Article

# The Book of Daniel - Number Forty-Seven

Книга Даниїла - номер сорок сім

Unmasking Deceptive Doctrines: A Critical Analysis of Daniel 8 and the Challenges to Adventist Theology

Викриття облудних вчень: критичний аналіз восьмого розділу книги Даниїла та виклики для адвентистської теології

Author

Jeff Pippenger

Published

January 11, 2024

Formats

PDF
Word

When the little horn of Rome is represented in verses nine through twelve of Daniel chapter eight, it is a corrupted symbol for it is a symbol of transvestitism, a cross-dresser oscillating between male and female. It agrees with the Millerite understanding that Rome was represented by two phases, the first phase being the Roman statecraft and the second phase being the Roman churchcraft, but in the oscillation of genders in the verses, the little horn is out of the historical and prophetic sequence (corrupted). Yet each of the four verses represents history directly associated with either Roman statecraft or Roman churchcraft. Pagan Rome persecuted all who resisted its imperial authority, but the persecution of papal Rome (feminine) in verse ten, is specifically directed against heaven.

Коли «малий ріг» Риму представлено у віршах з дев’ятого по дванадцятий восьмого розділу книги Даниїла, це спотворений символ, адже він є символом трансвеститизму, крос-дресера, що хитається між чоловічим і жіночим. Це узгоджується з мілеритським розумінням, що Рим був представлений двома фазами: перша фаза — римська державна влада, друга фаза — римська церковна влада, але при чергуванні статей у цих віршах малий ріг виходить за межі історичної та пророчої послідовності (спотворений). Втім кожен із чотирьох віршів представляє історію, безпосередньо пов’язану або з римською державною владою, або з римською церковною владою. Язичницький Рим переслідував усіх, хто чинив опір його імперській владі, але переслідування папського Риму (жіночий) у десятому вірші спрямоване безпосередньо проти неба.

In the Millerite understanding that Rome was the fourth and final kingdom, the oscillating from state to church to state to church again would not have been a concern. They had seen the mixture of iron and clay in the feet of Daniel chapter two, and simply understood it as two phases of Rome, with no concern to define a specific historical sequence of a fourth and fifth kingdom. They understood the same of chapter seven, where the horn that spake great things against the most High, had three horns plucked up from the original ten horns of the beast of Rome. Even if Miller did recognize the gender oscillation of verse nine through twelve, it would have been unimportant to his understanding of the fourth kingdom being Rome. In Millerite understanding the fourth kingdom ended in 1798, and the next prophetic event was the Second Coming of Christ.

У мілеритському розумінні, за яким Рим був четвертим і останнім царством, чергування від держави до церкви, потім знову до держави й знову до церкви не викликало б занепокоєння. Вони бачили суміш заліза й глини в ногах другого розділу Даниїла і просто розуміли це як дві фази Риму, не вважаючи за потрібне визначати конкретну історичну послідовність четвертого й п’ятого царств. Вони так само розуміли й сьомий розділ, де ріг, що промовляв великі слова проти Всевишнього, мав три роги, вирвані з-поміж первісних десяти рогів римського звіра. Навіть якби Міллер визнав чергування граматичного роду у віршах 9–12, це не мало б значення для його розуміння того, що четверте царство — це Рим. У мілеритському розумінні четверте царство закінчилося 1798 року, а наступною пророчою подією було Друге Пришестя Христа.

The feminine horn identifies the woman who commits spiritual fornication with the masculine horn, and is represented in verses ten and twelve.

Жіночий ріг позначає жінку, яка чинить духовний блуд із чоловічим рогом, і представлений у десятому та дванадцятому віршах.

> And it waxed great, even to the host of heaven; and it cast down some of the host and of the stars to the ground, and stamped upon them. Daniel 8:10.

> І воно звеличилося аж до війська небесного; і повергло на землю деяких із війська та із зір, і потоптало їх. Даниїла 8:10.

The persecution of the papal power was directed against Christianity (the host of heaven), and in verse twelve papal Rome (feminine), receives the power to accomplish her murderous work through the transgression of fornicating with the kings of Europe.

