Article

# The Book of Joel and The Laodicean Seventh-day Adventist Church - Number Eighteen

Joels bok och den laodiceiska sjundedagsadventistförsamlingen - nummer arton

Number Eighteen

Nummer arton

Author

Jeff Pippenger

Published

December 25, 2025

Formats

PDF
Word
Song MP3

We are considering the covenant of Abram, and have not yet addressed the element of the prophecy of Abram that has a direct connection with the opening verses of the book of Joel. Abram’s prophecy of 400 years of bondage along with Paul’s 430 years produces the prophetic structure that aligns with the 1290 years of Daniel 12:11. The 1290-year prophecy of verse eleven is the omega prophetic period of Abram and Paul’s 430-year line. This truth is an element of what is unsealed in the latter days that separates the wise and the wicked.

Vi behandlar Abrams förbund och har ännu inte berört det inslag i Abrams profetia som har en direkt anknytning till inledningsverserna i Joels bok. Abrams profetia om 400 år av träldom tillsammans med Paulus 430 år frambringar den profetiska struktur som överensstämmer med de 1290 åren i Daniel 12:11. Profetian om 1290 år i vers elva utgör den omega-profetiska perioden i Abrams och Paulus linje om 430 år. Denna sanning är ett inslag i det som förseglas upp i den sista tiden och som skiljer de visa från de ogudaktiga.

Connected with the omega prophecy of 430 years was the symbol of “four generations,” identifying a period of probationary time for the nation which held God’s chosen people in bondage. For Moses it was Egypt, for the one hundred and forty-four thousand, who sing the song of Moses, it is the history of the United States from 1798 unto the Sunday law. The United States, represented as the “earth beast” in Revelation thirteen begins as a lamb and ends speaking as a dragon. Joseph, a symbol of the Lamb, represents the period of relative peace in Egypt, until there was a new Pharaoh and the bondage began. Thus, the nation that is judged in the fourth generation, which was Egypt for Moses, is the United States. The remnant is judged at the Sunday law as typified by the plagues that culminated for the Hebrews with blood on their doorpost, and thereafter with the nation of Egypt at the Red Sea. Joseph and Moses represent a good Pharaoh and a bad Pharaoh, which for the United States is first the lamb, and then the dragon.

Förbundet med omegaprofetian om 430 år var symbolen om ”fyra generationer”, vilken anger en nådatid för den nation som höll Guds utvalda folk i träldom. För Mose var det Egypten; för de etthundrafyrtiofyra tusen, som sjunger Moses sång, är det Förenta staternas historia från 1798 fram till söndagslagen. Förenta staterna, som i Uppenbarelseboken tretton framställs som ”vilddjuret från jorden”, börjar som ett lamm och slutar med att tala som en drake. Josef, en symbol för Lammet, representerar perioden av relativ fred i Egypten, till dess att en ny farao uppstod och träldomen började. Således är den nation som döms i den fjärde generationen, vilken för Mose var Egypten, Förenta staterna. Kvarlevan döms vid söndagslagen, såsom förebildat genom plågorna som för hebreerna kulminerade med blod på deras dörrposter, och därefter med nationen Egypten vid Röda havet. Josef och Mose representerar en god farao och en ond farao, vilket för Förenta staterna först är lammet och sedan draken.

Abram’s prophecy of judgment in the fourth generation included the fact that the close of probation is progressive, for within Moses’ fulfillment of Abram’s prophecy; not only did probation close for Egypt, but there was still time left for the Amorites to fill up their cup of probationary time—after Egypt had filled theirs. The Red Sea for Egypt was the Sunday law for the United States, and then “every other country on the globe” will “follow the example” of the United States, as represented by the Amorites post-Egypt close of probation.

Abrams profetia om domen i det fjärde släktledet innefattade det faktum att nådatidens avslutning är progressiv, ty inom Mose uppfyllelse av Abrams profetia stängdes nådatiden inte bara för Egypten, utan det fanns ännu tid kvar för amoréerna att fylla måttet av sin nådatid — efter det att Egypten hade fyllt sitt. Röda havet var för Egypten vad söndagslagen är för Förenta staterna, och därefter kommer ”varje annat land på jorden” att ”följa Förenta staternas exempel”, såsom företrätt av amoréerna efter Egyptens avslutade nådatid.

The Amorites are one of the ten tribes that identify the world from the river of Egypt to the river of Babylon, in Abram’s covenant, and the Amorites therefore represent the nations of the world, who close their individual probation as nations, after the Sunday law in the United States. The Amorites are the biblical symbol of judgment closing upon the world, and it happens in the third and fourth generation. The Red Sea is the symbol of the close of probation for the United States, and the Amorites represent the nations progressively closing their probation until human probation closes. Therefore, the Amorites are a symbol of the period of the Sunday law crisis at the Red Sea unto the deliverance of the east wind, when the path of deliverance is opened to God’s people.

Amoréerna är en av de tio stammar som i Abrams förbund betecknar världen från Egyptens flod till Babylons flod, och amoréerna representerar därför världens nationer, vilka som nationer avslutar sin individuella nådatid efter söndagslagen i Förenta staterna. Amoréerna är den bibliska symbolen för domen som avslutas över världen, och detta sker i tredje och fjärde led. Röda havet är symbolen för nådatidens slut för Förenta staterna, och amoréerna representerar nationerna som steg för steg avslutar sin nådatid till dess att människans nådatid avslutas. Därför är amoréerna en symbol för perioden från söndagslagskrisen vid Röda havet till östanvindens befrielse, då befrielsens väg öppnas för Guds folk.

But Abram’s prophecy not only addresses the fourth generation in terms of the United States as Egypt, and the world as the Amorites, it more importantly places the generation of God’s people who cross the Red Sea as a “fourth generation.” When we dredge up, what we can dredge up, from the understanding of “four generations” in Abram’s first step of three steps, we will consider the second and third steps of Abraham’s covenant. The second step is chapter seventeen, and the third step is of course—chapter twenty-two.

Men Abrams profetia behandlar inte endast den fjärde generationen med Förenta staterna som Egypten och världen som amoreerna; än viktigare är att den placerar den generation av Guds folk som går över Röda havet som en ”fjärde generation”. När vi har tagit fram det vi kan ta fram ur förståelsen av ”fyra generationer” i Abrams första steg av tre steg, kommer vi att behandla det andra och tredje steget i Abrahams förbund. Det andra steget är kapitel sjutton, och det tredje steget är naturligtvis kapitel tjugotvå.

In Daniel chapter twelve, three prophetic periods are identified, and they all represent prophetic time that ceased in 1844. Those three periods are unsealed in the latter days, and those three periods represent the increase of knowledge that befalls God’s people in the latter days. Christ as the man in linen, sets forth the first of the three prophetic periods in verse seven, and in so doing, He aligns Himself with the angel of Revelation ten, who stands not upon the water, but upon the earth and the sea.

I Daniel kapitel tolv identifieras tre profetiska tidsperioder, och de representerar alla profetisk tid som upphörde år 1844. Dessa tre perioder avförseglas i de yttersta dagarna, och dessa tre perioder representerar den kunskapsökning som kommer över Guds folk i de yttersta dagarna. Kristus, såsom mannen klädd i linne, framlägger den första av de tre profetiska tidsperioderna i vers sju, och därigenom identifierar Han sig med ängeln i Uppenbarelseboken tio, som inte står på vattnet utan på jorden och havet.

> And the angel which I saw stand upon the sea and upon the earth lifted up his hand to heaven, And sware by him that liveth for ever and ever, who created heaven, and the things that therein are, and the earth, and the things that therein are, and the sea, and the things which are therein, that there should be time no longer. Revelation 10:5, 6.

> Och ängeln, som jag såg stå på havet och på jorden, lyfte upp sin hand mot himlen och svor vid honom som lever i evigheters evighet, han som har skapat himlen och det som är i den, och jorden och det som är på den, och havet och det som är i det, att tiden inte längre skulle vara. Uppenbarelseboken 10:5, 6.

In verse seven of chapter twelve the man in linen also swears by Him that lives forever.

I den sjunde versen i det tolfte kapitlet svär mannen i linnekläderna också vid Honom som lever i evighet.

