Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Nineteen

Daniels bok – nummer etthundranitton

The Prophetic Significance of Historical Waymarks: Understanding the Last Days Through Biblical Symbolism

Den profetiska betydelsen av historiska vägmarkeringar: att förstå de sista dagarna genom biblisk symbolik

Author

Jeff Pippenger

Published

March 6, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

The one-hundred and forty-four thousand are represented as those who are purified by the Messenger of the Covenant, and the great multitude are represented by the white robes of martyrdom. The first of the two sacred periods of the last days identifies the work of the messenger who prepares the way for the Messenger of the Covenant, and the second period represents the work of Elijah. The first period represents the investigative judgment of the living of Laodicean Adventism and the second period represents the executive judgment of modern Rome.

De etthundrafyrtiofyra tusen framställs såsom dem som renas av Förbundets Budbärare, och den stora skaran framställs genom martyrskapets vita kläder. Den första av de två heliga tidsperioderna i de sista dagarna identifierar verket av den budbärare som bereder vägen för Förbundets Budbärare, och den andra perioden framställer Elias verk. Den första perioden framställer den undersökande domen över de levande inom det laodiceiska adventismen, och den andra perioden framställer den verkställande domen över det moderna Rom.

The “sign” to flee the cities in the last days has been misunderstood by Laodicean Adventism. Sister White informs us the destruction of Jerusalem from 66 to 70 AD provides an illustration of the warning sign for God’s people in the last days.

”Tecknet” att fly städerna i de sista dagarna har missförståtts av det laodiceiska adventismen. Syster White upplyser oss om att Jerusalems förstörelse från år 66 till 70 e.Kr. utgör en illustration av varningstecknet för Guds folk i de sista dagarna.

> “The time is not far distant, when, like the early disciples, we shall be forced to seek a refuge in desolate and solitary places. As the siege of Jerusalem by the Roman armies was the signal for flight to the Judean Christians, so the assumption of power on the part of our nation in the decree enforcing the papal sabbath will be a warning to us. It will then be time to leave the large cities, preparatory to leaving the smaller ones for retired homes in secluded places among the mountains.” Testimonies, volume 5, 464.

> ”Tiden är inte långt avlägsen, då vi, liksom de första lärjungarna, skall tvingas att söka en tillflykt på öde och ensliga platser. Såsom Jerusalems belägring av de romerska härarna var signalen till flykt för de judéiska kristna, så kommer vårt folks maktövertagande genom förordningen som verkställer det påvliga sabbatsbudet att vara en varning för oss. Då kommer tiden att ha kommit att lämna de stora städerna, som en förberedelse för att lämna de mindre för avskilda hem på undangömda platser bland bergen.” Testimonies, band 5, 464.

The siege of Jerusalem which was the sign to flee was the first siege brought by Cestius. Cestius therefore represented a threat that was temporarily removed, for once he set the siege, he then withdrew mysteriously, and historians have never been able to determine his logic for doing so.

Belägringen av Jerusalem, vilken var tecknet att fly, var den första belägring som leddes av Cestius. Cestius representerade därför ett hot som tillfälligt avlägsnades, ty sedan han väl hade inlett belägringen drog han sig därefter på ett gåtfullt sätt tillbaka, och historiker har aldrig kunnat fastställa hans skäl till att göra så.

> “After the Romans under Cestius had surrounded the city, they unexpectedly abandoned the siege when everything seemed favorable for an immediate attack.” The Great Controversy, 31.

> ”Sedan romarna under Cestius hade omringat staden, avbröt de oväntat belägringen, när allt tycktes gynnsamt för ett omedelbart anfall.” Den stora striden, 31.

In the 1880’s and 1890’s Senator Henry W. Blair from New Hampshire introduced a series of bills in Congress to designate Sunday as the National Day of Rest. These bills were commonly referred to as “Blair Sunday Bills.” Senator Blair was a strong advocate for observing Sunday as a day of rest and religious observance. He believed that a uniform day of rest would have positive moral and social effects on American society. While his efforts gained some support, especially from religious groups, they also faced opposition, including concerns about the separation of church and state.

Under 1880- och 1890-talen lade senator Henry W. Blair från New Hampshire fram en rad lagförslag i kongressen med syfte att fastställa söndagen som nationell vilodag. Dessa lagförslag benämndes allmänt ”Blairs söndagslagförslag”. Senator Blair var en stark förespråkare för att hålla söndagen som en dag för vila och religiös gudstjänstutövning. Han menade att en gemensam vilodag skulle få positiva moraliska och sociala verkningar för det amerikanska samhället. Även om hans ansträngningar vann visst stöd, särskilt från religiösa grupper, mötte de också motstånd, däribland farhågor rörande åtskillnaden mellan kyrka och stat.