Переслідування, здійснюване папською владою, було спрямоване проти християнства (воїнства небесного), і в дванадцятому вірші папський Рим (у жіночому роді) одержує владу звершити свою вбивчу діяльність через гріх блуду з царями Європи.

> And an host was given him against the daily sacrifice by reason of transgression, and it cast down the truth to the ground; and it practiced, and prospered. Daniel 8:12.

> І військо було дано йому проти щоденної жертви через переступ, і воно повалило істину на землю; і чинило, і мало успіх. Даниїла 8:12.

The “host” in the verse represents the military power that was given the papacy “against the daily.” The word “against” means “from”. From the pagan kings of Europe (pagan Rome), represented by “the daily,” military support (an host) was given to the papacy “by reason of transgression.” The combination of church and state, with the church in control of the relationship is the “transgression.” The wine of that transgression is Christian blood. Once the papacy had control of the armies of pagan Rome, papal Rome (“it”) “cast down the truth to the ground; and it practiced, and prospered.”

«Військо» у вірші представляє військову силу, яку було надано папству «проти щоденного». Слово «against» означає «from». Від язичницьких царів Європи (язичницького Риму), представлених «щоденним», папству була надана військова підтримка (військо) «через переступ». Поєднання церкви й держави, коли церква контролює ці відносини, — це «переступ». Вино того переступу — це християнська кров. Коли папство отримало контроль над військами язичницького Риму, папський Рим («воно») «повалило істину на землю; і діяло, і процвітало».

In Daniel chapter eleven, verse thirty-one, the giving of the armies to papal Rome is also represented:

У книзі Даниїла, розділ одинадцятий, вірш тридцять перший, також представлено передачу військ папському Риму:

> And arms shall stand on his part, and they shall pollute the sanctuary of strength, and shall take away the daily sacrifice, and they shall place the abomination that maketh desolate. Daniel 11:31.

> І війська стануть на його боці, і вони осквернять святиню твердині, і усунуть щоденну жертву, і поставлять гидоту спустошення. Даниїла 11:31.

The verse is identifying the historical transition from pagan Rome to papal Rome. In the verse the “arms” are the European kings that began to stand up for the papacy beginning with Clovis, king of the Franks (France), in the year 496. The “arms” also polluted “the sanctuary of strength” (the city of Rome), through the continuous warfare from the fourth century onward to the year 538. The “arms” also removed the pagan resistance to the rise of the papacy, and by the year 508, the pagan resistance was finished.

Вірш визначає історичний перехід від язичницького Риму до папського Риму. У вірші «війська» — це європейські королі, які почали ставати на бік папства, починаючи з Хлодвіга, короля франків (Франція), у 496 році. «Війська» також осквернили «святиню сили» (місто Рим) через безперервні війни від IV століття й аж до 538 року. «Війська» також усунули язичницький опір піднесенню папства, і до 508 року язичницький опір було зламано.

The word translated as “take away,” is the Hebrew word “sur” and means “to remove”. The “arms” placed the “abomination that maketh desolate” (the papacy), on the throne of the earth in the year 538. When Daniel chapter eight, verse twelve identifies that “an host” was given to the feminine little horn, it is agreeing with the witness of verse thirty-one of chapter eleven. The book of Revelation also gives witness to the same truth in chapter thirteen.

Слово, перекладене як "забрати", є єврейським словом "sur" і означає "усунути". "Війська" поставили "мерзоту спустошення" (папство) на престол землі у 538 році. Коли восьмий розділ книги Даниїла, вірш дванадцятий, зазначає, що "військо" було дане малому рогу жіночого роду, це узгоджується зі свідченням вірша тридцять першого одинадцятого розділу. Книга Об'явлення також свідчить про цю саму істину в тринадцятому розділі.

> And the beast which I saw was like unto a leopard, and his feet were as the feet of a bear, and his mouth as the mouth of a lion: and the dragon gave him his power, and his seat, and great authority. Revelation 13:2.

> І звір, якого я бачив, був подібний до леопарда, і ноги його — як ноги ведмедя, а уста його — як уста лева; і дракон дав йому свою силу, і престол свій, і велику владу. Об’явлення 13:2.