> And I heard the man clothed in linen, which was upon the waters of the river, when he held up his right hand and his left hand unto heaven, and sware by him that liveth forever that it shall be for a time, times, and an half; and when he shall have accomplished to scatter the power of the holy people, all these things shall be finished. Daniel 12:7.

> Och jag hörde mannen, klädd i linnekläder, som stod ovanför flodens vatten, när han lyfte sin högra hand och sin vänstra hand mot himlen och svor vid honom som lever för evigt, att det skall vara för en tid, tider och en halv tid; och när han har fullbordat att krossa det heliga folkets makt, då skall allt detta fullbordas. Daniel 12:7.

We are informed by inspiration that the same line of prophecy located in the book of Daniel is taken up in the book of Revelation, and the Millerite understanding is that these two descriptions are parallel passages of Christ. Christ as the Angel with the little book, identifying the end of the application of prophetic time in 1844 in the book of Revelation, and Christ as the Man in linen in the book of Daniel, identifying that when the Sunday law in the United States arrives, all the marvels of Daniel’s final vision would be finished. Within that sacred history, which precedes and culminates at the Sunday law, God’s people were to be scattered for a period represented by the symbol of 1260. The period of scattering that precedes the Sunday law is set forth in Revelation chapter eleven where Moses and Elijah are slain and are dead in the street for three and a half days, which is a symbol of 1260.

Vi får genom inspirationen veta att samma profetiska linje som återfinns i Daniels bok tas upp i Uppenbarelseboken, och den milleritiska förståelsen är att dessa två framställningar är parallella avsnitt om Kristus. Kristus som Ängeln med den lilla boken, vilken i Uppenbarelseboken anger slutet på den profetiska tidens tillämpning år 1844, och Kristus som mannen klädd i linne i Daniels bok, vilken anger att när söndagslagen i Förenta staterna träder i kraft, skulle alla under i Daniels sista syn ha fullbordats. Inom denna heliga historia, som föregår söndagslagen och kulminerar i den, skulle Guds folk vara skingrat under en tidsperiod framställd genom symbolen 1260. Den skingringsperiod som föregår söndagslagen framställs i Uppenbarelseboken kapitel elva, där Mose och Elia dödas och ligger döda på gatan i tre och en halv dag, vilket är en symbol för 1260.

In verse seven, the man in linen identifies that when the scattering of the power of the holy people has finished its three-and-a-half days, the “marvels” that befall God’s people of the latter days shall be finished. We closed the last article with Sister White’s commentary on Zechariah chapter three. The first sentence stated, “Zechariah’s vision of Joshua and the Angel applies with peculiar force to the experience of God’s people in the closing scenes of the great day of atonement.” In the chapter, and in the inspired commentary of Sister White upon the chapter, the one hundred and forty-four thousand are the “men wondered at.” The “wonders” of Daniel’s last vision that are completed by the Sunday law, are the “wonders” associated with the sealing of God’s people.

I vers sju fastslår mannen klädd i linne att när den heliga folkets makts skingring har fullbordat sina tre och en halv dagar, då skall de ”underbara ting” som drabbar Guds folk i de sista dagarna vara fullbordade. Vi avslutade den förra artikeln med syster Whites kommentar till Sakarja kapitel tre. Den första meningen löd: ”Sakarjas syn av Josua och Ängeln tillämpas med särskild kraft på Guds folks erfarenhet i den stora försoningsdagens avslutande scener.” I kapitlet, och i syster Whites inspirerade kommentar över kapitlet, är de etthundrafyrtiofyratusen de ”män som man förundras över”. De ”under” i Daniels sista syn som fullbordas genom söndagslagen är de ”under” som är förknippade med beseglingen av Guds folk.

Daniel chapter twelve provides the light that seals the one hundred and forty-four thousand in the latter days. That light is represented by three prophetic periods, that were all identified and established as truth in the Millerite history. The three periods are presented in three verses and are three pillars which hold up the structure of truth. The structure of truth is held up with a three-step process. That process of three steps, is represented within the passage of nine verses (4–12), by the three verses which present prophetic time. Those three prophetic periods, when approached from the foundational Millerite understanding, produce three symbolic periods that are defined in agreement with the Millerite understanding, but do not apply the element of time.

Daniels tolfte kapitel ger det ljus som beseglar de etthundrafyrtiofyra tusen i de yttersta dagarna. Detta ljus framställs genom tre profetiska tidsperioder, vilka alla identifierades och fastställdes som sanning i milleriternas historia. De tre perioderna framläggs i tre verser och är tre pelare som bär upp sanningens struktur. Sanningens struktur upprätthålls genom en process i tre steg. Denna process i tre steg framställs inom avsnittet om nio verser (4–12) genom de tre verser som anger profetisk tid. Dessa tre profetiska tidsperioder, när de betraktas utifrån den grundläggande milleritiska förståelsen, frambringar tre symboliska perioder som definieras i överensstämmelse med den milleritiska förståelsen, men utan att tillämpa tidselementet.

The three periods are located within the very passage of Scripture that defines ‘the process of prophecy being sealed up—and then unsealed,’ including the classic biblical description of a threefold testing process. The nine verses that begin with Daniel being told to seal up his book, are the very verses where the three periods are set forth, and in those nine verses the purification process that is accomplished when truth is unsealed is expressed as “purified, made white and tried.” The three periods in the three verses are the increase of knowledge, at the time of the end, in the latter days, that represent the final testing and sealing process of God’s covenant people. That history is where the symbolic “marvels” that befall God’s people in the latter days are set forth. Please read this paragraph again.

De tre tidsperioderna återfinns i själva det skriftställe som definierar ”den process genom vilken profetian förseglas — och sedan öppnas”, där också den klassiska bibliska beskrivningen av en trefaldig prövningsprocess ingår. De nio verser som börjar med att Daniel får befallningen att försegla sin bok, är just de verser där de tre tidsperioderna framställs, och i dessa nio verser uttrycks den reningsprocess som fullbordas när sanningen öppnas som ”renas, göras vita och prövas”. De tre tidsperioderna i de tre verserna utgör kunskapens tillväxt, vid ändens tid, i de yttersta dagarna, och representerar den slutliga prövnings- och förseglingsprocessen för Guds förbundsfolk. Det är i den historien som de symboliska ”undren” som drabbar Guds folk i de yttersta dagarna framställs. Vänligen läs detta stycke igen.

The three periods, in the three verses in the passage of nine verses, represent the climax of the book of Daniel, and the climax represented there is the climax of the internal prophetic line; it is the story of how a rock gets “cut” out of a mountain, without hands, which is the story of the remnant. That internal line is represented in chapters ten and twelve, and the climax of the external line of prophecy is in the closing verses of chapter eleven, and the first few verses of Daniel twelve.

De tre tidsperioderna, i de tre verserna i avsnittet om nio verser, representerar höjdpunkten i Daniels bok, och den höjdpunkt som där framställs är höjdpunkten i den inre profetiska linjen; det är berättelsen om hur en sten ”huggs” ut ur ett berg, utan händer, vilket är kvarlevans berättelse. Denna inre linje framställs i kapitel tio och tolv, och höjdpunkten i den yttre profetiska linjen finns i de avslutande verserna i kapitel elva och de första verserna i Daniel tolv.

Those three periods are also the climax of the visions of both the Ulai and Hiddekel river’s testimony, and the three verses include a prophetic period that represents the climatic fulfillment of the covenant time prophecy that provides both Abram and Paul as witnesses. Jesus, as the Man in linen is in verse seven, walking upon the water. In verse eleven two voices, which are also the voice of Christ, Abram and Paul stand to testify. In verse twelve the history of the sealing of God’s people is represented, for the one hundred and forty-four thousand are virgins, and virgins experience the parable of the ten virgins, and the blessing in verse twelve is upon those who wait. Those who wait in the parable, and who are “blessed,” are those who receive the garment that allows them to enter into the marriage, when the door is closed.