This was the first attempt to pass Sunday legislation in the history of the earth beast that was destined to speak as a dragon when it ultimately will pass a Sunday law. It was these series of Blair bills that A. T. Jones, one of the messengers of the 1888 General Conference session, went into the halls of Congress and so eloquently opposed. After a few attempts Senator Blair lost the momentum for his push for a National Day of Rest. In direct connection with that history, and the implications of a National Day of Rest (Sunday), the historical record of the counsel of Ellen White can be reviewed.

Detta var det första försöket att genomdriva söndagslagstiftning i historien om vilddjuret från jorden, vilket var bestämt att tala såsom en drake när det slutligen kommer att anta en söndagslag. Det var denna serie av Blair-lagförslag som A. T. Jones, en av budbärarna vid Generalkonferensens sammanträde 1888, gick in i kongressens salar och så vältaligt motsatte sig. Efter några försök förlorade senator Blair drivkraften i sitt arbete för en nationell vilodag. I direkt samband med denna historia, och de konsekvenser som en nationell vilodag (söndag) innebär, kan den historiska dokumentationen av Ellen Whites råd granskas.

What is found in the review of her warnings of the Sunday law, is serious and widely misunderstood in Laodicean Adventism. In the context of needing to be out of the cities, which in the passage just cited, she wrote that, “it will then be time to leave the large cities, preparatory to leaving the smaller ones for retired homes in secluded places among the mountains.” She repeatedly taught that God’s people needed to live in the country, but her counsels on the subject of country living before 1888 places her direction to leave the cities in the context that in the near future God’s people would need to leave the cities. After 1888, in her written direction concerning country living, she never deviated from the counsel that we should already be out of the cities.

Det som framkommer vid en granskning av hennes varningar angående söndagslagen är allvarligt och i stor utsträckning missförstått inom laodiceisk adventism. I sammanhanget av att man måste vara ute ur städerna skrev hon, i det just citerade avsnittet, att ”det kommer då att vara tid att lämna de stora städerna, såsom en förberedelse för att lämna de mindre och bosätta sig i avskilda hem på ensliga platser bland bergen.” Hon undervisade upprepade gånger att Guds folk behövde bo på landet, men hennes råd i frågan om lantliv före 1888 placerar hennes anvisning att lämna städerna i sammanhanget att Guds folk inom en nära framtid skulle behöva lämna städerna. Efter 1888 avvek hon i sina skriftliga anvisningar angående lantliv aldrig från rådet att vi redan borde vara ute ur städerna.

The Blair National Day of Rest bills that arrived in history were the “sign” to leave the cities, and though the Blair bills lost the momentum necessary to accomplish the task, and withdrew into the darkness of history, the “sign” to flee had been given. It had been given at the historical waymark of the first siege, that was brought by Cestius. The soon-coming Sunday law is represented by the siege of Titus, and if any Laodicean Adventists are still in the cities when that siege arrives, they will die with the wicked.

De lagförslag om en nationell vilodag, lagda av Blair, som framträdde i historien, var ”tecknet” att lämna städerna; och fastän Blairs lagförslag förlorade den kraft och det momentum som krävdes för att fullborda uppgiften och drog sig tillbaka in i historiens mörker, hade ”tecknet” att fly redan givits. Det hade givits vid den historiska vägmärken för den första belägringen, den som fördes av Cestius. Den snart kommande söndagslagen framställs genom Titus belägring, och om några laodiceiska adventister fortfarande befinner sig i städerna när den belägringen kommer, kommer de att dö tillsammans med de ogudaktiga.

There are two prophetic periods in the last days. They are separated by the soon-coming Sunday law. The first period is the investigative judgment of the living in Laodicean Adventism, and the second period is the executive judgment of the whore of Rome. Those two periods are repeatedly illustrated, for it is in those two periods that the parable of the ten virgins is fulfilled to the very letter, as it was in Millerite history. The tarrying time in the parable is the tarrying time of Habakkuk chapter two, so the two periods we are considering were also illustrated by Habakkuk chapter two. The parable of the ten virgins, and Habakkuk chapter two, were fulfilled to the very letter in Millerite history, and when they were, Ezekiel chapter twelve, verses twenty-one to twenty-eight was also fulfilled.

