Article

# The Hidden History of Verse Forty - Number Eighteen

Den fördolda historien om vers fyrtio – nummer arton

The Second Woe - Part Five

Det andra ve – del fem

Author

Jeff Pippenger

Published

July 15, 2026

Formats

PDF
Word
Song MP3

The “key” representing the battle of Nineveh in Revelation nine was fulfilled with a history that produced a turning point, which is of course, is what a key does. My claim is that the battle of Nineveh was not only the historical key marking the rise of Islam, but that it is also a prophetic key. The prophetic dynamics of that battle brings all the lines of the kingdoms of Bible prophecy, as set forth in Daniel and Revelation into alignment with the eleventh chapter of Daniel. In doing this, it allows those kingdoms to all testify to the last six verses of Daniel eleven, and more importantly—to unseal the external hidden history of verse forty.

”Nyckeln” som representerar slaget vid Nineve i Uppenbarelsebokens nionde kapitel uppfylldes genom en historia som frambringade en vändpunkt, vilket naturligtvis är vad en nyckel gör. Min tes är att slaget vid Nineve inte endast var den historiska nyckeln som markerade islams uppkomst, utan att det också är en profetisk nyckel. Den profetiska dynamiken i detta slag för alla linjerna av rikena i Bibelns profetia, såsom de framställs i Daniel och Uppenbarelseboken, i samklang med Daniels elfte kapitel. Därigenom tillåter det alla dessa riken att vittna om de sista sex verserna i Daniel elva, och ännu viktigare – att öppna den yttre dolda historien i vers fyrtio.

> And I will give unto thee the keys of the kingdom of heaven: and whatsoever thou shalt bind on earth shall be bound in heaven: and whatsoever thou shalt loose on earth shall be loosed in heaven. Matthew 16:19.

> Och jag skall ge dig himmelrikets nycklar; och vad du än binder på jorden skall vara bundet i himlen, och vad du än löser på jorden skall vara löst i himlen. Matteus 16:19.

## The Release and Rise of the Kingdom of Mohammed

Frisläppandet och uppresandet av Mohammeds rike

The battle of Nineveh in 627 marked the beginning of the last ten years of the Persian power that had been defeated through the stratagem of Rome, accompanied with God’s providence fog. It marked the turning point where Mohammed’s Islamic hordes begin to rise. The battle removed a restraint that had existed, a restraint that in theory would have remained, had Rome and Persia both retained their strength. Neither did.

Slaget vid Nineve år 627 markerade början på de sista tio åren av den persiska makt som hade besegrats genom Roms krigslist, åtföljd av Guds försyns dimma. Det markerade vändpunkten då Muhammeds islamiska horder började resa sig. Slaget undanröjde ett återhållande hinder som hade funnits, ett hinder som i teorin skulle ha bestått, om både Rom och Persien båda hade bevarat sin styrka. Det gjorde ingen av dem.

## Restraint and Release

Återhållande och frigivelse

In the prophetic representation of Islam, we find the restraint and release of Islam from the very first introduction of Scripture as Sarah convinced Abraham to restrain Hagar and Ishmael.

I den profetiska framställningen av islam finner vi islam återhållsamt och frigivet redan i Skriftens allra första framställning, då Sara övertygade Abraham att tygla Hagar och Ismael.

> And Sarai said unto Abram, My wrong be upon thee: I have given my maid into thy bosom; and when she saw that she had conceived, I was despised in her eyes: the Lord judge between me and thee. But Abram said unto Sarai, Behold, thy maid is in thy hand; do to her as it pleaseth thee. And when Sarai dealt hardly with her, she fled from her face. Genesis 16:5, 6.

> Och Saraj sade till Abram: Må den orätt som drabbat mig komma över dig. Jag gav min tjänarinna i din famn, och när hon såg att hon hade blivit havande, blev jag föraktad i hennes ögon. Herren må döma mellan mig och dig. Men Abram sade till Saraj: Se, din tjänarinna är i din hand; gör med henne som du finner bäst. Och när Saraj behandlade henne hårt, flydde hon undan hennes ansikte. 1 Moseboken 16:5, 6.

Even before that incident, the reason Hagar is introduced into the prophetic narrative is that the Lord has “restrained” Sarah from having a child.

Redan före den händelsen är orsaken till att Hagar förs in i den profetiska berättelsen att Herren har ”hindrat” Sara från att få barn.

> Now Sarai Abram’s wife bare him no children: and she had an handmaid, an Egyptian, whose name was Hagar. And Sarai said unto Abram, Behold now, the Lord hath restrained me from bearing: I pray thee, go in unto my maid; it may be that I may obtain children by her. And Abram hearkened to the voice of Sarai. Genesis 16:1, 2.

> Men Saraj, Abrams hustru, hade inte fött honom några barn. Och hon hade en tjänstekvinna, en egyptiska, som hette Hagar. Och Saraj sade till Abram: Se, Herren har tillslutit mitt moderliv, så att jag inte kan föda. Jag ber dig, gå in till min tjänarinna; kanske kan jag få barn genom henne. Och Abram lyssnade till Sarajs röst. 1 Mos. 16:1, 2.

The “key” of Revelation nine that was given to Mohammed, and was thereafter fulfilled by the battle of Nineveh, represents the removal of the “restraint” upon Islam at any given point in prophetic history.

Den ”nyckel” i Uppenbarelseboken nio som gavs åt Muhammed och som därefter uppfylldes genom slaget vid Nineve, representerar att ”återhållet” över islam avlägsnas vid varje given punkt i den profetiska historien.

> “Angels are holding the four winds, represented as an angry horse seeking to break loose and rush over the face of the whole earth, bearing destruction and death in its path.” Manuscript Releases, volume 20, 217.

> ”Änglar håller de fyra vindarna tillbaka, framställda som en rasande häst som söker slita sig lös och storma fram över hela jordens yta, medförande förödelse och död i sitt spår.” Manuscript Releases, volym 20, 217.

The “rise and fall” of the kingdom of Mohammed is represented, not so much as a rise and a fall, but as a ‘release’ and a ‘restraint’. When Islam is released prophetically, the release has been illustrated by the battle of Nineveh.

Muhammeds rikes ”uppgång och fall” framställs inte så mycket som en uppgång och ett fall, utan som ett ”lösande” och ett ”fasthållande”. När islam profetiskt löses, har detta lösande åskådliggjorts genom slaget vid Nineve.

## Only the Woes

Endast ve-ropen

Of the seven trumpets, only the woe trumpets of Islam span history as a consistent power from when they were first introduced into prophetic history unto the close of probation. The first four trumpets brought upon western Rome represented Odoacer, Genseric, Atilla the Hun and Alaric, thus typifying four providential judgment powers in the latter days, but their modern counterpart is not a direct descendant of those four ancient powers. Not so with the woe trumpets. Once Islam enters history it continues a direct line of release and restraint until it is fully released at the close of probation. With the woe trumpets the “key” of ‘release’ is marked by the battle of Nineveh.

Av de sju basunerna är det endast Islams ve-basuner som sträcker sig genom historien som en konsekvent makt från det att de först infördes i den profetiska historien ända till nådatidens slut. De första fyra basunerna, som förde över västra Rom, representerade Odoacer, Genserik, Attila hunnen och Alarik och utgör därmed en förebild för fyra försynens domsmakter i de sista dagarna, men deras nutida motsvarighet är inte en direkt ättling till dessa fyra forntida makter. Så är det inte med ve-basunerna. När Islam väl träder in i historien fortsätter det i en direkt linje av frigivning och återhållande tills det helt friges vid nådatidens slut. Med ve-basunerna markeras ”nyckeln” till ”frigivning” av slaget vid Nineve.