Dessa tre tidsperioder utgör också höjdpunkten i synerna i både Ulai- och Hiddekel-flodens vittnesbörd, och de tre verserna innefattar en profetisk tidsperiod som representerar den kulminerande uppfyllelsen av förbundets tidsprofetia, vilken har både Abram och Paulus som vittnen. Jesus, såsom mannen klädd i linne, är i vers sju gående på vattnet. I vers elva står två röster, som också är Kristi röst, Abram och Paulus, för att vittna. I vers tolv framställs historien om beseglingen av Guds folk, ty de etthundrafyrtiofyra tusen är jungfrur, och jungfrur erfar liknelsen om de tio jungfrurna, och välsignelsen i vers tolv vilar över dem som väntar. De som väntar i liknelsen, och som är ”välsignade”, är de som mottar den klädnad som tillåter dem att gå in till bröllopet när dörren stängs.

In verse seven, Jesus is walking upon the water, which produces fear, but Peter determines to believe and begins to walk and give God glory, but Peter is often a symbol of both classes, and the glory is turned back to fear, as his hour of judgment arrived. The first period located in verse seven, represents the first angel’s message. Jesus is upon the waters, a symbol of fear and the first angel. Then Jesus identifies a period where He will glorify His people in advance of the judgment of the Sunday law. All three elements of the three angels are within verse seven, for verse seven is the first of three verses that represent the three angels.

I vers sju går Jesus på vattnet, vilket framkallar fruktan, men Petrus beslutar sig för att tro och börjar gå och ge Gud ära; men Petrus är ofta en symbol för båda klasserna, och härligheten vänds tillbaka till fruktan, när hans domstid hade kommit. Den första perioden, som återfinns i vers sju, representerar den första ängelns budskap. Jesus är på vattnen, en symbol för fruktan och den första ängeln. Därefter identifierar Jesus en period då han skall förhärliga sitt folk före domen över söndagslagen. Alla tre elementen i de tre änglarnas budskap finns inom vers sju, ty vers sju är den första av tre verser som representerar de tre änglarna.

Verse eleven provides a ‘doubling’ with its omega testimony to the alpha voices of Abram and Paul. Their “doubled” voices merge to set forth the covenant time prophecy, and verse eleven fulfills the prophecy as the omega, by identifying the prophetic period that concludes with the fall of Babylon in 1798, and thus typifies the fall of Babylon when Michael stands up in the latter days. In verse eleven we have a doubling of prophets, and a period that represents two falls of Babylon, thus representing the second angel’s message that announced that, “Babylon is fallen is fallen.”

Vers elva ger en ”fördubbling” genom sitt omega-vittnesbörd till alfa-rösterna från Abram och Paulus. Deras ”fördubblade” röster förenas för att framlägga förbundstidens profetia, och vers elva uppfyller profetian såsom omega genom att identifiera den profetiska period som avslutas med Babylons fall år 1798, och typifierar därmed Babylons fall när Mikael träder fram i de yttersta dagarna. I vers elva har vi en fördubbling av profeter, och en period som representerar två Babylons fall, och således representerar det andra ängelns budskap som förkunnade att: ”Fallet, fallet är Babylon.”

Verse seven is the first angel’s message, and verse eleven is the second angel’s message and verse twelve, which is Daniel 12*12 or Daniel 144, is about the distinction between the wise and foolish, which is accomplished in the judgment process that ends with the manifestation of character at the crisis of judgment. Verse twelve is the third angel’s message identifying how the world is divided into two classes, and the counterpart of the third angel’s external portrayal of that very division, is the internal division of the third angel represented in verse twelve. Verse seven, eleven and twelve are the message of the three angels and the verses are the light that is unsealed in the latter days. These three verses unsealing in the latter days aligns with Revelation chapter ten.

Vers sju är den förste ängelns budskap, och vers elva är den andre ängelns budskap, och vers tolv, som är Daniel 12*12 eller Daniel 144, handlar om åtskillnaden mellan de visa och de fåvitska, vilken fullbordas i domsprocessen som avslutas med karaktärens uppenbarelse i domens kris. Vers tolv är den tredje ängelns budskap, vilket identifierar hur världen delas i två klasser, och motsvarigheten till den tredje ängelns yttre framställning av just denna uppdelning är den tredje ängelns inre uppdelning, representerad i vers tolv. Vers sju, elva och tolv är de tre änglarnas budskap, och verserna är det ljus som öppnas i de yttersta dagarna. Att dessa tre verser öppnas i de yttersta dagarna står i överensstämmelse med Uppenbarelseboken kapitel tio.

Christ as the mighty angel, as well as the Lion of the tribe of Judah in chapter ten, cried as a “lion” and His roar produced seven thunders which were sealed up, as was Daniel chapter ten. They are parallel passages. For this reason, the three periods in chapter twelve, are also the seven thunders of Revelation ten.

Kristus som den mäktige ängeln, liksom Lejonet av Juda stam i kapitel tio, ropade som ett ”lejon”, och hans rytande frambringade sju åskor som förseglades, såsom i Daniels tionde kapitel. De är parallella avsnitt. Av denna anledning är de tre tidsperioderna i kapitel tolv också de sju åskorna i Uppenbarelseboken tio.

The “seven thunders” are simply another expression of Christ as Alpha and Omega, for the primary symbolism of the “seven thunders,’ is that it represents a “delineation of events” which took place from 1798 unto 1844 that is repeated in “future events” that “will be disclosed in their order” in the history of the one hundred and forty-four thousand. The “seven thunders” are therefore a symbol of Alpha and Omega; who is also the beginning and the ending; the first and the last, the foundation and the temple; the cornerstone and the capstone—the seven thunders.

De ”sju åskorna” är helt enkelt ett annat uttryck för Kristus såsom Alfa och Omega, ty den primära symboliken i de ”sju åskorna” är att de representerar en ”framställning av händelser” som ägde rum från 1798 till 1844 och som upprepas i ”framtida händelser” som ”skall uppenbaras i sin ordning” i de etthundrafyrtiofyratusens historia. De ”sju åskorna” är därför en symbol för Alfa och Omega, som också är begynnelsen och änden, den förste och den siste, grunden och templet, hörnstenen och slutstenen — de sju åskorna.

The light of the three symbolic periods in Daniel twelve must align with the light of the seven thunders, for they are the identical prophetic line. In the first period Christ holds both hands to heaven, as He does with one hand in Revelation ten. In Revelation ten, His hand becomes the symbol of the end of the application of prophetic time, marking the transition from prophetic time periods to simply prophetic periods. That transition of the major prophetic rule employed by the Millerites, was typified by the major transition from literal to spiritual in the time of Christ.

Ljuset från de tre symboliska tidsperioderna i Daniel tolv måste stämma överens med ljuset från de sju tordönen, ty de utgör samma profetiska linje. I den första perioden lyfter Kristus båda händerna mot himlen, såsom han i Uppenbarelseboken tio gör med en hand. I Uppenbarelseboken tio blir hans hand symbolen för slutet på tillämpningen av profetisk tid och markerar övergången från profetiska tidsperioder till enbart profetiska perioder. Denna övergång i den huvudsakliga profetiska regel som användes av milleriterna förebildades av den stora övergången från bokstavligt till andligt på Kristi tid.

The apostle Paul was raised up to establish the major prophetic rule connected to the prophetic line of a chosen people. At the very beginning of spiritual Israel, a major prophetic rule is established that redefines the very covenant itself. From then on to be a child of Abraham, it was to be a child of Abraham by faith, not blood. That prophetic principle was put in place primarily through the pen of Paul, who in this regard typified Christ in Revelation chapter ten, changing and ending the prophetic application of time in 1844.

Aposteln Paulus uppväcktes för att fastställa den huvudsakliga profetiska regel som är förbunden med den profetiska linjen hos ett utvalt folk. Redan vid det andliga Israels allra första början fastställs en huvudsaklig profetisk regel som omdefinierar själva förbundet. Från och med då innebar det att vara ett Abrahams barn att vara ett Abrahams barn genom tro, inte genom blod. Denna profetiska princip fastställdes i första hand genom Paulus penna, vilken i detta avseende var en förebild för Kristus i Uppenbarelseboken kapitel tio, då den profetiska tillämpningen av tid förändrades och avslutades år 1844.