Det finns två profetiska tidsperioder i de sista dagarna. De skiljs åt av den snart kommande söndagslagen. Den första perioden är den undersökande domen över de levande inom det laodiceiska adventismen, och den andra perioden är den verkställande domen över Roms sköka. Dessa två perioder illustreras gång på gång, ty det är i dessa två perioder som liknelsen om de tio jungfrurna uppfylls in i minsta bokstav, såsom den gjorde i den milleritiska historien. Dröjsmålstiden i liknelsen är dröjsmålstiden i Habackuks andra kapitel, så de två perioder vi betraktar illustrerades också av Habackuks andra kapitel. Liknelsen om de tio jungfrurna och Habackuks andra kapitel uppfylldes in i minsta bokstav i den milleritiska historien, och när detta skedde uppfylldes också Hesekiels tolfte kapitel, verserna tjugoett till tjugoåtta.

The last eight verses from Ezekiel chapter twelve, identify a time when the “effect of every vision” will be fulfilled, at a time when God would “no longer prolong” His visions. The two periods of history that are repeated so often and identify the investigative judgment of the living in Laodicean Adventism, and the executive judgment of the whore of Tyre, is the prophetic period where every vision within the Bible reaches its perfect and final fulfillment. In that period the one hundred and forty-four thousand are established, and they represent the class that does not die, and live until Christ returns. In Luke chapter twenty-one Christ identifies a “sign” that identifies when that generation has arrived.

De sista åtta verserna i Hesekiels tolfte kapitel identifierar en tid då ”varje syns verkan” skall fullbordas, vid en tid då Gud inte längre skulle ”förlänga” sina syner. De två historiska perioder som så ofta upprepas och som identifierar den undersökande domen över de levande i laodikeisk adventism, och den verkställande domen över skökan Tyrus, utgör den profetiska period då varje syn i Bibeln når sin fullkomliga och slutliga uppfyllelse. Under den perioden blir de etthundrafyrtiofyra tusen stadfästa, och de representerar den skara som inte dör utan lever till dess Kristus återvänder. I Lukas tjugoförsta kapitel identifierar Kristus ett ”tecken” som visar när den generationen har anlänt.

In the two histories represented by the “sign” to flee, as set forth by Christ in connection with the abomination of desolation, two periods are marked, and their beginning and endings have a “sign” at the beginning of the period and “signs” at the ending. The “sign” that Christ identified as representing the final generation who would live until He came in the clouds is the evidence that we are now in the final generation of earth’s history.

I de två historiska skeenden som representeras av ”tecknet” att fly, sådana de framställs av Kristus i samband med förödelsens styggelse, utmärks två tidsperioder, och deras början och slut har ett ”tecken” vid periodens början och ”tecken” vid dess slut. Det ”tecken” som Kristus identifierade som representativt för den sista generationen, vilken skulle leva tills Han kom på himlens skyar, är beviset för att vi nu befinner oss i den sista generationen av jordens historia.

In Luke chapter twenty-one, Jesus identifies the history from the three and a half years trampling down and destruction of literal Jerusalem from the year 66 unto the year 70, unto the end of the three and a half years of trampling down of spiritual Jerusalem that began in 538 and ended in 1798.

I Lukas, kapitel tjugoett, identifierar Jesus historien från de tre och ett halvt åren av bokstavliga Jerusalems nedtrampande och förstöring från år 66 till år 70, ända fram till slutet av de tre och ett halvt åren då det andliga Jerusalem trampades ned, vilka började år 538 och slutade år 1798.

> And when ye shall see Jerusalem compassed with armies, then know that the desolation thereof is nigh. Then let them which are in Judaea flee to the mountains; and let them which are in the midst of it depart out; and let not them that are in the countries enter thereinto. For these be the days of vengeance, that all things which are written may be fulfilled. But woe unto them that are with child, and to them that give suck, in those days! for there shall be great distress in the land, and wrath upon this people. And they shall fall by the edge of the sword, and shall be led away captive into all nations: and Jerusalem shall be trodden down of the Gentiles, until the times of the Gentiles be fulfilled. Luke 21:20–24.

> Och när ni får se Jerusalem omringat av härar, då vet att dess förödelse är nära. Då må de som är i Judeen fly till bergen, och de som är mitt i staden bege sig därifrån, och de som är ute på landsbygden må inte gå in i den. Ty detta är hämndens dagar, då allt som är skrivet skall uppfyllas. Men ve dem som är havande och dem som ger di, i de dagarna! Ty det skall bli stor nöd i landet och vrede över detta folk. Och de skall falla för svärdsegg och föras bort i fångenskap till alla nationer; och Jerusalem skall trampas ner av hedningarna, till dess att hedningarnas tider har blivit fullbordade. Lukas 21:20–24.