## Nicomedia and July 27, 1299

Nikomedia och den 27 juli 1299

The pioneers correctly identified July 27, 1299 as the starting of one hundred and fifty years that ended on July 27, 1449, which in turn began the three hundred and ninety-one years and fifteen days that concluded on August 11, 1840.

Pionjärerna identifierade med rätta den 27 juli 1299 som början på de etthundrafemtio åren, vilka slutade den 27 juli 1449, vilket i sin tur inledde de trehundranittioett åren och femton dagarna som avslutades den 11 augusti 1840.

In the previous article we identified the siege of 1333 unto 1337 that was brought upon Nicomedia by Sultan Orhan Gazi (son of Osman I, the founder of the Ottoman Beylik), when he laid siege to the important Byzantine city of Nicomedia. The siege is the conclusion of the warfare against Nicomedia that had begun with his father Osman. The one hundred and fifty years of Revelation nine, verse ten began on July 27, 1299, and as the beginning of a prophecy, the history associated with that beginning date is to be noted. Osman I (founder of the Ottoman dynasty) was Sultan Orhan Gazi’s father, who in July 27, 1299 achieved the significant early victory against the Byzantine Empire at the Battle of Bapheus which was in the region of Nicomedia, close to the city of Nicomedia; a very important capital city in Roman and early Byzantine history.

I den föregående artikeln identifierade vi belägringen från 1333 till 1337 som av sultan Orhan Gazi (son till Osman I, grundaren av den osmanska beyliken) fördes mot Nicomedia, när han belägrade den viktiga bysantinska staden Nicomedia. Belägringen utgör avslutningen på krigföringen mot Nicomedia, vilken hade börjat med hans far Osman. De etthundrafemtio åren i Uppenbarelseboken 9:10 började den 27 juli 1299, och såsom början på en profetia bör den historia som är förknippad med detta begynnelsedatum uppmärksammas. Osman I (grundaren av den osmanska dynastin) var sultan Orhan Gazis far, och den 27 juli 1299 vann han den betydelsefulla tidiga segern över det bysantinska riket i slaget vid Bafeus, vilket utkämpades i Nicomedias område, nära staden Nicomedia, en mycket viktig huvudstad i den romerska och tidigbysantinska historien.

## Father and Son

Fader och Son

July 27, 1299 Osman’s forces defeated a Byzantine army led by a local governor. The battle is considered one of the first major independent military successes of Osman after he had begun consolidating power in Bithynia (northwestern Anatolia). It marked an important step in the transition from a small Turkish beylik (tribal principality) to a rising power that would eventually challenge and conquer the Byzantine territories. That date marks the beginning of a period of growth for Islam that ultimately led to the establishment of the Ottoman Empire at the fall of Constantinople in 1453. Osman employed ghazi warriors (frontier raiders with Islamic motivation), and there began the formation of the ghazi frontier warriors into a more structured army that developed progressively from Osman and then on to his son, Orhan. Among other important elements of Osman’s legacy is that it allowed Islam to hold onto property, as opposed to the warfare of the ghazi warriors, whose disorganized hit and run tactics left them only the spoils of their victories, but never any territory.

Den 27 juli 1299 besegrade Osmans styrkor en bysantinsk armé ledd av en lokal guvernör. Slaget betraktas som en av Osmans första större självständiga militära framgångar efter att han hade börjat konsolidera makten i Bithynien (nordvästra Anatolien). Det utgjorde ett viktigt steg i övergången från en liten turkisk beylik (stamfurstendöme) till en framväxande makt som slutligen skulle utmana och erövra de bysantinska territorierna. Detta datum markerar början på en tillväxtperiod för islam som slutligen ledde till upprättandet av Osmanska riket vid Konstantinopels fall år 1453. Osman använde ghazi-krigare (gränsraider med islamisk motivation), och där inleddes omvandlingen av ghazi-gränskrigarna till en mer strukturerad armé som successivt utvecklades från Osman och vidare till hans son Orhan. Bland andra viktiga inslag i Osmans arv märks att det gjorde det möjligt för islam att behålla egendom, i motsats till ghazi-krigarnas krigföring, vars oorganiserade hit-and-run-taktik endast lämnade dem segerbytet, men aldrig något territorium.

On July 27, 1299, Osman began a campaign in the area of Nicomedia, and thirty-four years later his son began a four-year siege upon the capital city Nicomedia. The father at the beginning and the son at the ending. War begins against the area represented as Nicomedia and ends with the capturing of Nicomedia, the capital city of the area, Nicomedia. From 1299 unto 1337 is a thirty-eight-year period, and prophetically the number “thirty-eight” symbolizes a rising up.

Den 27 juli 1299 inledde Osman ett fälttåg i området kring Nikomedia, och trettiofyra år senare inledde hans son en fyraårig belägring av huvudstaden Nikomedia. Fadern vid början och sonen vid slutet. Kriget börjar mot det område som representeras som Nikomedia och slutar med erövringen av Nikomedia, huvudstaden i området Nikomedia. Från 1299 till 1337 är en period av trettioåtta år, och profetiskt symboliserar talet ”trettioåtta” ett uppresande.

> Now rise up, said I, and get you over the brook Zered. And we went over the brook Zered. And the space in which we came from Kadeshbarnea, until we were come over the brook Zered, was thirty and eight years; until all the generation of the men of war were wasted out from among the host, as the Lord sware unto them. Deuteronomy 2:13, 14.

> ”Stå nu upp”, sade jag, ”och gå över bäcken Sered.” Och vi gick över bäcken Sered. Och den tid under vilken vi färdades från Kadesh-Barnea, till dess att vi hade kommit över bäcken Sered, var trettioåtta år, till dess att hela generationen av stridsmän hade förgåtts ur lägret, såsom Herren hade svurit dem. 5 Moseboken 2:13, 14.

The one hundred and fifty years from July 27, 1299 unto July 27, 1449 represents the period which led to the establishment of the Ottoman Empire of the second woe of Revelation chapter nine. The thirty-eight years of the progressive conquering of Nicomedia began with a father (Osman) and ended with his son (Orphan). The period portrays the first step of a progressive rise of a tribal principality unto an empire.

De etthundrafemtio åren från den 27 juli 1299 till den 27 juli 1449 representerar den period som ledde till upprättandet av det osmanska riket, det andra ve från Uppenbarelsebokens nionde kapitel. De trettioåtta åren av den gradvisa erövringen av Nikomedia började med en far (Osman) och slutade med hans son (Orphan). Perioden skildrar det första steget i en gradvis uppgång från ett stamfurstendöme till ett imperium.

The one hundred and fifty years from July 27, 1299 unto July 27, 1449, includes a four-year siege that marks the end of the thirty-eight years. The beginning of the conquering of Nicomedia was by the father Osman and the end was accomplished by a four-year siege from 1333 unto 1337; a siege carried out by Osman’s son.

De etthundrafemtio åren från den 27 juli 1299 till den 27 juli 1449 inbegriper en fyraårig belägring som markerar slutet på de trettioåtta åren. Början på erövringen av Nikomedia skedde genom fadern Osman, och slutet fullbordades genom en fyraårig belägring från 1333 till 1337, en belägring genomförd av Osmans son.