The covenant with mankind is represented by the rainbow and the Ark of Noah represents a period of time, before and after the flood, when there was no distinctly identified chosen people. The calling of Abraham represented a major and significant change in the prophetic relation of God with mankind. The covenant made with Abraham represented a major shift in line of covenant history, and in doing so it typified the major shift from literal to spiritual in the days of Paul, and from time application to no time application in 1844.

Förbundet med mänskligheten representeras av regnbågen, och Noas ark representerar en tidsperiod, före och efter floden, då det inte fanns något tydligt identifierat utvalt folk. Abrahams kallelse representerade en stor och betydelsefull förändring i Guds profetiska relation till mänskligheten. Det förbund som slöts med Abraham representerade en stor förskjutning i förbundshistoriens linje, och därigenom förebildade det den stora övergången från bokstavligt till andligt på Paulus dagar, och från tidsmässig tillämpning till ingen tidsmässig tillämpning år 1844.

The first shift in God’s covenant with mankind was the Garden, and the pronounced change was the restrictions upon the tree of life and it also produced a change of clothing, from spiritual light to literal lambskin. The next major shift in covenant history is the flood, which Noah represents, as did Adam in the first major covenant shift. Then the shift to a chosen people with Abram, that led to Moses, who introduces the prophetic principles that a day represents a year. That principle is valid until 1844, when there was another major covenant shift. At the great epochs of covenant history there is always a major shift in a principle of God’s prophetic Word. That shift during the history of the one hundred and forty-four thousand is that Alpha Omega is the Truth. Alpha and omega is the principle that the end is always illustrated with the beginning in God’s Word. Attached to that principle of alpha and omega, is the threefold structure of the Hebrew word “truth.”

Det första skiftet i Guds förbund med mänskligheten var trädgården, och den tydligt uttalade förändringen var begränsningarna beträffande livets träd, och den medförde också en förändring av klädedräkten, från andligt ljus till bokstavlig lammskinnsklädsel. Nästa stora skifte i förbundshistorien är floden, vilken Noa representerar, liksom Adam gjorde i det första stora förbundsskiftet. Därefter kommer skiftet till ett utvalt folk med Abram, vilket ledde till Mose, som introducerar den profetiska principen att en dag representerar ett år. Den principen är giltig fram till 1844, då ännu ett stort förbundsskifte ägde rum. Vid förbundshistoriens stora epoker sker alltid ett betydande skifte i en princip i Guds profetiska ord. Det skiftet under de etthundrafyrtiofyra tusendes historia är att Alfa Omega är Sanningen. Alfa och omega är den princip enligt vilken slutet alltid illustreras genom början i Guds ord. Till denna princip om alfa och omega är den trefaldiga strukturen i det hebreiska ordet ”sanning” knuten.

The major prophetic shift during the history of the remnant is directly represented in each of the major covenant histories, and so too in other lines of truth. The “key” that is laid upon Eliakim in Isaiah 22:22 is the same key given to Peter at Panium in Matthew sixteen. That key is given to the Philadelphian church, and it was William Miller who was given the key that allowed him to connect with the very day for a year principle that had been recorded by Moses during the history of Moses, which typified the history of the Millerites. Miller’s connection with Moses prophecy was represented by Paul’s connection with Abram’s prophecy. And why shouldn’t Miller connect with Moses, Moses salvation in an ark had connected with Noah salvation in an ark in order to tie both covenants together. The shifts of prophetic application that begin in Eden identify that a major revelation of prophetic light is identified in the history of the final covenant people—the one hundred and forty-four thousand. I contend that the major prophetic shift is represented with the seven thunders, which are directly connected with the three periods in Daniel chapter twelve and these are only recognized when applying the principles of alpha and omega upon a line upon line application that stands upon the three-step structure of truth.

Det stora profetiska skiftet under kvarlevans historia framställs direkt i var och en av de stora förbundshistorierna, och likaså i andra sanningslinjer. Den ”nyckel” som läggs på Eljakim i Jesaja 22:22 är samma nyckel som gavs åt Petrus i Panium i Matteus sexton. Den nyckeln ges åt den filadelfiska församlingen, och det var William Miller som fick den nyckel som gjorde det möjligt för honom att knyta an till principen en dag för ett år, vilken hade nedtecknats av Mose under Moses historia, som förebildade milleriternas historia. Millers förbindelse med Moses profetia framställdes genom Paulus förbindelse med Abrams profetia. Och varför skulle inte Miller knyta an till Mose? Moses frälsning i en ark hade knutit an till Noas frälsning i en ark för att sammanbinda båda förbunden. De skiften i profetisk tillämpning som börjar i Eden identifierar att en stor uppenbarelse av profetiskt ljus är utmärkt i historien om det slutliga förbundsfolket — de etthundrafyrtiofyra tusen. Jag hävdar att det stora profetiska skiftet framställs genom de sju tordönen, vilka är direkt förbundna med de tre tidsperioderna i Daniel kapitel tolv, och dessa känns endast igen när principerna om alfa och omega tillämpas i en rad på rad-tillämpning som vilar på sanningens trestegsstruktur.

In the verses that immediately precede the announcement that “time is no longer,” Christ introduced the seven thunders, which, as with the truths of Daniel twelve—were sealed up. The context for the man in linen holding up both hands in chapter twelve is the unsealing of the book of Daniel, and the context for Christ the Lion in Revelation ten is the sealing up of the seven thunders. Sister White aligns the sealing of the seven thunders with the sealing up of Daniel’s book.

I de verser som omedelbart föregår tillkännagivandet att ”tiden inte längre är”, introducerade Kristus de sju åskorna, vilka, liksom sanningarna i Daniel tolv, blev förseglade. Sammanhanget för mannen i linnekläder som räcker upp båda händerna i kapitel tolv är uppenbarandet av Daniels bok, och sammanhanget för Kristus, Lejonet, i Uppenbarelseboken tio är förseglingen av de sju åskorna. Syster White sammanför förseglingen av de sju åskorna med förseglingen av Daniels bok.

> “After these seven thunders uttered their voices, the injunction comes to John as to Daniel in regard to the little book: ‘Seal up those things which the seven thunders uttered.’ These relate to future events which will be disclosed in their order.” The Seventh-day Adventist Bible Commentary, volume 7, 971.

> ”Sedan dessa sju åskor hade låtit sina röster höras, kommer befallningen till Johannes, liksom till Daniel beträffande den lilla boken: ’Försegla det som de sju åskorna har talat.’ Dessa avser framtida händelser som kommer att uppenbaras i sin ordning.” The Seventh-day Adventist Bible Commentary, band 7, 971.

The seven thunders are defined by Revelation ten and the Spirit of Prophecy and by the history of the Millerites from 1840 through to 1844, which is repeated in the history of the one hundred and forty-four thousand. In the same passage it states, “The special light given to John which was expressed in the seven thunders was a delineation of events which would transpire under the first and second angels’ messages. It was not best for the people to know these things, for their faith must necessarily be tested. In the order of God most wonderful and advanced truths would be proclaimed.” The Millerites did not understand that they were to be confronted by two disappointments, for their lack of understanding was designed to test them. The Millerites did not suspect any “advanced truths” which is to say, they did not expect any “major prophetic shifts” in covenant history.

De sju tordnen definieras av Uppenbarelseboken tio och Profetians Ande samt av milleriternas historia från 1840 till och med 1844, vilken upprepas i historien om de etthundrafyrtiofyra tusen. I samma avsnitt sägs: ”Det särskilda ljus som gavs åt Johannes och som kom till uttryck i de sju tordnen var en skildring av händelser som skulle äga rum under den förste och den andre ängelns budskap. Det var inte bäst för folket att känna till dessa ting, ty deras tro måste nödvändigtvis prövas. I Guds ordning skulle de mest underbara och långtgående sanningar förkunnas.” Milleriterna förstod inte att de skulle ställas inför två besvikelser, ty deras brist på förståelse var avsedd att pröva dem. Milleriterna anade inte några ”långtgående sanningar”, vilket vill säga att de inte väntade sig några ”stora profetiska skiften” i förbundshistorien.

