gör anspråk på ofelbarhet för egen del, försök att anpassa Guds lag efter sina egna föreställningar, i tron att han kan rätta de misstag som han menar sig se i himlens och jordens Herres stadgar och bud. Han säger i praktiken till världen: Jag skall ge er bättre lagar än Jehovas. Vilken förolämpning är inte detta mot himlens Gud!” Signs of the Times, 19 november 1894.

Though Seleucus Nicator established the Seleucid Empire, many of the following kings chose the name “Antiochus,” in honor, not of Seleucus, but of his father. Seleucus’ father, Antiochus, was a nobleman and a general in the service of King Philip II of Macedon, who was the father of Alexander the Great. This noble status and military background helped establish the foundation for Seleucus’s own prominent role and subsequent rise to power after the death of Alexander the Great.

Även om Seleukos Nikator grundade det seleukidiska riket, valde många av de efterföljande kungarna namnet ”Antiochos”, till ära, inte för Seleukos, utan för hans far. Seleukos’ far, Antiochos, var en adelsman och en general i tjänst hos kung Filip II av Makedonien, som var Alexander den stores far. Denna adliga ställning och militära bakgrund bidrog till att lägga grunden för Seleukos’ egen framstående ställning och efterföljande upphöjelse till makten efter Alexander den stores död.

Seleucus’ kingdom was established when he took control of three of the four areas of Alexander’s kingdom. Rome also conquers three geographical powers in order to take control and become the king of the north. When Seleucus had secured the east, the west and the north he became the king of the north in the historical narrative, and his capital was the city of Babylon. Many of the following kings chose the name “Antiochus” when they took the northern throne in order to honor their political forefather. The parallel is easy to see, if you choose to see. If you don’t, you don’t.

Seleukos’ rike upprättades när han tog kontroll över tre av de fyra områdena i Alexanders rike. Rom erövrar också tre geografiska makter för att ta kontroll och bli kungen i norr. När Seleukos hade säkrat öst, väst och norr blev han kungen i norr i den historiska berättelsen, och hans huvudstad var staden Babylon. Många av de efterföljande kungarna valde namnet ”Antiochos” när de besteg den norra tronen för att hedra sin politiske stamfader. Parallellen är lätt att se, om du väljer att se. Om du inte gör det, gör du det inte.

The name “Antiochus” (Ἀντίοχος in Greek) comes from the Greek elements’ “anti” (meaning “against” or “opposite”) and “ocheo” (meaning “to hold fast” or “to maintain”). The northern kings chose the name to maintain their political heritage with the father, just as the antichrist (popes) choose names when they begin to rule. Just as the popes are representatives of their father, the devil, so too the Antiochus’ of the Syrian Empire typify representatives of their father. In this application Antiochus represents a proxy of their father. The proxy of the papal power in 1989 was the United States, and the secular testimony upholds the relationship between the antichrist, Pope John Paul II, and Ronald Reagan in their work to bring down the former Soviet Union.

Namnet ”Antiochos” (Ἀντίοχος på grekiska) kommer från de grekiska leden ”anti” (som betyder ”mot” eller ”motsatt”) och ”ocheo” (som betyder ”att hålla fast vid” eller ”att upprätthålla”). De nordliga kungarna valde namnet för att bevara sitt politiska arv från fadern, på samma sätt som antikrist (påvarna) väljer namn när de börjar regera. Liksom påvarna är representanter för sin fader, djävulen, så utgör också Antiochosgestalterna i det syriska riket förebilder på representanter för sin fader. I denna tillämpning representerar Antiochos ett ombud för sin fader. Ombudet för den påvliga makten år 1989 var Förenta staterna, och det sekulära vittnesbördet bekräftar förhållandet mellan antikrist, påven Johannes Paulus II, och Ronald Reagan i deras arbete med att få det forna Sovjetunionen på fall.

In verses ten through sixteen, the first and last verse possess direct references to verses forty and forty-one. Verse ten directly represents verse forty. Verse sixteen directly represents verse forty-one. The verses represent the portion of the prophecy of Daniel that relates to the last days.

I verserna tio till och med sexton har den första och den sista versen direkta hänvisningar till verserna fyrtio och fyrtioett. Vers tio motsvarar direkt vers fyrtio. Vers sexton motsvarar direkt vers fyrtioett. Verserna representerar den del av Daniels profetia som avser de sista dagarna.

> “The book that was sealed was not the book of Revelation, but that portion of the prophecy of Daniel which related to the last days. The Scripture says, ‘But thou, O Daniel, shut up the words, and seal the book, even to the time of the end: many shall run to and fro, and knowledge shall be increased’ (Daniel 12:4). When the book was opened, the proclamation was made, ‘Time shall be no longer.’ (See Revelation 10:6.) The book of Daniel is now unsealed, and the revelation made by Christ to John is to come to all the inhabitants of the earth. By the increase of knowledge a people is to be prepared to stand in the latter days. . . .

> ”Den bok som var förseglad var inte Uppenbarelseboken, utan den del av Daniels profetia som avsåg de sista dagarna. Skriften säger: ’Men du, Daniel, göm dessa ord och försegla boken intill ändens tid; många skall fara hit och dit, och kunskapen skall bli stor’ (Daniel 12:4). När boken öppnades förkunnades det: ’Tiden skall inte längre vara.’ (Se Uppenbarelseboken 10:6.) Daniels bok är nu avförseglad, och den uppenbarelse som Kristus gav åt Johannes skall komma till jordens alla invånare. Genom kunskapens tillväxt skall ett folk beredas att bestå i de yttersta dagarna....”