When the one hundred and fifty years ended on July 27, 1449, the Byzantine’s emperor Constantine the eleventh, or the last Constantine of eastern Rome sought permission from the Turks to take the throne. From that date until the conquering of Constantinople was four years. Those four years ended with the siege of Constantinople, and Constantine the last died in the siege. The rise of Islam is represented by the first thirty-eight years of the one-hundred-and-fifty-year prophecy, that culminated in a four-year siege. When the one hundred and fifty years ended, Islam had risen to a point where eastern Rome was humiliated by the power that the Turks then possessed. From the humiliation of July 27, 1449 four years led to the fall of eastern Rome as Constantinople was taken by a siege. The end of the first thirty-eight years is marked by a siege, and the establishment of the Ottoman Empire is marked by a siege.

När de etthundrafemtio åren upphörde den 27 juli 1449, sökte den bysantinske kejsaren Konstantin den elfte, eller den siste Konstantin i östra Rom, tillstånd av turkarna att bestiga tronen. Från detta datum till erövringen av Konstantinopel var det fyra år. Dessa fyra år slutade med belägringen av Konstantinopel, och Konstantin den siste dog under belägringen. Islams uppkomst representeras av de första trettioåtta åren i profetian om etthundrafemtio år, vilken kulminerade i en fyraårig belägring. När de etthundrafemtio åren upphörde, hade islam stigit till en punkt där östra Rom förödmjukades av den makt som turkarna då innehade. Från förödmjukelsen den 27 juli 1449 ledde fyra år till östra Roms fall, då Konstantinopel intogs genom en belägring. Slutet av de första trettioåtta åren markeras av en belägring, och upprättandet av det osmanska riket markeras av en belägring.

## 38 and 40

38 och 40

The number thirty-eight as a symbol as set forth by Moses in Deuteronomy representing the last thirty-eight years of the judgment of forty years wandering in the wilderness. Therefore, the number thirty-eight, as a symbol possesses a connection to the number forty. Osman took the territory of Nicomedia on July 27, 1299 and thirty-eight years later his son took the capital city of the territory. The territory and the capital city both were Nicomedia. Historians identify this battle as the first of ‘two’ steps that identify the very beginning of the rising up of the Ottoman Empire. The second step identified by history is the battle of Nicaea in 1301. There the father Osman took the territory called Nicaea, and 1331, thirty years later his son took the capital city, named Nicaea, a former Roman capital city.

Talet trettioåtta som en symbol, såsom det framställs av Mose i Femte Moseboken, representerar de sista trettioåtta åren av den fyrtioåriga domens ökenvandring. Därför har talet trettioåtta, som symbol, en förbindelse med talet fyrtio. Osman intog territoriet Nikomedia den 27 juli 1299, och trettioåtta år senare intog hans son territoriets huvudstad. Både territoriet och huvudstaden var Nikomedia. Historiker identifierar detta slag som det första av ”två” steg som utmärker själva begynnelsen av det Osmanska rikets uppstigande. Det andra steg som historien utpekar är slaget vid Nicaea år 1301. Där intog fadern Osman territoriet kallat Nicaea, och år 1331, trettio år senare, intog hans son huvudstaden, benämnd Nicaea, en tidigare romersk huvudstad.

In relation to 1299 and the battle of Nicomedia, as the first of two steps, the second step came two years later in 1301. 1299 is a symbol of thirty-eight, and two years later (forty), the territory of Nicaea is taken by the father. The thirty-eight and forty relationships of ancient Israel rising up to take the promised land is represented in July 27, 1299 and 1301. Those first two steps of Islam rising are marked by military campaigns that begin with the father conquering the territory and the son conquering the capital of the territory at the end. When the two capitals fell, they fell at a siege. Both capitals were at some point capitals of eastern Rome.

I förhållande till 1299 och slaget vid Nikomedia kom, som det första av två steg, det andra steget två år senare, år 1301. 1299 är en symbol för trettioåtta, och två år senare (fyrtio) intas Nicaeas område av fadern. Sambandet mellan trettioåtta och fyrtio, när det forntida Israel reste sig för att inta det utlovade landet, framställs i den 27 juli 1299 och 1301. Dessa två första steg i Islams uppgång markeras av militära fälttåg som börjar med att fadern erövrar området och sonen erövrar områdets huvudstad vid slutet. När de två huvudstäderna föll, föll de under en belägring. Båda huvudstäderna var vid någon tidpunkt huvudstäder för det östromerska riket.

July 27, 1299 and 1301 reach their conclusion on August 11, 1840, that represents the history of 1838, when Litch first published his view and prediction of the three hundred and ninety-one year and fifteen-day prophecy that would ultimately be fulfilled on August 11, 1840. The two steps of rising up for the Millerites was the years 1838 and 1840.

Den 27 juli, 1299 och 1301, når sin fullbordan den 11 augusti 1840, vilket representerar historien från 1838, då Litch först publicerade sin uppfattning och förutsägelse om profetian om trehundranittioen år och femton dagar, vilken slutligen skulle uppfyllas den 11 augusti 1840. De två stegen i Milleriternas uppresande var åren 1838 och 1840.

> “In the year 1840 another remarkable fulfillment of prophecy excited widespread interest. Two years before, Josiah Litch, one of the leading ministers preaching the Second Advent, published an exposition of Revelation 9, predicting the fall of the Ottoman Empire. According to his calculations, this power was to be overthrown ‘in A.D. 1840, sometime in the month of August;’ and only a few days previous to its accomplishment he wrote: ‘Allowing the first period, 150 years, to have been exactly fulfilled before Deacozes ascended the throne by permission of the Turks, and that the 391 years, fifteen days, commenced at the close of the first period, it will end on the 11th of August, 1840, when the Ottoman power in Constantinople may be expected to be broken. And this, I believe, will be found to be the case.’—Josiah Litch, in Signs of the Times, and Expositor of Prophecy, August 1, 1840.

> ”År 1840 väckte ännu ett märkligt uppfyllande av profetian ett utbrett intresse. Två år tidigare hade Josiah Litch, en av de ledande predikanterna som förkunnade den andra adventen, publicerat en utläggning av Uppenbarelseboken 9, där han förutsade det osmanska rikets fall. Enligt hans beräkningar skulle denna makt störtas ”år 1840 e.Kr., någon gång under augusti månad”; och endast några dagar före dess fullbordan skrev han: ”Om man medger att den första perioden, 150 år, uppfylldes exakt innan Deacozes besteg tronen med turkarnas tillåtelse, och att de 391 åren och femton dagarna började vid den första periodens slut, så kommer den att utlöpa den 11 augusti 1840, då den osmanska makten i Konstantinopel kan väntas bli bruten. Och detta tror jag skall visa sig vara fallet.” —Josiah Litch, i Signs of the Times, and Expositor of Prophecy, 1 augusti 1840.

> “At the very time specified, Turkey, through her ambassadors, accepted the protection of the allied powers of Europe, and thus placed herself under the control of Christian nations. The event exactly fulfilled the prediction. When it became known, multitudes were convinced of the correctness of the principles of prophetic interpretation adopted by Miller and his associates, and a wonderful impetus was given to the advent movement. Men of learning and position united with Miller, both in preaching and in publishing his views, and from 1840 to 1844 the work rapidly extended.” The Great Controversy, 334, 335.