The “times” of the Gentiles trampling down Jerusalem is in the plural, for it represents the trampling down of literal Jerusalem that ended in the year 70, and the trampling down of spiritual Jerusalem that ended in 1798. The Gentiles represent both paganism and papalism, and it is those two powers that are the subject of the vision in the question of Daniel chapter eight, that asks, “How long.”

Hedningarnas ”tider”, då Jerusalem förtrampas, står i plural, eftersom det betecknar förtrampandet av det bokstavliga Jerusalem, som upphörde år 70, och förtrampandet av det andliga Jerusalem, som upphörde år 1798. Hedningarna representerar både hedendom och påvedöme, och det är dessa två makter som utgör ämnet för synen i frågan i Daniels åttonde kapitel, som lyder: ”Hur länge?”

> Then I heard one saint speaking, and another saint said unto that certain saint which spake, How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot? Daniel 8:13.

> Sedan hörde jag en helig tala, och en annan helig sade till den som talade: Hur länge gäller synen om det dagliga offret och den förödelsens överträdelse som överlämnar både helgedomen och härskarorna åt att trampas under fötterna? Daniel 8:13.

The “times of the Gentiles” in Luke chapter twenty-one, is referring to the twenty-five hundred and twenty years of God’s vengeance upon the northern kingdom which began in 723 BC and concluded in 1798. The year 538 marks when the man of sin stood in the holy place and proclaimed that he was God, thus dividing the period into two equal periods of twelve hundred and sixty years. The second period of twelve hundred and sixty years is the same history that is marked as concluding in Luke chapter twenty-one, verse twenty-four, when the “times of the Gentiles” was fulfilled. In the historical narrative that Jesus is identifying for His disciples verse twenty-four brings the testimony given to the disciples to the “time of the end” in 1798. From there Jesus begins to identify the “signs” associated with the Millerite movement.

”hedningarnas tider” i Lukasevangeliet kapitel tjugoett syftar på de två tusen fem hundra tjugo åren av Guds hämnd över det norra riket, vilka började år 723 f.Kr. och avslutades år 1798. År 538 markerar då syndens människa stod på helig plats och förkunnade att han var Gud, och delade därmed perioden i två lika delar om ett tusen två hundra sextio år. Den andra perioden om ett tusen två hundra sextio år är samma historia som anges avslutas i Lukasevangeliet kapitel tjugoett, vers tjugofyra, när ”hedningarnas tider” fullbordades. I den historiska framställning som Jesus anger för sina lärjungar för vers tjugofyra det vittnesbörd som gavs åt lärjungarna fram till ”ändens tid” år 1798. Därifrån börjar Jesus ange de ”tecken” som är förbundna med millerrörelsen.

> And there shall be signs in the sun, and in the moon, and in the stars; and upon the earth distress of nations, with perplexity; the sea and the waves roaring; Men’s hearts failing them for fear, and for looking after those things which are coming on the earth: for the powers of heaven shall be shaken. And then shall they see the Son of man coming in a cloud with power and great glory. And when these things begin to come to pass, then look up, and lift up your heads; for your redemption draweth nigh. Luke 21:25–28.

> Och tecken skall visa sig i solen och i månen och i stjärnorna; och på jorden skall folken gripas av ångest och rådlöshet vid havets och vågornas dån. Människor skall förgås av skräck och i väntan på det som skall komma över jorden; ty himlens krafter skall skakas. Och då skall man få se Människosonen komma i ett moln med makt och stor härlighet. Men när detta börjar ske, så res er upp och lyft era huvuden, ty er återlösning närmar sig. Luk. 21:25–28.

Jesus states that “there shall be signs,” and He identifies them as signs in the sun and moon, and in the stars, the distress of nations, the powers of heaven being shaken and then the Son of man comes in a cloud. All these “signs,” were fulfilled in the Millerite history.

Jesus säger att ”tecken skall visa sig”, och Han identifierar dem som tecken i solen och månen och i stjärnorna, folkens nöd, himlens makter som skakas, och sedan kommer Människosonen i ett moln. Alla dessa ”tecken” uppfylldes i den milleritiska historien.

> “Prophecy not only foretells the manner and object of Christ’s coming, but presents tokens by which men are to know when it is near. Said Jesus: ‘There shall be signs in the sun, and in the moon, and in the stars.’ Luke 21:25. ‘The sun shall be darkened, and the moon shall not give her light, and the stars of heaven shall fall, and the powers that are in heaven shall be shaken. And then shall they see the Son of man coming in the clouds with great power and glory.’ Mark 13:24–26. The revelator thus describes the first of the signs to precede the second advent: ‘There was a great earthquake; and the sun became black as sackcloth of hair, and the moon became as blood.’ Revelation 6:12.