Even though “it was not best for the” Millerite “people to know these things,” the one hundred and forty-four thousand are tested with the same history, but not by innocently misunderstanding the history, but for not understanding a history you are required to know. It is the same test, only reversed. John in Revelation ten, is first and foremost representing the one hundred and forty-four thousand and only secondarily, the Millerite movement of the first and second angels. This is recognized when you see John informed in advance of his eating the little book that it would be sweet and then bitter. It was not best for the Millerites to know what that meant, but John represents a people who know in advance what happens when the Millerites ate the little book.

Även om det ”inte var bäst för” milleritrörelsens ”folk att känna till dessa ting”, prövas de etthundrafyrtiofyratusen genom samma historia, men inte genom att i oskuld missförstå historien, utan genom att inte förstå en historia som ni är förpliktade att känna till. Det är samma prov, endast omvänt. Johannes i Uppenbarelseboken tio representerar först och främst de etthundrafyrtiofyratusen och endast i andra hand milleritrörelsen med den första och den andra ängeln. Detta blir tydligt när man ser att Johannes i förväg underrättas, innan han äter den lilla boken, om att den skulle vara söt och därefter bitter. Det var inte bäst för milleriterna att veta vad detta betydde, men Johannes representerar ett folk som i förväg vet vad som sker när milleriterna åt den lilla boken.

> And I went unto the angel, and said unto him, Give me the little book. And he said unto me, Take it, and eat it up; and it shall make thy belly bitter, but it shall be in thy mouth sweet as honey. And I took the little book out of the angel’s hand, and ate it up; and it was in my mouth sweet as honey: and as soon as I had eaten it, my belly was bitter. Revelation 10:9, 10.

> Och jag gick fram till ängeln och sade till honom: Ge mig den lilla bokrullen. Och han sade till mig: Tag den och ät upp den; och den skall göra din buk bitter, men i din mun skall den vara söt såsom honung. Och jag tog den lilla bokrullen ur ängelns hand och åt upp den; och i min mun var den söt såsom honung; och så snart jag hade ätit den, blev min buk bitter. Uppenbarelseboken 10:9, 10.

John is told in advance of the bitter-sweet experience of 1840 unto 1844, the history represented in chapter ten. That experience represented so clearly in verses nine and ten is also distinctly identified in verses two through four.

Johannes underrättas i förväg om den bittersöta erfarenheten från 1840 till 1844, den historia som framställs i kapitel tio. Denna erfarenhet, så tydligt skildrad i verserna nio och tio, identifieras också klart i verserna två till fyra.

> And he had in his hand a little book open: and he set his right foot upon the sea, and his left foot on the earth, And cried with a loud voice, as when a lion roareth: and when he had cried, seven thunders uttered their voices. And when the seven thunders had uttered their voices, I was about to write: and I heard a voice from heaven saying unto me, Seal up those things which the seven thunders uttered, and write them not. Revelation 10:2–4.

> Och han hade i sin hand en liten bokrulle, öppen; och han satte sin högra fot på havet och sin vänstra fot på jorden. Och han ropade med hög röst, såsom ett lejon ryter; och när han hade ropat, lät de sju åskorna höra sina röster. Och när de sju åskorna hade låtit höra sina röster, var jag i begrepp att skriva; och jag hörde en röst från himlen säga till mig: Försegla det som de sju åskorna har talat, och skriv det inte. Uppenbarelseboken 10:2–4.

The “seven thunders” represent “a delineation of events” that would transpire under the first and second angels, and also “future events which will be disclosed in their order.” The “seven thunders” represent the truth that the history of the Millerites is repeated in the history of the one hundred and forty-four thousand, and the truths which were unsealed at the time of the end in 1798 and onward, represent an unsealing of truth in the latter days of God’s people. Jesus in Revelation ten, aligns with Jesus in Daniel twelve. In both passages the sealing and unsealing of testing truth in the latter days is set forth.

De ”sju åskorna” representerar ”en framställning av händelser” som skulle äga rum under den första och den andra ängeln, och även ”framtida händelser som skall uppenbaras i sin ordning”. De ”sju åskorna” representerar sanningen att milleriternas historia upprepas i de etthundrafyrtiofyratusendes historia, och de sanningar som blev upplåtna vid ändens tid från år 1798 och framåt, representerar en upplåtelse av sanning i Guds folks yttersta dagar. Jesus i Uppenbarelseboken tio står i samklang med Jesus i Daniel tolv. I båda avsnitten framställs förseglingen och upplåtelsen av prövande sanning i de yttersta dagarna.

Some might argue that Jesus is speaking in verse seven, but that Gabriel is speaking to Daniel in verses eleven and twelve, but it can also be understood that Jesus is speaking in all three passages. In either side of the issue, it is the voice of Christ that speaks through Daniel and the three prophetic periods in chapter twelve are the words of Christ, and He sets forth the three periods in the structure of truth. All three periods are sealed up, making them one threefold symbol.

Någon skulle kunna hävda att Jesus talar i vers sju, men att Gabriel talar till Daniel i vers elva och tolv; men det kan också förstås som att Jesus talar i alla tre avsnitten. Oavsett vilken sida man intar i frågan, är det Kristi röst som talar genom Daniel, och de tre profetiska tidsperioderna i kapitel tolv är Kristi ord, och Han framställer de tre perioderna i sanningens struktur. Alla tre perioderna är förseglade och gör dem till en trefaldig symbol.

Verse seven addresses the finishing of the wonders, identifying the final work of Christ in the Most Holy Place as He blots out the sins of, and seals the one hundred and forty-four thousand. The first verse identifies the “wonders” and the last of the three verses also identifies the “wonders” as those who are blessed for waiting and experiencing a first disappointment. The period in the middle identifies the rebellion of mankind during the Sunday law crisis, while also identifying the period that leads to the Sunday law as a period of preparation for the one hundred and forty-four thousand. All the verses are directly identifying “what shall befall” Daniel’s people “in the latter days.” All three verses speak to the theme of the purification of the one hundred and forty-four thousand. The first period aligns with the third period and the middle period represents the rebellion of the entire world as they march to Armageddon.

Vers sju behandlar fullbordandet av underverken och identifierar Kristi slutliga verk i det Allraheligaste, då Han utplånar den etthundrafyrtiofyratusens synder och beseglar dem. Den första versen identifierar ”undren”, och den sista av de tre verserna identifierar också ”undren” som dem som är saliga för att de väntar och erfar en första besvikelse. Tidsperioden i mitten identifierar mänsklighetens uppror under söndagslagens kris, samtidigt som den också anger den period som leder fram till söndagslagen som en förberedelsetid för de etthundrafyrtiofyratusen. Alla verserna identifierar direkt ”vad som skall vederfaras” Daniels folk ”i de yttersta dagarna”. Alla tre verserna talar om temat reningen av de etthundrafyrtiofyratusen. Den första perioden svarar mot den tredje perioden, och den mellersta perioden representerar hela världens uppror, medan de marscherar mot Harmagedon.

If those three periods are also the seven thunders, then the three verses must identify “future events, which will be [disclosed] in their order,” and those “future events” would align with the “delineation of events that transpired under the first and second angels” from 1840 to 1844. There are several truths which this movement has accepted that are distinctly different that the pioneer understanding, yet all those truths agree with the pioneer understanding. There has been a major prophetic shift from the Millerites to now. The day for a year principle is the classic example, but there are others. An example of a major prophetic shift is represented in connection with the seven thunders.

Om dessa tre perioder också är de sju åskorna, då måste de tre verserna identifiera ”framtida händelser, som skall bli [uppenbarade] i sin ordning”, och dessa ”framtida händelser” skulle stå i samklang med ”skildringen av de händelser som ägde rum under den första och den andra ängeln” från 1840 till 1844. Det finns flera sanningar som denna rörelse har tagit emot, vilka tydligt skiljer sig från pionjärernas förståelse, och ändå överensstämmer alla dessa sanningar med pionjärernas förståelse. Det har skett en betydande profetisk förskjutning från milleriterna till nu. Dag-år-principen är det klassiska exemplet, men det finns också andra. Ett exempel på en betydande profetisk förskjutning framträder i samband med de sju åskorna.

After John was told in the last verse of chapter ten that he must prophesy again, thus emphasizing that the history of chapter ten represented both the movement of the Millerites and the one hundred and forty-four thousand, he was given a rod to measure the temple, but he was told to leave off the courtyard.