> ”Just vid den angivna tidpunkten tog Turkiet, genom sina ambassadörer, emot de allierade makternas i Europa beskydd och ställde sig därigenom under de kristna nationernas kontroll. Händelsen uppfyllde förutsägelsen exakt. När detta blev känt, övertygades skaror om riktigheten i de principer för profetisk uttolkning som antagits av Miller och hans medarbetare, och adventrörelsen fick en underbar drivkraft. Lärda och ansedda män förenade sig med Miller, både i att predika och i att utge hans uppfattningar, och från 1840 till 1844 utbredde sig verket snabbt.” The Great Controversy, 334, 335.

Litch’s '38 prediction and his corrected vision of '40 include his final statement, which he penned on August 1, ten days before the corrected prediction. It was the fulfillment of the prediction that convinced the world of the correct methodology of biblical prophecy. The thirty-eight years that marked the rising up of ancient Israel included the two years from the Red Sea crossing unto the first rebellion at Kadesh.

Litchs förutsägelse från ’38 och hans korrigerade syn från ’40 innefattar hans slutliga uttalande, vilket han nedtecknade den 1 augusti, tio dagar före den korrigerade förutsägelsen. Det var förutsägelsens uppfyllelse som övertygade världen om den riktiga metodiken för den bibliska profetian. De trettioåtta år som utmärkte det gamla Israels uppresande innefattade de två åren från övergången av Röda havet till det första upproret vid Kadesh.

> Because all those men which have seen my glory, and my miracles, which I did in Egypt and in the wilderness, and have tempted me now these ten times, and have not hearkened to my voice; Surely they shall not see the land which I sware unto their fathers, neither shall any of them that provoked me see it. Numbers 14:22, 23.

> Eftersom alla dessa män, som har sett min härlighet och mina tecken, vilka jag gjorde i Egypten och i öknen, och som nu har frestat mig tio gånger och inte har lyssnat till min röst, sannerligen, de skall inte få se det land som jag med ed lovade åt deras fäder, och ingen av dem som förtörnade mig skall få se det. 4 Moseboken 14:22, 23.

That rebellion is identified as the final of ten tests. A two-year testing period of ten tests added to thirty-eight years in the wilderness typified 1838 and 1840, and 1840 contained a period of ten days.

Det upproret identifieras som det sista av tio prov. En tvåårig prövotid med tio prov, tillagd till trettioåtta år i öknen, förebildade 1838 och 1840, och år 1840 innehöll en period om tio dagar.

And the starting point of the rise of Islam with Osman on July 27, 1299 begins a thirty-eight-year period that ends with a four-year siege in 1337. July 27, 1299 was the first of two steps historians identify as the starting point of the rise of the Ottoman Empire, and the second step was 1301. The two steps of the battles of Nicomedia and Nicaea in 1299 and 1301 typify 1838 and 1840. The beginning of the prophecy illustrates the end.

Och utgångspunkten för Islams uppkomst med Osman den 27 juli 1299 inleder en trettioåttaårig period som avslutas med en fyraårig belägring år 1337. Den 27 juli 1299 var det första av två steg som historiker identifierar som utgångspunkten för det osmanska rikets uppkomst, och det andra steget var 1301. De två stegen i slagen vid Nikomedia och Nicaea år 1299 och 1301 är förebilder på 1838 och 1840. Profetians början åskådliggör slutet.

Nicomedia and Nicaea both temporarily served as capitals of eastern Rome in their respective histories. Of course, Constantinople ultimately became the eastern capitol in 330 until 1453. Nicomedia and Nicaea typify the fall of Constantinople; all fell from Islamic sieges that marked the conclusion of a campaign where Islam first took control of the territory and thereafter took the capital city.

Nikomedeia och Nikaia tjänade båda tillfälligt som huvudstäder för östra Rom under sina respektive historiska skeden. Givetvis blev Konstantinopel slutligen den östra huvudstaden år 330 och förblev det till 1453. Nikomedeia och Nikaia förebådar Konstantinopels fall; alla föll genom islamiska belägringar som markerade avslutningen på ett fälttåg där islam först tog kontroll över territoriet och därefter intog huvudstaden.

The first siege four-years from 1333 unto 1337 represents the four-years from 1449 to 1453 when the prophecy ended. Three hundred and ninety-one years fifteen days later Islam is restrained as the Millerites ‘rise’ under the prophetic power represented in the characteristics ‘thirty-eight and forty’ as represented in the alpha history of the history of July 27, 1299 and July 27, 1449. The rising up of Islam and the rising up of God’s latter-day messengers is represented in a numerical symbol which is constructed by the numerical relationship of 38 and 40.

Den första fyraåriga belägringen från 1333 till 1337 representerar de fyra åren från 1449 till 1453 då profetian upphörde. Tre hundra nittioett år och femton dagar senare hålls islam tillbaka, medan Milleriterna ”reser sig” under den profetiska makt som framställs i kännetecknen ”trettioåtta och fyrtio”, såsom detta framställs i alfahistorien i historien om den 27 juli 1299 och den 27 juli 1449. Islams uppresande och Guds budbärares uppresande i de yttersta dagarna framställs i en numerisk symbol som är uppbyggd genom det numeriska förhållandet mellan 38 och 40.

In Ezekiel thirty-seven Islam is the message of the east wind that is breathed upon the dead dry bones that they might stand up as a mighty army. When Ezekiel’s message arrives the rising up begins, as it did in the Millerite history of 1838 and 1840. That message arrived on 9/11 and at the soon-coming Sunday law those bones stand up as a mighty army. The raising up of God’s army as the church triumphant in the latter days is typified by 1838 and 1840. 9/11 unto the Sunday law was typified by 1840 to 1844, but it also typifies the period from December 31, 2023 unto the fireballs of Nashville.

I Hesekiel trettiosju är islam budskapet från östanvinden som blåses över de döda, torra benen, för att de må resa sig upp som en väldig här. När Hesekiels budskap anländer börjar uppresandet, såsom det gjorde i milleriternas historia 1838 och 1840. Det budskapet anlände den 11 september, och vid den snart annalkande söndagslagen reser sig dessa ben upp som en väldig här. Guds härs uppresande som den triumferande församlingen i de yttersta dagarna förebildas av 1838 och 1840. Tiden från den 11 september till söndagslagen förebildades av 1840 till 1844, men den förebildar också perioden från den 31 december 2023 till Nashvilles eldbollar.

## Eastern Rome

Östrom

From the division of the empire by Constantine the first (the Great), unto the last Constantine represents the prophetic history of eastern Rome. The prophetic period is therefore marked by a prophetic or symbolic father and a son, as represented by their name, though there was no direct blood descent between Constantine the Great and Constantine the eleventh. The first and last Constantine are also represented prophetically as alpha and omega symbols, and the father (alpha) chose Constantinople as the capital, and the son (omega) died in the siege when Constantinople ceased to be the capital. The prophetic period of eastern Rome is marked by the first and last Constantine. The period of 150 years that began on July 27, 1299 includes a 38 year period and ends with a 4 year siege. That siege typified 1449 to 1453. The campaign of Nicomedia began with a territory being conquered and ended with the capital of the territory being conquered. As with the first and last Constantine, the conquering of Nicomedia began with a father (the first) and ended with a son (the last).