> ”Profetian förutsäger inte bara sättet för och syftet med Kristi ankomst, utan framlägger också tecken genom vilka människor skall veta när den är nära. Jesus sade: ’Och tecken skola ske i solen och i månen och i stjärnorna.’ Luk. 21:25. ’Solen skall förmörkas, och månen skall icke giva sitt sken, och stjärnorna skola falla från himmelen, och makterna som äro i himlarna skola varda skakade. Och då skola de få se Människosonen komma i skyarna med stor makt och härlighet.’ Mark. 13:24–26. Uppenbararen beskriver sålunda det första av de tecken som skall föregå den andra återkomsten: ’Och det blev en stor jordbävning; och solen blev svart såsom en sorgdräkt av hår, och hela månen blev såsom blod.’ Upp. 6:12.

> “These signs were witnessed before the opening of the nineteenth century. In fulfillment of this prophecy there occurred, in the year 1755, the most terrible earthquake that has ever been recorded. . ..

> ”Dessa tecken bevittnades före öppnandet av det nittonde århundradet. Till uppfyllelse av denna profetia inträffade år 1755 den mest fruktansvärda jordbävning som någonsin har blivit upptecknad....”

> “Twenty-five years later appeared the next sign mentioned in the prophecy—the darkening of the sun and moon. What rendered this more striking was the fact that the time of its fulfillment had been definitely pointed out. In the Saviour’s conversation with His disciples upon Olivet, after describing the long period of trial for the church,—the 1260 years of papal persecution, concerning which He had promised that the tribulation should be shortened,—He thus mentioned certain events to precede His coming, and fixed the time when the first of these should be witnessed: ‘In those days, after that tribulation, the sun shall be darkened, and the moon shall not give her light.’ Mark 13:24. The 1260 days, or years, terminated in 1798. A quarter of a century earlier, persecution had almost wholly ceased. Following this persecution, according to the words of Christ, the sun was to be darkened. On the 19th of May, 1780, this prophecy was fulfilled. . ..

> ”Tjugofem år senare visade sig nästa tecken som nämns i profetian – solens och månens förmörkelse. Det som gjorde detta desto mer slående var det faktum att tiden för dess uppfyllelse hade blivit tydligt angiven. I Frälsarens samtal med sina lärjungar på Olivberget, efter att ha beskrivit den långa prövotiden för församlingen – de 1260 åren av påvlig förföljelse, om vilken Han hade lovat att vedermödan skulle förkortas – nämnde Han sålunda vissa händelser som skulle föregå Hans ankomst och fastställde tiden då det första av dessa skulle bevittnas: ’I de dagarna, efter den vedermödan, skall solen förmörkas och månen skall inte ge sitt sken.’ Mark. 13:24. De 1260 dagarna, eller åren, slutade år 1798. Ett kvartssekel tidigare hade förföljelsen nästan helt och hållet upphört. Efter denna förföljelse skulle, enligt Kristi ord, solen förmörkas. Den 19 maj 1780 gick denna profetia i uppfyllelse....”

> “Christ had bidden His people watch for the signs of His advent and rejoice as they should behold the tokens of their coming King. ‘When these things begin to come to pass,’ He said, ‘then look up, and lift up your heads; for your redemption draweth nigh.’ He pointed His followers to the budding trees of spring, and said: ‘When they now shoot forth, ye see and know of your own selves that summer is now nigh at hand. So likewise ye, when ye see these things come to pass, know ye that the kingdom of God is nigh at hand.’ Luke 21:28, 30, 31.” The Great Controversy, 304, 306–308.

> ”Kristus hade befallt sitt folk att vaka efter tecknen på hans återkomst och att glädja sig, när de skulle få se sin kommande Konungs kännetecken. ’När detta börjar ske’, sade han, ’så räta på er och lyft upp era huvuden, därför att er återlösning närmar sig.’ Han pekade sina efterföljare på vårens knoppande träd och sade: ’När de redan slår ut, ser ni och förstår av er själva att sommaren redan är nära. Så också ni: när ni ser detta ske, så vet att Guds rike är nära.’ Luk. 21:28, 30, 31.” The Great Controversy, 304, 306–308.