Efter att Johannes i den sista versen av kapitel tio fick veta att han åter måste profetera, och därigenom underströks att historien i kapitel tio representerade både milleriternas rörelse och de etthundrafyrtiofyra tusen, fick han en mätstång för att mäta templet, men han blev tillsagd att lämna förgården utanför.

> And there was given me a reed like unto a rod: and the angel stood, saying, Rise, and measure the temple of God, and the altar, and them that worship therein. But the court which is without the temple leave out, and measure it not; for it is given unto the Gentiles: and the holy city shall they tread under foot forty and two months. Revelation 11:1, 2.

> Och jag fick en rörstav lik en mätkäpp; och ängeln stod där och sade: Stå upp och mät Guds tempel och altaret och dem som tillber därinne. Men den yttre förgården till templet skall du lämna åsido och inte mäta; ty den är given åt hedningarna, och den heliga staden skall de trampa under fötterna i fyrtiotvå månader. Uppenbarelseboken 11:1, 2.

When measuring the temple in post-1844, John is told to leave off the Gentiles who are represented as the courtyard. This illustration in 1844 was identifying that God had just chosen a new covenant bride, and a distinction was then made with His bride and the courtyard. Sister White is clear that the courtyard represents the Gentiles and the temple is God’s chosen people, just read the chapter, The Outer Court, in the Desire of Ages.

När Johannes mäter templet efter 1844 får han befallning att lämna hedningarna åsido, vilka framställs som förgården. Denna illustration år 1844 angav att Gud just hade utvalt en ny förbundsbrud, och därefter gjordes en åtskillnad mellan Hans brud och förgården. Syster White är tydlig med att förgården representerar hedningarna och att templet är Guds utvalda folk; läs bara kapitlet ”Den yttre förgården” i Messias.

John is illustrating the Millerites, who had just become God’s chosen people in 1844. A distinction was placed between the Millerites, who had just experienced the bitter-sweet message and the rest of the professed Christian world, represented as Gentiles.

Johannes illustrerar milleriterna, som år 1844 just hade blivit Guds utvalda folk. En åtskillnad gjordes mellan milleriterna, som just hade upplevt det bittersöta budskapet, och resten av den bekännande kristna världen, framställd som hedningar.

The foundation was laid from 1840 until the first disappointment, and the temple was finished during the proclamation of the Midnight Cry. Then came the great disappointment and John is told to rise and measure, but leave off the Gentiles. John is illustrating the opening of the judgment, and for this reason inspiration applies the measuring of John in the verses as the symbol of the investigative judgment. What we have just set forth about John as a symbol of measuring is in agreement with typical Adventist understanding, but in this movement, there was a major shift of understanding the symbol.

Grunden lades från 1840 fram till den första besvikelsen, och templet fullbordades under förkunnelsen av Midnattsropet. Därefter kom den stora besvikelsen, och Johannes får befallningen att resa sig och mäta, men att lämna hedningarna utanför. Johannes åskådliggör domens öppnande, och av denna anledning tillämpar inspirationen i verserna Johannes mätande som symbolen för undersökande domen. Det vi just har framställt om Johannes som en symbol för mätandet står i överensstämmelse med den typiska adventistiska förståelsen, men i denna rörelse skedde en genomgripande förändring i förståelsen av symbolen.

In agreement with Millerite understanding, we came to see that within the history of the Millerites as represented by John in chapter ten, was also a prediction of a parallel movement that would become the one hundred and forty-four thousand. We recognized if you took the measurements of the Millerite history, and left off the time of the Gentiles, you could see the very temple John was measuring.

I överensstämmelse med den milleritiska förståelsen kom vi att inse att det inom milleriternas historia, sådan den framställs genom Johannes i kapitel tio, också fanns en förutsägelse om en parallell rörelse som skulle bli de etthundrafyrtiofyra tusen. Vi insåg att om man tog måtten från den milleritiska historien och lämnade hedningarnas tid åsido, kunde man se just det tempel som Johannes mätte.

We came to see one 2520-year time prophecy ending in 1798 and the other in 1844, thus revealing a forty-six-year period that Christ built the Millerite temple. John identified the courtyard as Gentiles and there is a prophetic “times of the Gentiles.”

Vi kom att se den ena 2520-åriga tidsprofetian sluta år 1798 och den andra år 1844 och därmed uppenbara en fyrtiosexårig period under vilken Kristus byggde det milleritiska templet. Johannes identifierade förgården som hedningarna, och det finns en profetisk ”hedningarnas tider”.

> And they shall fall by the edge of the sword, and shall be led away captive into all nations: and Jerusalem shall be trodden down of the Gentiles, until the times of the Gentiles be fulfilled. Luke 21:24.

> Och de skall falla för svärdsegg och föras bort som fångar till alla nationer; och Jerusalem skall bli nedtrampat av hedningarna, till dess att hedningarnas tider är fullbordade. Lukas 21:24.

The “times” of the Gentiles is plural, and represent the two periods that both literal and spiritual Israel was trampled down. The last of the two trampling downs of paganism followed by papalism, ended in 1798. In spite of what may be claimed, the “times of the Gentiles” ended in 1798, with the arrival of the first angel. John was to start measuring in 1798, and nothing before. He was placed in the history of 1844, so to leave off the period that ended in 1798, was to leave off the courtyard, and in so doing you reveal the forty-six years when the Millerite temple was raised up by the Messenger of the Covenant. Many associated truths are derived from this application, but I am simply using this as an example of light which is different than pioneer understanding, but it is light that does not contradict the original truths, but no longer applies time.

Hedningarnas ”tider” står i plural och representerar de två perioder under vilka både det bokstavliga och det andliga Israel blev nedtrampat. Den sista av de två nedtrampningarna under hedendomen, följd av påvedömet, slutade 1798. Trots vad som än må påstås upphörde ”hedningarnas tider” år 1798, i och med den första ängelns ankomst. Johannes skulle börja mäta år 1798, och ingenting dessförinnan. Han placerades i 1844 års historia, så att utelämna den period som slutade 1798 var att utelämna förgården, och därigenom uppenbarar du de fyrtiosex åren då det milleritiska templet uppbyggdes av Förbundets Budbärare. Många besläktade sanningar härleds ur denna tillämpning, men jag använder helt enkelt detta som ett exempel på ljus som skiljer sig från pionjärernas förståelse, men som är ljus som inte motsäger de ursprungliga sanningarna, utan inte längre tillämpar tid.

That particular truth was recognized before 9/11, but was really established deeply post-9/11. The truth of John measuring the temple cannot be separated from the seven thunders, for it is the very same passage. There is a truth about the application of the seven thunders that was sealed up until the period where the “wonders” of Daniel chapter twelve are accomplished. The application of the “seven thunders” that was unsealed post-July 2023 aligns perfectly, or should I say it complements the three verses of Daniel twelve in a profound way.

Den särskilda sanningen erkändes före 11 september, men blev i själva verket djupt grundad efter 11 september. Sanningen om att Johannes mäter templet kan inte skiljas från de sju åskorna, ty det är samma avsnitt. Det finns en sanning om tillämpningen av de sju åskorna som var förseglad fram till den period då ”undren” i Daniel kapitel tolv fullbordas. Tillämpningen av de ”sju åskorna” som blev avförseglad efter juli 2023 överensstämmer fullkomligt med, eller snarare kompletterar på ett djupgående sätt, de tre verserna i Daniel tolv.

Sister White employs the word complement, not the word compliment to describe the relation of the books of Daniel and Revelation. Complement, which means “to bring to perfection,” is what the two prophetic books do for one another. The seven thunders, when unsealed in Daniel chapter twelve post-July 2023, bring the message therein to perfection. What opens up the seven thunders is the principle of alpha and omega in conjunction with the structure of truth.

Syster White använder ordet komplement, inte ordet komplimang, för att beskriva relationen mellan Daniels och Uppenbarelseboken. Komplement, som betyder ”att fullkomna”, är vad de två profetiska böckerna gör för varandra. De sju åskorna, när de förseglas upp i Daniel kapitel tolv efter juli 2023, fullkomnar budskapet där. Det som öppnar de sju åskorna är principen om alfa och omega i förening med sanningens struktur.