Från imperiets delning genom Konstantin den förste (den store) till den siste Konstantin framställs den profetiska historien om det östromerska riket. Den profetiska perioden markeras därför av en profetisk eller symbolisk fader och en son, såsom deras namn representerar dem, även om inget direkt blodsband fanns mellan Konstantin den store och Konstantin den elfte. Den förste och den siste Konstantin framställs också profetiskt som alfa- och omegasymboler, och fadern (alfa) valde Konstantinopel till huvudstad, medan sonen (omega) dog under belägringen när Konstantinopel upphörde att vara huvudstad. Det östromerska rikets profetiska period markeras av den förste och den siste Konstantin. Den period om 150 år som började den 27 juli 1299 omfattar en period om 38 år och avslutas med en fyraårig belägring. Den belägringen var en förebild för 1449 till 1453. Fälttåget mot Nikomedia började med att ett territorium erövrades och slutade med att territoriets huvudstad erövrades. Liksom med den förste och den siste Konstantin började erövringen av Nikomedia med en fader (den förste) och slutade med en son (den siste).

## Four years

Fyra år

A four-year siege in the opening period of the one hundred and fifty years that led to the four years from the humiliation of Constantine the last in 1449 unto 1453 when Constantinople was besieged and fell. The time prophecy of the second woe representing three hundred and ninety-one years and fifteen days began on July 27, 1449 and it ended on August 11, 1840. That date marks the beginning of a four-year period which Sister White called a glorious manifestation of the power of God.

En fyraårig belägring i inledningsskedet av de ett hundra femtio åren ledde till de fyra åren från förödmjukelsen av Konstantin den siste år 1449 till och med 1453, då Konstantinopel belägrades och föll. Tidsprofetian om det andra ve, som representerar tre hundra nittioett år och femton dagar, började den 27 juli 1449 och slutade den 11 augusti 1840. Detta datum markerar början på en fyraårsperiod som syster White kallade en härlig uppenbarelse av Guds kraft.

> “The angel who unites in the proclamation of the third angel’s message is to lighten the whole earth with his glory. A work of world-wide extent and unwonted power is here foretold. The advent movement of 1840–44 was a glorious manifestation of the power of God; the first angel’s message was carried to every missionary station in the world, and in some countries there was the greatest religious interest which has been witnessed in any land since the Reformation of the sixteenth century; but these are to be exceeded by the mighty movement under the last warning of the third angel.” The Great Controversy, 611.

> ”Den ängel som förenar sig i förkunnelsen av den tredje ängelns budskap skall upplysa hela jorden med sin härlighet. Här förutsägs ett verk av världsomfattande räckvidd och ovanlig kraft. Adventrörelsen 1840–44 var en härlig uppenbarelse av Guds kraft; den första ängelns budskap bars till varje missionsstation i världen, och i vissa länder rådde det största religiösa intresse som har bevittnats i något land sedan 1500-talets reformation; men dessa skall överträffas av den mäktiga rörelsen under den sista varningen från den tredje ängeln.” The Great Controversy, 611.

Islam was restrained on August 11, 1840 and there was a four-year period which aligns with both the outpouring of the Holy Spirit at Pentecost, and the descent of the mighty angel of Revelation eighteen, when the “great buildings” of New York were struck by Islam of the third woe on 9/11. 9/11 marks the beginning of the sealing time of the one hundred and forty-four thousand. The sealing is a period of time, and the ending of the period of the sealing possesses the characteristics of the beginning of the period. When Christ descended at 9/11, he typified Michael descending to resurrect the two witnesses on December 31, 2023, when the final period of the sealing began.

Islam hölls tillbaka den 11 augusti 1840, och det följde en fyraårig period som överensstämmer både med den helige Andes utgjutelse vid pingsten och med den väldige ängelns nedstigande i Uppenbarelseboken arton, när New Yorks ”stora byggnader” träffades av islam i det tredje veet den 11 september. Den 11 september markerar början på beseglingstiden för de etthundrafyrtiofyra tusen. Beseglingen är en tidsperiod, och avslutningen av beseglingens period besitter kännetecknen hos periodens början. När Kristus steg ned vid den 11 september förebildade han Mikael som stiger ned för att uppväcka de två vittnena den 31 december 2023, då beseglingens sista period började.

The key which is the battle of Nineveh represents the various releases of Islam, that would bring down eastern Rome by 1453. Within the one hundred and fifty years of verse ten’s “five months,” the beginning and also the ending contain a four-year period. Those two four-year periods connect with the conclusion of the three hundred and ninety-one years and fifteen days, that marked a four-year period from 1840 to 1844 when Christ would lighten “the whole earth with his glory.” In 1844, prophetic time ceased to be applied, for time would be “time no longer.”

Nyckeln, som är slaget vid Nineve, representerar islams olika frisläppanden, vilka skulle bringa östra Rom på fall före år 1453. Inom de etthundrafemtio åren av vers tio:s ”fem månader” inrymmer såväl början som slutet en fyraårsperiod. Dessa två fyraårsperioder sammanhänger med avslutningen av de trehundranittioett åren och femton dagarna, vilka utmärkte en fyraårsperiod från 1840 till 1844, då Kristus skulle upplysa ”hela jorden med sin härlighet”. År 1844 upphörde den profetiska tiden att tillämpas, ty tiden skulle vara ”ingen tid mer”.

> And sware by him that liveth for ever and ever, who created heaven, and the things that therein are, and the earth, and the things that therein are, and the sea, and the things which are therein, that there should be time no longer. Revelation 10:6.

> Och svor vid honom som lever i evigheternas evigheter, han som skapade himmelen och det som är däri, och jorden och det som är därpå, och havet och det som är däri, att tiden inte mer skulle vara. Uppenbarelseboken 10:6.

## 1333 to 1337, 1449 to 1453, 1840 to 1844

1333 till 1337, 1449 till 1453, 1840 till 1844

Those three lines of four-year periods align with the sealing time from 9/11 unto the Sunday law, and they also align with the fractal of 9/11 unto the Sunday law that is represented from December 31, 2023 until Islam is again released to deliver the fireballs of Nashville.

Dessa tre linjer av fyraårsperioder sammanfaller med beseglingstiden från 11 september fram till söndagslagen, och de sammanfaller också med den fraktal från 11 september fram till söndagslagen som representeras från den 31 december 2023 till dess att islam åter släpps lös för att leverera Nashvilles eldklot.

The prophetic fractal of December 31, 2023 to the fireballs of Nashville have been typified by three four-year prophetic periods that all align with the sealing time from 9/11 to the Sunday law. Thus, four witnesses identify the history of December 31, 2023 until the Nashville attack, and it was the battle of Nineveh that is the “key” for each of these witnesses. 1333, 1449, 1840 and 9/11 were all turning points— “keys.”

Det profetiska fraktalet från den 31 december 2023 till Nashvilles eldklot har förebildats av tre fyraåriga profetiska perioder som alla sammanfaller med förseglingstiden från 11/9 till söndagslagen. Således identifierar fyra vittnen historien från den 31 december 2023 fram till attacken i Nashville, och det var slaget vid Nineve som är ”nyckeln” för vart och ett av dessa vittnen. 1333, 1449, 1840 och 11/9 var alla vändpunkter — ”nycklar”.

> “There are lessons to be learned from the history of the past; and attention is called to these, that all may understand that God works on the same lines now that He ever has done. His hand is seen in His work and among the nations now, just the same as it has been ever since the gospel was first proclaimed to Adam in Eden.

> ”Det finns lärdomar att hämta ur det förgångnas historia; och uppmärksamheten riktas på dessa, för att alla må förstå att Gud verkar efter samma linjer nu som Han alltid har gjort. Hans hand ses i Hans verk och bland nationerna nu, alldeles på samma sätt som den har gjort ända sedan evangeliet först förkunnades för Adam i Eden.