> “In the first angel’s message men are called upon to worship God, our Creator, who made the world and all things that are therein. They have paid homage to an institution of the Papacy, making of no effect the law of Jehovah, but there is to be an increase of knowledge on this subject.” Selected Messages, book 2, 105, 106.

> ”I den första ängelns budskap kallas människorna att tillbe Gud, vår Skapare, som har gjort världen och allt som är däri. De har visat vördnad för en påvedömets institution och därigenom gjort Jehovas lag om intet, men kunskapen i detta ämne skall komma att öka.” Selected Messages, book 2, 105, 106.

At the time of the end in 1989 the last six verses of Daniel chapter eleven represent the “portion of the prophecy of Daniel which related to the last days.” It was recognized when it was then unsealed, and that unsealing produced an increase of knowledge on the “institution of the Papacy, making of no effect the law of Jehovah.” The Alpha and Omega always illustrates the end with the beginning, and the testing process that began in 1989, was designed to produce two classes of worshippers.

Vid ändens tid år 1989 utgör de sista sex verserna i Daniels elfte kapitel den ”del av Daniels profetia som avsåg de sista dagarna”. Detta insågs när den då blev öppnad, och detta öppnande frambragte en ökning av kunskapen om ”påvedömets institution, som satte Jehovas lag ur kraft”. Alfa och Omega illustrerar alltid slutet genom början, och den prövningsprocess som började 1989 var avsedd att frambringa två klasser av tillbedjare.

> And he said, Go thy way, Daniel: for the words are closed up and sealed till the time of the end. Many shall be purified, and made white, and tried; but the wicked shall do wickedly: and none of the wicked shall understand; but the wise shall understand. Daniel 12:9, 10.

> Och han sade: Gå din väg, Daniel, ty dessa ord skall förbli tillslutna och förseglade intill ändens tid. Många skall bli renade och gjorda vita och luttrade; men de ogudaktiga skall handla ogudaktigt, och ingen av de ogudaktiga skall förstå; men de visa skall förstå. Daniel 12:9, 10.

We are now in the final period of that testing process, for the controversy of the robbers at the beginning of Adventism is now being repeated. To identify the robbers as the United States is to identify Antiochus as the robbers. It is the identical controversy of the Millerites and Protestants.

Vi befinner oss nu i den sista perioden av denna prövningsprocess, ty striden om rövarna vid adventismens början upprepas nu. Att identifiera rövarna som Förenta staterna är att identifiera Antiochos som rövarna. Det är exakt samma strid som milleriterna och protestanterna stod i.

At the end of the testing process, just as in the beginning of the testing process, which began in 1989, the Lion of the tribe of Judah unseals “that portion of the prophecy of Daniel which related to the last days.” In 1989 it was the last six verses of Daniel eleven, and at the ending it is the hidden history of verse forty, that is typified by verses ten through sixteen.

Vid prövningsprocessens slut, liksom vid dess början, som inleddes 1989, bryter Lejonet av Juda stam sigillet från ”den del av Daniels profetia som avsåg de sista dagarna”. År 1989 var det de sista sex verserna i Daniel elva, och vid slutet är det den dolda historien i vers fyrtio, som förebildas av verserna tio till sexton.

We will continue our consideration of the six lines of controversies within the history of Adventism in the following articles. The first of those six controversies illustrates the last of those six controversies. We will use the first and last controversies to overlay the other four controversies as we unfold the elements involved with the efforts of the enemy of righteousness to prevent God’s people from rightly dividing “the vision”, which is established with the symbol of Rome.

Vi kommer att fortsätta vår granskning av de sex konfliktlinjerna inom adventismens historia i de följande artiklarna. Den första av dessa sex kontroverser belyser den sista av dessa sex kontroverser. Vi kommer att använda den första och den sista kontroversen för att lägga de övriga fyra kontroverserna ovanpå dem, medan vi utvecklar de element som är involverade i rättfärdighetens fiendes ansträngningar att hindra Guds folk från att rätteligen urskilja ”synen”, vilken är fastställd genom symbolen Rom.

> “Unless we understand the importance of the moments that are swiftly passing into eternity, and make ready to stand in the great day of God, we shall be unfaithful stewards. The watchman is to know the time of night. Everything is now clothed with a solemnity that all who believe the truth for this time should realize. They should act in reference to the day of God. The judgments of God are about to fall upon the world, and we need to be preparing for that great day.

> ”Om vi inte förstår betydelsen av de ögonblick som hastigt försvinner in i evigheten och gör oss redo att bestå på Guds stora dag, skall vi vara otrogna förvaltare. Väktaren skall känna till hur långt natten har framskridit. Allt är nu omgivet av ett allvar som alla som tror sanningen för denna tid bör inse. De bör handla med hänsyn till Guds dag. Guds domar är nära att drabba världen, och vi behöver förbereda oss för den stora dagen.

> “Our time is precious. We have but few, very few days of probation in which to make ready for the future, immortal life. We have no time to spend in haphazard movements. We should fear to skim the surface of the word of God.” Testimonies, volume 6, 407.

> ”Vår tid är dyrbar. Vi har endast några få, mycket få nådedagar under vilka vi kan göra oss redo för det framtida, odödliga livet. Vi har ingen tid att slösa på planlösa handlingar. Vi bör frukta att endast skumma över Guds ords yta.” Testimonies, volym 6, 407.

Back to Articles