The “times” of the Gentiles was fulfilled in 1798, and represents two periods’ of 1260 years when paganism and then papalism trampled down the sanctuary and the host. When measuring the temple, we are to leave off the courtyard, and the courtyard stretches to 1798, but post-1844, time is no longer. Today the 1260 years simply represent a period of time that identifies the distinction between the temple and the courtyard. For this reason, from July 18, 2020 unto July of 2023 the trampling down was accomplished. To measure the temple today, in conjunction with the seven thunders that represent a delineation of events that transpired under the first and second angels’ messages, is the work assigned to John. “Our great work” is to “combine” the messages of the three angels, thus identifying a prophetic work that had not been done in prior covenant history, and is very rarely done even now. When we leave off the courtyard representing the times of the Gentiles, we are leaving off the 1260 years of papal persecution that ended at the time of the end in 1798.

Hedningarnas ”tider” uppfylldes år 1798 och representerar två perioder om 1260 år, då först hedendomen och därefter påvedömet trampade ned helgedomen och hären. När vi mäter templet skall vi lämna förgården utanför, och förgården sträcker sig fram till 1798, men efter 1844 är tiden inte längre. I dag representerar de 1260 åren helt enkelt en tidsperiod som identifierar åtskillnaden mellan templet och förgården. Av denna anledning fullbordades nedtrampandet från den 18 juli 2020 till juli 2023. Att i dag mäta templet, i förening med de sju tordönen som representerar en avgränsning av händelser som ägde rum under den första och den andra ängelns budskap, är det arbete som tilldelats Johannes. ”Vårt stora verk” är att ”sammanföra” de tre änglarnas budskap och därigenom identifiera ett profetiskt verk som inte hade utförts i den tidigare förbundshistorien och som mycket sällan utförs ens nu. När vi lämnar förgården utanför, som representerar hedningarnas tider, lämnar vi de 1260 åren av påvlig förföljelse utanför, vilka slutade vid ändens tid år 1798.

The temple that was erected over forty-six years in Millerite history identifies a temple that is erected from July of 2023, until just before the Sunday law. That history is the period of the seven thunders “future events,” that “will be”, not might be, “disclosed in their order.”

Det tempel som uppfördes under fyrtiosex år i Milleriternas historia identifierar ett tempel som uppförs från juli 2023 fram till strax före söndagslagen. Denna historia är perioden för de sju tordönen, ”framtida händelser”, som ”skall”, inte möjligen skall, ”uppenbaras i sin ordning”.

When we combine the history of the first angel, with that of the second, we find the history begins with an alpha disappointment and ends with an omega disappointment. When we align the prophetic waymarks in the history of the first angel from 1840 unto April 19, 1844, with the waymarks of the second angel who arrived at that time and continued until the arrival of the third on October 22, 1844—we have two periods that both begin and end with the arrival of an angel. The history of the first unto the second illustrates the history of the second to the third.

När vi sammanför den förste ängelns historia med den andres, finner vi att historien börjar med en alfa-besvikelse och slutar med en omega-besvikelse. När vi bringar de profetiska vägmärkena i den förste ängelns historia från 1840 till den 19 april 1844 i samklang med vägmärkena för den andre ängeln, som anlände vid den tiden och fortsatte till den tredjes ankomst den 22 oktober 1844, har vi två perioder som båda börjar och slutar med en ängels ankomst. Historien från den förste till den andre åskådliggör historien från den andre till den tredje.

A prophetic witness that this is a valid application is found in the alpha and omega of the application. Two parallel lines applied together and the beginning and the ending of both lines identifies the arrival of an angel. Then when they are combined line upon line together into one line, the beginning marks the first disappointment and the ending marks the great disappointment. A further proof is found in the principles of alpha and omega that identifies the end as greater than the beginning. An alpha disappointment that ends with the great omega disappointment identifies the lesser and greater element of alpha and omega.

Ett profetiskt vittnesbörd om att detta är en giltig tillämpning återfinns i tillämpningens alfa och omega. Två parallella linjer, tillämpade tillsammans, och början och slutet på båda linjerna identifierar ankomsten av en ängel. När de sedan förenas rad på rad till en enda linje, markerar början den första besvikelsen och slutet markerar den stora besvikelsen. Ett ytterligare bevis återfinns i principerna om alfa och omega, vilka identifierar slutet som större än början. En alfa-besvikelse som slutar med den stora omega-besvikelsen identifierar det mindre och det större elementet i alfa och omega.

When we begin at April 19, 1844, (the arrival of the second angel that leads to the arrival of the third on October 22, 1844); and we then also begin the second line on August 11, 1840, which ends at April 19, 1844, we find the disappointment of April 19, 1844 is both the alpha and omega of the prophetic line which is produced by combining the prophetic line of the first and second angels.

När vi börjar vid den 19 april 1844 (den andra ängelns ankomst, som leder till den tredjes ankomst den 22 oktober 1844), och vi sedan också börjar den andra linjen den 11 augusti 1840, vilken slutar den 19 april 1844, finner vi att besvikelsen den 19 april 1844 är både alfa och omega i den profetiska linje som frambringas genom att sammanföra den första och den andra ängelns profetiska linje.

At the end of the period, you have the third angel arriving along with the second angel, thus typifying 9/11, and the two voices of the mighty angel of Revelation chapter eighteen. The two voices are both the second and third angel’s messages, and those two angels touched each other on October 22, 1844, and they meet again when the two histories are brought together line upon line. Brought together in this fashion they represent the history of the first disappointment unto the great disappointment, and the waymark in the middle of that history in the time of the Millerites was the Exeter camp meeting where two classes of worshippers were manifested, representing the rebellion of the foolish virgins in the parable, and identifying the middle waymark as rebellion.

Vid periodens slut har du den tredje ängeln som anländer tillsammans med den andra ängeln och därmed förebildar 11 september samt den mäktige ängelns två röster i Uppenbarelseboken kapitel arton. De två rösterna är både den andra och den tredje ängelns budskap, och dessa två änglar berörde varandra den 22 oktober 1844, och de möts åter när de två historierna förs samman rad på rad. När de förs samman på detta sätt representerar de historien från den första besvikelsen till den stora besvikelsen, och vägmäret mitt i den historien under milleriternas tid var lägermötet i Exeter, där två klasser av tillbedjare blev uppenbarade, vilka representerar de fåvitska jungfrurnas uppror i liknelsen, och som identifierar det mellersta vägmärket som uppror.

The seven thunders represent the history of the first and second angel’s messages combined line upon line, which then identifies a history from the first disappointment to the great disappointment in the history of the one-hundred and forty-four thousand. The understanding of what that history represents prophetically aligns identically with the message represented in Daniel twelve as being sealed up until the time of the end.

De sju tordönen representerar historien om den förste och den andre ängelns budskap, sammanförda rad på rad, vilket därefter identifierar en historia från den första besvikelsen till den stora besvikelsen i de etthundrafyrtiofyratusens historia. Förståelsen av vad denna historia profetiskt representerar överensstämmer fullständigt med det budskap som i Daniel tolv framställs såsom förseglat intill ändens tid.

We will continue this study in the next article, but I will leave the portion of Daniels last vision which only addresses Daniel’s illustration of God’s people in the latter days. Note in the context of the rule of first mention, that in verse one Daniel is in a class who understands the vision. The first thing mentioned in the vision is an illustration of Daniel as the wise who understand, and the last nine verses are all about the wise who understand on the twenty-second day.

Vi kommer att fortsätta denna studie i nästa artikel, men jag kommer här att lämna den del av Daniels sista syn som endast behandlar Daniels framställning av Guds folk i de yttersta dagarna. Lägg märke till, i sammanhanget av principen om det första omnämnandet, att Daniel i vers ett tillhör en grupp som förstår synen. Det första som nämns i synen är en framställning av Daniel som en av de visa som förstår, och de sista nio verserna handlar helt om de visa som förstår på den tjugoandra dagen.

> In the third year of Cyrus king of Persia a thing was revealed unto Daniel, whose name was called Belteshazzar; and the thing was true, but the time appointed was long: and he understood the thing, and had understanding of the vision.