> “There are periods which are turning points in the history of nations and of the church. In the providence of God, when these different crises arrive, the light for that time is given. If it is received, there is spiritual progress; if it is rejected, spiritual declension and shipwreck follow. The Lord in His word has opened up the aggressive work of the gospel as it has been carried on in the past, and will be in the future, even to the closing conflict, when Satanic agencies will make their last wonderful movement.” Bible Echo, August 26, 1895.

> ”Det finns tidsperioder som utgör vändpunkter i nationernas och kyrkans historia. I Guds försyn, när dessa olika kriser inträffar, ges ljuset för den tiden. Om det tas emot, följer andligt framåtskridande; om det förkastas, följer andligt förfall och skeppsbrott. Herren har i sitt ord uppenbarat evangeliets offensiva verk, sådant det har bedrivits i det förflutna och kommer att bedrivas i framtiden, ända fram till den avslutande striden, då sataniska makter kommer att göra sin sista märkliga framryckning.” Bible Echo, 26 augusti 1895.

## Nicomedia

Nikomedia

After becoming emperor in 284, in 293, Diocletian chose Nicomedia as the eastern capital of the Roman Empire when he legally divided the empire into East and West, establishing the Tetrarchy system. Nicomedia served as the main administrative and military capital in the East for several decades. Constantine the Great used it as a base before deciding to build the new capital at nearby Byzantium (which he renamed Constantinople in 330). Even after Constantinople became the main capital, Nicomedia remained a major regional center, strategically located on the eastern shore of the Sea of Marmara. So, while it was not the permanent capital like Rome or Constantinople, Nicomedia was officially designated as the eastern capital during a key transitional period in Roman history. At the beginning of the one hundred and fifty years a capital of eastern Rome is conquered, and at the ending a capital of eastern Rome is conquered. Both conquering’s included a siege.

Efter att ha blivit kejsare år 284 valde Diocletianus år 293 Nikomedia till det romerska rikets östra huvudstad, när han genom lag delade riket i Öst och Väst och upprättade tetrarkisystemet. Nikomedia tjänade som den huvudsakliga administrativa och militära huvudstaden i Östern under flera årtionden. Konstantin den store använde den som bas innan han beslöt att bygga den nya huvudstaden i det närbelägna Bysans (som han år 330 gav namnet Konstantinopel). Även efter att Konstantinopel blivit den främsta huvudstaden förblev Nikomedia ett betydande regionalt centrum, strategiskt beläget på Marmarasjöns östra kust. Så även om den inte var den permanenta huvudstaden såsom Rom eller Konstantinopel, var Nikomedia officiellt utsedd till den östra huvudstaden under en avgörande övergångsperiod i romersk historia. I början av de etthundrafemtio åren erövras en huvudstad i östra Rom, och vid slutet erövras en huvudstad i östra Rom. Båda erövringarna innefattade en belägring.

## Diocletian

Diocletianus

The emperor Diocletian officially made Nicomedia the eastern capital of the Roman empire when he implemented the Tetrarchy system in 293. The Tetrarchy system was made up of a western and eastern division of the empire; both east and west having a senior emperor (Augusti) and a junior emperor (Caesar) to make up the number four that is represented by the word ‘tetrarchy’.

Kejsar Diocletian gjorde officiellt Nikomedia till det östromerska rikets huvudstad när han införde tetrarkisystemet år 293. Tetrarkisystemet bestod av en västlig och en östlig delning av riket; både öst och väst hade en senior kejsare (Augusti) och en junior kejsare (Caesar), vilket tillsammans utgjorde antalet fyra som representeras av ordet ”tetrarki”.

## Alpha and Omega

Alfa och Omega

Diocletian is the omega symbol of the church of Smyrna, and Nero is the alpha symbol. Constantine the Great is the alpha symbol of the church of Pergamos, and Justinian is the omega symbol.

Diokletianus är omegasymbolen för församlingen i Smyrna, och Nero är alfasymbolen. Konstantin den store är alfasymbolen för församlingen i Pergamon, och Justinianus är omegasymbolen.

The ‘legal’ division of Rome into east and west (which did not last) was accomplished by Diocletian, and the prophetic division of Rome into east and west was accomplished by Constantine. During the history of the second symbolic church of persecution, represented by Smyrna, Rome was legally divided into east and west and in the history of the third symbolic church of compromise, represented by Pergamos, Rome was prophetically divided into east and west. 293 was the alpha and 330 was the omega and on May 11, 330, Constantine the Great dedicated Constantinople as the capital of the Empire.

Roms ”juridiska” delning i öst och väst (vilken inte bestod) genomfördes av Diocletianus, och Roms profetiska delning i öst och väst genomfördes av Konstantin. Under historien om den andra symboliska förföljelsekyrkan, representerad av Smyrna, delades Rom juridiskt i öst och väst, och i historien om den tredje symboliska kompromisskyrkan, representerad av Pergamos, delades Rom profetiskt i öst och väst. År 293 var alfa och år 330 var omega, och den 11 maj 330 invigde Konstantin den store Konstantinopel som rikets huvudstad.

The legal division by Diocletian in 293 fell apart through civil war that followed until the Edict of Milan in the year 313, when Constantine of the east and Licinius of the west issued the Edict of Milan, legalizing Christianity, and effectively ending the Tetrarchy—the system of four coordinated rulers that collapsed into a struggle between two main powers (Constantine in the West and Licinius in the East). The legal division, which ushered in a collapse, represents a twenty-year period from division to division, and both divisions precipitated a collapse of the system.

Den rättsliga delning som Diocletianus genomförde år 293 föll sönder genom det inbördeskrig som följde fram till Milanoediktet år 313, då Konstantin i öst och Licinius i väst utfärdade Milanoediktet, legaliserade kristendomen och i praktiken gjorde slut på tetrarkin — systemet med fyra samordnade härskare som kollapsade till en maktkamp mellan två huvudmakter (Konstantin i väst och Licinius i öst). Den rättsliga delningen, som inledde ett sammanbrott, representerar en tjugoårsperiod från delning till delning, och båda delningarna framkallade ett sammanbrott av systemet.

The church of Smyrna began with Nero in 64 when the great fire of Rome was employed by Nero to persecute Christians, who Nero accused of starting the fire. Nero marks the beginning of persecution and typifies the final persecution of the latter days. That final persecution continues until the close of probation, when the papal power comes to its end with none to help. Thus the first period of persecution began with the burning of Rome and it ends with the burning of Rome.

Församlingen i Smyrna började med Nero år 64, när den stora branden i Rom utnyttjades av Nero för att förfölja de kristna, vilka Nero anklagade för att ha anlagt branden. Nero markerar förföljelsens början och är en förebild för den sista förföljelsen i de yttersta dagarna. Denna slutliga förföljelse fortsätter intill prövotidens slut, då den påvliga makten går mot sitt slut utan att någon hjälper den. Således började den första förföljelseperioden med Roms brand och den slutar med Roms brand.

> And the ten horns which thou sawest upon the beast, these shall hate the whore, and shall make her desolate and naked, and shall eat her flesh, and burn her with fire. Revelation 17:16.

> Och de tio horn som du såg på vilddjuret, de skall hata skökan och göra henne öde och naken, och de skall äta hennes kött och bränna upp henne i eld. Uppenbarelseboken 17:16.