The triple application of the three Rome’s identify that in the trampling down of Jerusalem by pagan Rome and then by papal Rome, the trampling down of the sanctuary and the host by modern Rome was represented by a period of either twelve hundred and sixty days (pagan Rome), or twelve hundred and sixty prophetic years (papal Rome). The symbolic twelve hundred and sixty days (forty-two months) identifying the period of modern Rome’s persecution of God’s faithful people will be each period with a singular “sign” that identifies the time of flight for the faithful of that period. Each of the three periods ends with a manifestation of several “signs,” not a singular “sign” as at the beginning of the period.

Den trefaldiga tillämpningen av de tre Rom identifierar att i den hedniska Roms och därefter det påvliga Roms nedtrampande av Jerusalem, representerades det moderna Roms nedtrampande av helgedomen och härskaran av en period om antingen ett tusen två hundra sextio dagar (det hedniska Rom), eller ett tusen två hundra sextio profetiska år (det påvliga Rom). De symboliska ett tusen två hundra sextio dagarna (fyrtiotvå månader), som identifierar perioden för det moderna Roms förföljelse av Guds trogna folk, kommer för varje period att åtföljas av ett enda ”tecken” som identifierar flykttiden för de trogna i den perioden. Var och en av de tre perioderna avslutas med en manifestation av flera ”tecken”, inte ett enda ”tecken” såsom vid periodens början.

> “It is at midnight that God manifests His power for the deliverance of His people. The sun appears, shining in its strength. Signs and wonders follow in quick succession. The wicked look with terror and amazement upon the scene, while the righteous behold with solemn joy the tokens of their deliverance. Everything in nature seems turned out of its course. The streams cease to flow. Dark, heavy clouds come up and clash against each other. In the midst of the angry heavens is one clear space of indescribable glory, whence comes the voice of God like the sound of many waters, saying: ‘It is done.’ Revelation 16:17.” The Great Controversy, 636.

> ”Det är vid midnatt som Gud uppenbarar sin makt till befrielse för sitt folk. Solen visar sig och lyser i sin kraft. Tecken och under följer hastigt efter varandra. De ogudaktiga betraktar skådespelet med skräck och häpnad, medan de rättfärdiga med högtidlig glädje ser tecknen på sin befrielse. Allt i naturen tycks ha rubbats ur sin ordning. Strömmarna upphör att flyta. Mörka, tunga moln stiger upp och drabbar samman med varandra. Mitt i den vredgade himlen finns ett klart rum av obeskrivlig härlighet, varifrån Guds röst hörs likt dånet av många vatten och säger: ’Det har skett.’ Uppenbarelseboken 16:17.” Den stora striden, 636.

The period of the executive judgment upon the whore of Rome begins with the lifting up of the ensign that identifies that God’s other flock that is still in Babylon should flee. That period ends with “signs and wonders.” That period begins with the “second voice” of Revelation chapter eighteen, and it ends with the voice of God. Of course, the first and second voices of Revelation chapter eighteen is the voice of Christ. The first voice identifies the beginning of the investigative judgment of the living Laodicean Adventist church, and the second voice identifies the end of that period, but also marks the beginning of the executive judgment upon the whore of Rome.

Tidsperioden för den verkställande domen över den romerska skökan börjar med uppresandet av det baner som visar att Guds andra hjord, som fortfarande befinner sig i Babylon, bör fly. Den perioden slutar med ”tecken och under”. Den perioden börjar med ”den andra rösten” i Uppenbarelseboken kapitel arton, och den slutar med Guds röst. Naturligtvis är den första och den andra rösten i Uppenbarelseboken kapitel arton Kristi röst. Den första rösten anger början på den undersökande domen över den levande laodiceiska adventistförsamlingen, och den andra rösten anger slutet på den perioden, men markerar också början på den verkställande domen över den romerska skökan.

The complete history is governed by the week in which Christ confirmed the covenant, and the soon-coming Sunday law is typified as the middle waymark as typified by the cross. Both histories possess the signature of Alpha and Omega, for the beginning and ending in either history is represented by God’s voice. They also represent the truth, for the middle waymark is the rebellion of the Sunday law, and the Hebrew word “truth” was created with the first, thirteenth and last letters of the Hebrew alphabet. The first voice of Revelation chapter eighteen is the voice of Christ, the last voice is the voice of God, and the voice in the middle, also being the voice of God, is also where the rebellion of the thirteenth letter is represented by the earth beast “speaking” as a dragon, as represented in Revelation chapter THIRTEEN.