> I den persiske kungen Koreshs tredje regeringsår blev ett ord uppenbarat för Daniel, som kallades Beltesassar; och ordet var sant, men den bestämda tiden var lång. Och han förstod ordet och hade insikt i synen.

> In those days I Daniel was mourning three full weeks. I ate no pleasant bread, neither came flesh nor wine in my mouth, neither did I anoint myself at all, till three whole weeks were fulfilled. And in the four and twentieth day of the first month, as I was by the side of the great river, which is Hiddekel; Then I lifted up mine eyes, and looked, and behold

> På den tiden sörjde jag, Daniel, i tre fulla veckor. Jag åt inget ljuvligt bröd, och varken kött eller vin kom i min mun, och jag smorde mig inte alls, förrän tre hela veckor hade gått till ända. Och på tjugofjärde dagen i första månaden, när jag var vid stranden av den stora floden, som är Hiddekel, lyfte jag upp mina ögon och såg, och se,

> a certain man clothed in linen, whose loins were girded with fine gold of Uphaz: His body also was like the beryl, and his face as the appearance of lightning, and his eyes as lamps of fire, and his arms and his feet like in colour to polished brass, and the voice of his words like the voice of a multitude.

> en man klädd i linne, vars höfter var omgjordade med fint guld från Ufas. Hans kropp var också såsom beryll, och hans ansikte såsom blixtens sken, och hans ögon såsom eldslågor, och hans armar och hans fötter till färgen såsom glänsande koppar, och hans ords röst såsom en myckenhets röst.

> And I Daniel alone saw the vision: for the men that were with me saw not the vision; but a great quaking fell upon them, so that they fled to hide themselves. Therefore I was left alone, and saw this great vision, and there remained no strength in me: for my comeliness was turned in me into corruption, and I retained no strength.

> Och jag, Daniel, såg ensam synen; männen som var med mig såg inte synen. Men en stor bävan föll över dem, så att de flydde och gömde sig. Därför blev jag lämnad ensam, och jag såg denna stora syn; och ingen kraft blev kvar i mig, ty min fägring förvandlades i mig till förgängelse, och jag behöll ingen styrka.

> Yet heard I the voice of his words: and when I heard the voice of his words, then was I in a deep sleep on my face, and my face toward the ground. And, behold, an hand touched me, which set me upon my knees and upon the palms of my hands. And he said unto me,

> Men jag hörde ljudet av hans ord; och när jag hörde ljudet av hans ord, föll jag i djup sömn med mitt ansikte mot marken. Och se, en hand rörde vid mig och hjälpte mig upp på mina knän och på mina händers handflator. Och han sade till mig,

> O Daniel, a man greatly beloved, understand the words that I speak unto thee, and stand upright: for unto thee am I now sent.

> O Daniel, du högt älskade man, förstå de ord som jag talar till dig och stå upprätt; ty till dig är jag nu sänd.

> And when he had spoken this word unto me, I stood trembling. Then said he unto me,

> Och när han hade talat detta ord till mig, stod jag där skälvande. Då sade han till mig,

> Fear not, Daniel: for from the first day that thou didst set thine heart to understand, and to chasten thyself before thy God, thy words were heard, and I am come for thy words. But the prince of the kingdom of Persia withstood me one and twenty days: but, lo, Michael, one of the chief princes, came to help me; and I remained there with the kings of Persia.

> Frukta inte, Daniel, ty från den första dag då du vände ditt hjärta till att förstå och ödmjuka dig inför din Gud, blev dina ord hörda, och jag har kommit för dina ords skull. Men fursten över Persiens rike stod mig emot i tjugoen dagar; men se, Mikael, en av de förnämsta furstarna, kom till min hjälp, och jag blev kvar där hos Persiens kungar.

> Now I am come to make thee understand what shall befall thy people in the latter days: for yet the vision is for many days.

> Nu har jag kommit för att låta dig förstå vad som skall vederfaras ditt folk i de yttersta dagarna; ty synen gäller ännu många dagar.

> And when he had spoken such words unto me, I set my face toward the ground, and I became dumb. And, behold, one like the similitude of the sons of men touched my lips: then I opened my mouth, and spake, and said unto him that stood before me,

> Och när han hade talat sådana ord till mig, vände jag mitt ansikte mot jorden och blev stum. Och se, en som liknade en människoson rörde vid mina läppar; då öppnade jag min mun och talade och sade till honom som stod inför mig,

> O my lord, by the vision my sorrows are turned upon me, and I have retained no strength. For how can the servant of this my lord talk with this my lord?

> O, min herre, genom synen har mina kval kommit över mig, och jag har inte behållit någon kraft. Ty hur skulle denne min herres tjänare kunna tala med denne min herre?

> for as for me, straightway there remained no strength in me, neither is there breath left in me. Then there came again and touched me one like the appearance of a man, and he strengthened me, And said,

> Ty när det gäller mig vek all kraft genast ifrån mig, och ingen andedräkt blev kvar i mig. Då kom åter en som liknade en människa och rörde vid mig, och han stärkte mig och sade:

> O man greatly beloved, fear not: peace be unto thee, be strong, yea, be strong. And when he had spoken unto me, I was strengthened, and said, Let my lord speak; for thou hast strengthened me. …

> O du högt älskade man, frukta inte: frid vare med dig; var stark, ja, var stark. Och när han hade talat till mig, blev jag styrkt och sade: Min herre må tala, ty du har styrkt mig. …

> But thou, O Daniel, shut up the words, and seal the book, even to the time of the end: many shall run to and fro, and knowledge shall be increased.

> Men du, Daniel, tillslut orden och försegla boken intill ändens tid: många skall fara hit och dit, och kunskapen skall ökas.

> Then I Daniel looked, and, behold, there stood other two, the one on this side of the bank of the river, and the other on that side of the bank of the river. And one said to the man clothed in linen, which was upon the waters of the river, How long shall it be to the end of these wonders?

> Och jag, Daniel, såg, och se, där stod två andra, den ene på denna sida om flodens strand och den andre på den sidan om flodens strand. Och en sade till mannen som var klädd i linnekläder, han som var ovanför flodens vatten: Hur länge skall det dröja till slutet på dessa underbara ting?

> And I heard the man clothed in linen, which was upon the waters of the river, when he held up his right hand and his left hand unto heaven, and sware by him that liveth for ever that it shall be for a time, times, and an half; and when he shall have accomplished to scatter the power of the holy people, all these things shall be finished.

> Och jag hörde mannen som var klädd i linne, han som var ovanför flodens vatten, när han lyfte sin högra hand och sin vänstra hand mot himlen och svor vid honom som lever i evighet att det skall vara för en tid, tider och en halv tid; och när han har fullbordat att krossa det heliga folkets makt, då skall allt detta vara fullbordat.

> And I heard, but I understood not: then said I, O my Lord, what shall be the end of these things?

> Och jag hörde, men jag förstod inte. Då sade jag: O, min Herre, vad skall slutet bli på detta?

> And he said, Go thy way, Daniel: for the words are closed up and sealed till the time of the end. Many shall be purified, and made white, and tried; but the wicked shall do wickedly: and none of the wicked shall understand; but the wise shall understand.

> Och han sade: Gå din väg, Daniel, ty orden skall hållas tillslutna och förseglade intill ändens tid. Många skall renas och göras vita och luttras; men de ogudaktiga skall handla ogudaktigt, och ingen av de ogudaktiga skall förstå; men de visa skall förstå.

> And from the time that the daily sacrifice shall be taken away, and the abomination that maketh desolate set up, there shall be a thousand two hundred and ninety days.

> Och från den tid då det dagliga offret avskaffas och förödelsens styggelse sätts upp, skall det gå ett tusen två hundra nittio dagar.

> Blessed is he that waiteth, and cometh to the thousand three hundred and five and thirty days.

> Salig är den som väntar och når fram till de tusen tre hundra trettiofem dagarna.

> But go thou thy way till the end be: for thou shalt rest, and stand in thy lot at the end of the days. Daniel 10:1–18; 12:4–13.

> Men gå du din väg intill änden; ty du skall få vila och stå upp till din lott vid dagarnas ände. Daniel 10:1–18; 12:4–13.

Back to Articles