The church of Smyrna began with Nero in 64 when the great fire of Rome was employed by Nero to persecute Christians, who Nero accused of starting the fire. Two hundred and fifty years later it ended in 313 with the Edict of Milan. The “edict” is the ending of a twenty-year period that began with Diocletian’s legal division, and it was also the end of the two hundred and fifty years of Smyrna that began with Nero. The two hundred and fifty years of persecution represented by the church of Smyrna and Nero included the ten years of the very worst persecution brought about by Diocletian. That ten years of persecution was the last half of twenty years of Diocletian that began with his legal division of the empire in 293. From the legal division into east and west by Diocletian in 293 began a twenty year period that was made up of two ten-year periods.

Församlingen i Smyrna började med Nero år 64, när den stora branden i Rom användes av Nero för att förfölja de kristna, vilka Nero anklagade för att ha anlagt branden. Tvåhundrafemtio år senare upphörde den år 313 med ediktet i Milano. ”Ediktet” är avslutningen på en tjugoårsperiod som började med Diocletianus’ lagliga delning, och det var också slutet på de tvåhundrafemtio åren för Smyrna som började med Nero. De tvåhundrafemtio åren av förföljelse, representerade av församlingen i Smyrna och Nero, innefattade de tio åren av den allra värsta förföljelsen som åstadkoms genom Diocletianus. Dessa tio år av förföljelse var den sista hälften av tjugo år under Diocletianus, vilka började med hans lagliga delning av riket år 293. Med Diocletianus’ lagliga delning av riket i öst och väst år 293 började en tjugoårsperiod som bestod av två tioårsperioder.

Diocletian legally divided the empire into east and west, thus typifying the prophetic division accomplished by Constantine. Diocletian’s division was east and west, but it consisted of two rulers in the east and two rulers in the west. One primary and one secondary ruler for each area. On February 23, 303, Diocletian issued the first of several ‘edicts’ against Christians, marking the start of the Great Persecution, (also called the Diocletianic Persecution), the most severe and widespread persecution of Christians in the Roman Empire.

Diocletianus delade rättsligt riket i öst och väst och utgjorde därigenom en förebild för den profetiska delning som genomfördes av Konstantin. Diocletianus delning var i öst och väst, men den bestod av två härskare i öst och två härskare i väst: en primär och en sekundär härskare för vardera området. Den 23 februari 303 utfärdade Diocletianus det första av flera ”edikt” mot de kristna, vilket markerade början på den stora förföljelsen (även kallad den diokletianska förföljelsen), den mest allvarliga och mest utbredda förföljelsen av kristna i Romarriket.

> And unto the angel of the church in Smyrna write; These things saith the first and the last, which was dead, and is alive; I know thy works, and tribulation, and poverty, (but thou art rich) and I know the blasphemy of them which say they are Jews, and are not, but are the synagogue of Satan. Fear none of those things which thou shalt suffer: behold, the devil shall cast some of you into prison, that ye may be tried; and ye shall have tribulation ten days: be thou faithful unto death, and I will give thee a crown of life. He that hath an ear, let him hear what the Spirit saith unto the churches; He that overcometh shall not be hurt of the second death. Revelation 2:8–10.

> Och skriv till ängeln för församlingen i Smyrna: Så säger den förste och den siste, han som var död och lever: Jag känner dina gärningar och din nöd och din fattigdom — men du är rik — och jag känner hädelsen från dem som säger sig vara judar och inte är det, utan är Satans synagoga. Frukta inte för något av det som du skall få lida. Se, djävulen skall kasta några av er i fängelse, för att ni skall sättas på prov, och ni skall få utstå nöd i tio dagar. Var trogen intill döden, så skall jag ge dig livets krona. Den som har öra, han höre vad Anden säger till församlingarna. Den som segrar skall inte lida skada av den andra döden. Uppenbarelseboken 2:8–10.

The Great Persecution continued under Diocletian successors (especially Galerius) until 313, when it ended at the Edict of Milan. Nero is the alpha symbol of persecution that typified Diocletian as the omega persecution of the prophetic period represented by the church of Smyrna. The persecution concluded with a political marriage and a treaty between Constantine of the east and Licinius of the west. In February 313, Constantine and Licinius met in Milan and issued the Edict of Milan, which granted religious tolerance to Christians (and others) across the empire. To strengthen their political alliance, Licinius married Constantia (Constantine’s half-sister) during or around this meeting. This marriage was a classic Roman political alliance—sealing the agreement between the two emperors and helped stabilize the empire temporarily after years of civil war. The alliance did not last long. Constantine and Licinius later fought each other, and Constantine defeated Licinius in 324, becoming the sole ruler.

Den stora förföljelsen fortsatte under Diocletianus efterträdare (särskilt Galerius) fram till år 313, då den upphörde genom Milanoediktet. Nero är den alfa-symbol för förföljelsen som förebildade Diocletianus som omega-förföljelsen i den profetiska period som representeras av församlingen i Smyrna. Förföljelsen avslutades med ett politiskt äktenskap och ett fördrag mellan Konstantin i öst och Licinius i väst. I februari 313 möttes Konstantin och Licinius i Milano och utfärdade Milanoediktet, som beviljade religiös tolerans åt de kristna (och andra) i hela riket. För att stärka sin politiska allians gifte sig Licinius med Constantia (Konstantins halvsyster) under eller omkring detta möte. Detta äktenskap var en klassisk romersk politisk allians—det beseglade överenskommelsen mellan de två kejsarna och bidrog till att tillfälligt stabilisera riket efter år av inbördeskrig. Alliansen varade inte länge. Konstantin och Licinius stred senare mot varandra, och Konstantin besegrade Licinius år 324 och blev ensam härskare.

From Nero to Constantine the prophetic period of Smyrna of two hundred and fifty years was accomplished, and in 313 the church of Pergamos, the church of compromise began, ending with the church of Thyatira in 538. The two hundred and fifty years of Smyrna represented a period of persecution, and in the ending of the over-all period Diocletian persecution fulfilled Revelations “ten days” (ten years) where the worst period of persecution represents a fractal of the overall period. The ten years are a fractal of the two hundred and fifty years. Those ten years represent the omega of Nero’s persecution, and at their conclusion the omega division of the empire into east and west.

Från Nero till Konstantin fullbordades den profetiska perioden för Smyrna om två hundra femtio år, och år 313 började Pergamos församling, kompromissens församling, vilken slutade med Thyatiras församling år 538. Smyrnas två hundra femtio år representerade en period av förföljelse, och vid avslutningen av den övergripande perioden uppfyllde Diocletianus förföljelse Uppenbarelsebokens ”tio dagar” (tio år), där den värsta perioden av förföljelse representerar en fraktal av den övergripande perioden. De tio åren är en fraktal av de två hundra femtio åren. Dessa tio år representerar omegan av Neros förföljelse, och vid deras avslutning omegan av imperiets delning i öst och väst.

## Marriage and Divorce

Äktenskap och skilsmässa

Smyrna began at the burning of Rome in 64 and ended two hundred and fifty years later in 313 with the Edict of Milan and the political marriage of east and west. The ten-year fractal of persecution began in 303 and ended in 313 with the Edict of Milan and the political marriage of east and west. The twenty years that began with the legal division of east and west in 293 by Diocletian ended in 313 with the political marriage of east and west. The marriage treaty of 313 between east and west ended with the divorce of 324, when Constantine defeated Licinius of the west and became sole ruler of Rome. The prophetic divorce of 324 came three years after the first Sunday law in 321.