Den fullständiga historien styrs av den vecka i vilken Kristus bekräftade förbundet, och den snart kommande söndagslagen förebildas som den mellersta vägmärket, sådan den förebildas av korset. Båda historierna bär Alpha och Omegas signatur, ty början och slutet i vardera historien representeras av Guds röst. De representerar också sanningen, ty det mellersta vägmärket är söndagslagens uppror, och det hebreiska ordet ”sanning” bildades med det hebreiska alfabetets första, trettonde och sista bokstav. Den första rösten i Uppenbarelsebokens artonde kapitel är Kristi röst, den sista rösten är Guds röst, och rösten i mitten, som också är Guds röst, är också den punkt där den trettonde bokstavens uppror representeras av jorddjuret som ”talar” såsom en drake, såsom det framställs i Uppenbarelsebokens TRETToNDE kapitel.

The ensign at the soon-coming Sunday law represents the “sign” to flee for God’s faithful, but it also identifies that the beginning of the prophetic period that ends with the ensign being lifted up must also have a “sign.” That “sign” is what Jesus identifies as evidence that the last generation of planet earth has arrived. In Luke chapter twenty-one the disciples ask what Christ meant when He identified that the temple was going to be destroyed.

Fanan vid den snart kommande söndagslagen representerar ”tecknet” att fly för Guds trogna, men den fastslår också att början av den profetiska period som avslutas med att fanan lyfts upp också måste ha ett ”tecken”. Detta ”tecken” är det som Jesus identifierar som bevis för att planeten jordens sista generation har anlänt. I Lukas kapitel tjugoett frågar lärjungarna vad Kristus menade när Han angav att templet skulle komma att förstöras.

> And they asked him, saying, Master, but when shall these things be? and what sign will there be when these things shall come to pass? Luke 21:7.

> Och de frågade honom och sade: Mästare, när skall då detta ske? och vad blir tecknet när detta kommer att hända? Luk. 21:7.

Jesus then begins to identify the history that leads to the year 70 when the temple and city would be destroyed, and continues on to verse twenty-four where He identifies when the “times” of the Gentiles would be fulfilled.

Jesus börjar därefter ange den historia som leder fram till år 70, då templet och staden skulle förstöras, och fortsätter fram till vers tjugofyra, där Han anger när hedningarnas ”tider” skulle fullbordas.

> And they shall fall by the edge of the sword, and shall be led away captive into all nations: and Jerusalem shall be trodden down of the Gentiles, until the times of the Gentiles be fulfilled. Luke 21:24.

> Och de skall falla för svärdsegg och föras bort i fångenskap till alla nationer; och Jerusalem skall trampas ned av hedningarna, till dess att hedningarnas tider har fullbordats. Lukas 21:24.

The idea that this verse is referring to literal Jerusalem is based upon the Catholic theological foolishness called futurism, that applies symbolic literally and places the fulfillment of the prophecies exclusively at the end of the world. The attack upon the correct application of this verse has been a major attack of Satan throughout the reading of the New Testament. Literal Jerusalem ceased to be the symbol of prophetic Jerusalem in the time of Christ, when literal prophecy changed the spiritual application. This revelation was a major teaching established by the apostle Paul. The trampling down of Jerusalem identifies the twelve hundred and sixty years of papal darkness from the year of 538 to 1798.

Föreställningen att denna vers syftar på det bokstavliga Jerusalem bygger på den katolska teologiska dårskap som kallas futurism, vilken tillämpar det symboliska bokstavligt och förlägger profetiornas uppfyllelse uteslutande till världens ände. Angreppet på den rätta tillämpningen av denna vers har varit en av Satans främsta angrepp genom hela läsningen av Nya testamentet. Det bokstavliga Jerusalem upphörde att vara symbolen för det profetiska Jerusalem på Kristi tid, när den bokstavliga profetian förändrade den andliga tillämpningen. Denna uppenbarelse var en viktig lära som aposteln Paulus fastställde. Jerusalems nedtrampande identifierar de ett tusen två hundra sextio åren av påvligt mörker från år 538 till 1798.

> But the court which is without the temple leave out, and measure it not; for it is given unto the Gentiles: and the holy city shall they tread under foot forty and two months. Revelation 11:2.

> Men förgården som är utanför templet skall du lämna åsido och inte mäta; ty den är given åt hedningarna, och den heliga staden skall de trampa under fötterna i fyrtiotvå månader. Uppenbarelseboken 11:2.

Jerusalem of prophecy ceased to be the symbol of the chosen city at the cross.

Profetians Jerusalem upphörde vid korset att vara symbolen för den utvalda staden.

> “How many there are who feel that it would be a good thing to tread the soil of old Jerusalem, and that their faith would be greatly strengthened by visiting the scenes of the Saviour’s life and death! But old Jerusalem will never be a sacred place until it is cleansed by the refining fire from heaven.” Review and Herald, June 9, 1896.