Smyrna började vid Roms brand år 64 och slutade två hundra femtio år senare, år 313, med ediktet i Milano och det politiska äktenskapet mellan öst och väst. Den tioåriga fraktalen av förföljelse började år 303 och slutade år 313 med ediktet i Milano och det politiska äktenskapet mellan öst och väst. De tjugo år som började med den rättsliga delningen mellan öst och väst år 293 under Diocletianus slutade år 313 med det politiska äktenskapet mellan öst och väst. Äktenskapsfördraget år 313 mellan öst och väst slutade med skilsmässan år 324, då Konstantin besegrade Licinius i väst och blev Roms enväldige härskare. Den profetiska skilsmässan år 324 inträffade tre år efter den första söndagslagen år 321.

The seventeen years from 313 unto 330 identifies a political marriage, and the end of the persecution represented by Smyrna and Nero, and the beginning of the church of compromise represented by Pergamos. The beginning of Pergamos in 313 at the marriage, was followed by the beginning of the persecution that began at the first Sunday law in 321. That was followed by the prophetic divorce of 324, which brought east and west into one empire under Constantine. Six years later in 330 the division into east and west was prophetically repeated. The seventeen years represent the alpha period of the church of Pergamos that would continue until the church of Thyatira arrived in prophetic history in 538. That alpha period would represent an omega history at the end of the period from 330 unto 538. The omega history of Pergamos represents the period of 496, 508 and 533.

De sjutton åren från 313 till 330 identifierar ett politiskt äktenskap, slutet på den förföljelse som representeras av Smyrna och Nero, och början på kompromissens församling, representerad av Pergamos. Början av Pergamos år 313, vid äktenskapet, följdes av början på den förföljelse som inleddes vid den första söndagslagen år 321. Därefter följde den profetiska skilsmässan år 324, vilken förde öst och väst samman till ett enda imperium under Konstantin. Sex år senare, år 330, upprepades delningen i öst och väst profetiskt. De sjutton åren representerar alfaperioden för Pergamos församling, vilken skulle fortsätta till dess att Tyatiras församling inträdde i den profetiska historien år 538. Denna alfaperiod skulle representera en omegahistoria vid slutet av perioden från 330 till 538. Pergamos omegahistoria representerar perioden 496, 508 och 533.

## Seventeen Years

Sjutton år

Ptolemy of the battle of Raphia reigned “seventeen years,” and there were “seventeen years” between the battle of Raphia and the battle of Panium. Those seventeen years symbolically align with the seventeen years from 313 unto 330. Nero’s two hundred and fifty years of Smyrna led to the first seventeen years of the church of Pergamos, and connect with the two hundred and fifty years that began at the third decree in 457BC, the starting point of the 2300 years of Daniel eight and verse fourteen, and is the foundation and central pillar of Adventism. The two witnesses of two hundred and fifty years align with the two hundred and fifty years of the sixth kingdom of Bible prophecy that began in 1776 and ends this year in 2026.

Ptolemaios från slaget vid Rafia regerade i ”sjutton år”, och mellan slaget vid Rafia och slaget vid Panium förflöt ”sjutton år”. Dessa sjutton år svarar symboliskt mot de sjutton åren från 313 till 330. Neros tvåhundrafemtio år av Smyrna ledde fram till de första sjutton åren av församlingen Pergamon och förbinds med de tvåhundrafemtio år som började vid det tredje dekretet år 457 f.Kr., utgångspunkten för de 2300 åren i Daniel 8:14, och utgör adventismens grundval och centrala pelare. De två vittnenas tvåhundrafemtio år svarar mot de tvåhundrafemtio åren för Bibelprofetians sjätte rike, som började år 1776 och slutar i år, 2026.

The pioneers of Adventism did not see or understand the seventeen years of 313 to 330, for in 1844 they did not yet even understand the issue of the seventh-day Sabbath or the day of the sun. They did however recognize the one hundred and fifty years of verse ten of Revelation nine, and it became the starting point of a period that led to the three hundred and ninety-one years and fifteen days that ended on August 11, 1840. That understanding produced a mighty “manifestation of the power of God.”

Adventismens pionjärer såg inte och förstod inte de sjutton åren från 313 till 330, ty år 1844 förstod de ännu inte ens frågan om sjundedagssabbaten eller solens dag. De erkände dock de etthundrafemtio åren i vers tio i Uppenbarelseboken nio, och detta blev utgångspunkten för en tidsperiod som ledde till de trehundranittioett åren och femton dagarna, vilka slutade den 11 augusti 1840. Den förståelsen frambringade en mäktig ”uppenbarelse av Guds kraft”.

The pioneers did not recognize a second period of one hundred and fifty years in Revelation nine. Their foundational understanding represents the platform that the “new light” of Revelation nine is built upon. That light is opened by the “key” of the battle of Nineveh. That “key” allows a student of prophecy to recognize all the kingdoms of Bible prophecy represented in Daniel and Revelation. Babylon, Medo-Persia, Greece, the Seleucid and Ptolemaic empires, the kingdom of Mohammed, and more significantly it magnifies the empire of Rome by identifying the rise and fall of not only Rome, but also the kingdoms of eastern and western Rome, as well as the United States (the false prophet), the papacy (the beast) and the United Nations (the dragon). All the rises and falls of these kingdoms testify to the movements of the dragon, the beast and false prophet that ultimately bring the world to Armageddon. That movement is represented within the last six verses of Daniel eleven, and the beginning of that movement is represented in the hidden history of verse forty.

Pionjärerna identifierade inte en andra period om etthundrafemtio år i Uppenbarelseboken nio. Deras grundläggande förståelse utgör den plattform på vilken det ”nya ljuset” i Uppenbarelseboken nio är uppbyggt. Detta ljus öppnas genom ”nyckeln” i slaget vid Nineve. Denna ”nyckel” gör det möjligt för en profetians studerande att urskilja alla de riken i Bibelns profetior som framställs i Daniel och Uppenbarelseboken. Babylon, Medo-Persien, Grekland, de seleukidiska och ptolemeiska väldena, Muhammeds rike, och än mer betydelsefullt förstorar den det romerska riket genom att identifiera uppgången och fallet inte bara för Rom, utan också för östromerska och västromerska riken, liksom för Förenta staterna (den falske profeten), påvedömet (vilddjuret) och Förenta nationerna (draken). Alla dessa rikens uppgångar och fall vittnar om drakens, vilddjurets och den falske profetens rörelser, vilka slutligen för världen till Harmagedon. Denna rörelse framställs i de sista sex verserna i Daniel elva, och början på denna rörelse framställs i den dolda historien i vers fyrtio.

The battle of Nineveh provides the prophetic point of reference to align the testimonies of the empire of Rome, the kingdoms of eastern and western Rome and papal Rome in the sequence of end-time events. Thus, the battle of Nineveh is the key that fully illustrates the various prophetic testimonies of Rome, and according to verse fourteen of Daniel eleven, it is Rome that establishes the vision. The key that brings those lines together is the battle of Nineveh.

Slaget om Nineve utgör den profetiska referenspunkten för att samordna vittnesbörden om det romerska imperiet, de östromerska och västromerska rikena samt det påvliga Rom i följden av den sista tidens händelser. Så är slaget om Nineve nyckeln som fullständigt belyser de olika profetiska vittnesbörden om Rom, och enligt Daniel elva, vers fjorton, är det Rom som stadfäster synen. Nyckeln som för samman dessa linjer är slaget om Nineve.

We will begin to bring together the previous five articles addressing the woes of Revelation nine in our next article.

Vi kommer i vår nästa artikel att börja sammanföra de fem föregående artiklarna som behandlar ve-ropen i Uppenbarelseboken 9.

Back to Articles