> ”Hur många finns det inte som menar att det vore gott att beträda det gamla Jerusalems mark och att deras tro i hög grad skulle stärkas genom att besöka skådeplatserna för Frälsarens liv och död! Men det gamla Jerusalem kommer aldrig att bli en helig plats förrän det renas genom den luttrande elden från himlen.” Review and Herald, 9 juni 1896.

Once Jesus led the disciples to the time of the end in 1798 in verse twenty-four, He then introduced the Millerite time when the announcement of the first angel arrived into history.

När Jesus i vers tjugofyra hade fört lärjungarna fram till ändens tid år 1798, introducerade han därefter den milleritiska tiden, då den första ängelns budskap trädde in i historien.

> And there shall be signs in the sun, and in the moon, and in the stars; and upon the earth distress of nations, with perplexity; the sea and the waves roaring; Men’s hearts failing them for fear, and for looking after those things which are coming on the earth: for the powers of heaven shall be shaken. And then shall they see the Son of man coming in a cloud with power and great glory. And when these things begin to come to pass, then look up, and lift up your heads; for your redemption draweth nigh. Luke 21:25–28.

> Och tecken skola visa sig i solen och i månen och i stjärnorna, och på jorden skola hednafolken gripas av ångest och rådlöshet vid havets och vågornas dån. Människor skola förgås av fruktan och i väntan på det som skall komma över jorden; ty himlens makter skola skakas. Och då skola de få se Människosonen komma i en sky med makt och stor härlighet. Men när detta börjar ske, då resen eder upp och lyften edra huvuden, ty eder återlösning nalkas. Lukas 21:25–28.

The signs that introduced the Millerite history were fulfilled in agreement with the never-failing power of God’s Word.

De tecken som inledde milleriternas historia uppfylldes i överensstämmelse med Guds Ords aldrig svikande kraft.

> “The signs in the sun, moon, and stars have been fulfilled.” Review and Herald, November 22, 1906.

> ”Tecknena i solen, månen och stjärnorna har gått i uppfyllelse.” Review and Herald, 22 november 1906.

We will continue Luke chapter twenty-one in the next article.

Vi kommer att fortsätta med Lukas tjugoförsta kapitel i nästa artikel.

> “December 16, 1848, the Lord gave me a view of the shaking of the powers of the heavens. I saw that when the Lord said ‘heaven,’ in giving the signs recorded by Matthew, Mark, and Luke, He meant heaven, and when He said ‘earth’ He meant earth. The powers of heaven are the sun, moon, and stars. They rule in the heavens. The powers of earth are those that rule on the earth. The powers of heaven will be shaken at the voice of God. Then the sun, moon, and stars will be moved out of their places. They will not pass away, but be shaken by the voice of God.

> ”Den 16 december 1848 gav Herren mig en syn av himlens makters skakning. Jag såg att när Herren sade ”himmel”, då han gav de tecken som är nedtecknade hos Matteus, Markus och Lukas, menade han himmel, och när han sade ”jord” menade han jord. Himlens makter är solen, månen och stjärnorna. De råder i himlarna. Jordens makter är de som härskar på jorden. Himlens makter skall skakas av Guds röst. Då skall solen, månen och stjärnorna flyttas ur sina platser. De skall inte förgås, utan skakas av Guds röst.

> “Dark, heavy clouds came up and clashed against each other. The atmosphere parted and rolled back; then we could look up through the open space in Orion, whence came the voice of God. The Holy City will come down through that open space. I saw that the powers of earth are now being shaken and that events come in order. War, and rumors of war, sword, famine, and pestilence are first to shake the powers of earth, then the voice of God will shake the sun, moon, and stars, and this earth also. I saw that the shaking of the powers in Europe is not, as some teach, the shaking of the powers of heaven, but it is the shaking of the angry nations.” Early Writings, 41.

> ”Mörka, tunga moln drog upp och stötte samman med varandra. Atmosfären delade sig och rullade tillbaka; sedan kunde vi blicka upp genom det öppna rummet i Orion, varifrån Guds röst kom. Den heliga staden skall komma ned genom detta öppna rum. Jag såg att jordens makter nu skakas och att händelserna kommer i ordning. Krig och rykten om krig, svärd, hungersnöd och pest är de första som skakar jordens makter; därefter skall Guds röst skaka solen, månen och stjärnorna, och även denna jord. Jag såg att skakningen av makterna i Europa inte är, såsom några lär, himlens makters skakning, utan de vredgade nationernas skakning.” Early Writings, 41.

Back to Articles