Sister White directly identifies the beast of verse two as the papacy, and that the dragon in the verse is pagan Rome. Pagan Rome gave three things to the papacy; “his power, and his seat, and great authority.”

Сестра Вайт безпосередньо ототожнює звіра другого вірша з папством, а дракона в цьому вірші — з язичницьким Римом. Язичницький Рим дав папству три речі: «свою силу, свій престол і велику владу».

The military power was given by pagan Rome beginning with Clovis in the year 496. The “seat” to rule from, was given to the papacy in the year 330, when the emperor Constantine moved his capitol to Constantinople, leaving his former capitol city of Rome to the control of the papal church. In the year 533, the emperor Justinian decreed that the pope was the head of the church and the corrector of heretics, turning his “great authority” over to the pope of Rome. Verse twelve of Daniel chapter eight, identifies the time when a “host” was given, and that prophetic truth is testified to on many witnesses. From that point in time (beginning in the year 496), the papacy “prospered.”

Військову силу надав язичницький Рим, починаючи з Хлодвіга у 496 році. «Престол» для правління було надано папству у 330 році, коли імператор Костянтин переніс столицю до Константинополя, залишивши своє колишнє столичне місто Рим під контролем папської церкви. У 533 році імператор Юстиніан постановив, що папа є главою церкви та виправником єретиків, передавши свою «велику владу» римському папі. Дванадцятий вірш восьмого розділу Даниїла визначає час, коли було дано «військо», і цю пророчу істину засвідчено багатьма свідками. Відтоді (починаючи з 496 року) папство «процвітало».

It would continue to “practice” and “prosper” until the end of the indignation against the northern kingdom of Israel ended in 1798, and the papacy received its deadly wound.

Воно продовжувало «діяти» і «процвітати» аж до того часу, коли у 1798 році настав кінець гніву проти північного царства Ізраїлю, а папство одержало свою смертельну рану.

> And the king shall do according to his will; and he shall exalt himself, and magnify himself above every god, and shall speak marvellous things against the God of gods, and shall prosper till the indignation be accomplished: for that that is determined shall be done. Daniel 11:36.

> І цар чинитиме за своєю волею; і він піднесеться та звеличиться над кожним богом, і говоритиме дивні речі проти Бога богів, і матиме успіх, аж поки не звершиться гнів, бо звершиться те, що визначено. Даниїла 11:36.

Verse nine of chapter eight, describes masculine Rome (pagan Rome), and represents the three-step conquering process that pagan Rome accomplished, and which typified the three geographical areas that would be conquered in order for papal Rome to be established upon the throne of the earth, as represented by the three horns that were plucked up in chapter seven. Those two three-step conquering’s of pagan and papal Rome, represented the three geographical obstacles of modern Rome, in verses forty through forty-three of Daniel eleven. Then in chapter eight, verse eleven, the masculine little horn (pagan Rome) is again represented. In the verse, the sanctified logic is so sound, that the scornful men that rule Jerusalem were forced to introduce several theological lies in order to erect their counterfeit foundation.

Дев’ятий вірш восьмого розділу описує Рим у чоловічому роді (язичницький Рим) і представляє триетапний процес завоювання, здійснений язичницьким Римом, який символізував три географічні території, що мали бути підкорені, аби папський Рим утвердився на престолі землі, як це представлено трьома рогами, що були вирвані в сьомому розділі. Ті два триетапні завоювання язичницького та папського Риму відображали три географічні перешкоди сучасного Риму у віршах з 40 по 43 одинадцятого розділу Даниїла. Потім у восьмому розділі, в одинадцятому вірші, знову представлено малий ріг у чоловічому роді (язичницький Рим). У цьому вірші освячена логіка настільки переконлива, що мужі насмішники, які панують у Єрусалимі, були змушені запровадити кілька богословських неправд, аби звести свій фальшивий фундамент.

> Yea, he magnified himself even to the prince of the host, and by him the daily sacrifice was taken away, and the place of his sanctuary was cast down. Daniel 8:11.

> Так, він звеличився навіть до князя воїнства, і ним була віднята щоденна жертва, і місце його святині було повалене. Даниїла 8:11.

As we begin to address the counterfeit coins and jewels that have been introduced to Adventism since 1863, it should be noted that there are two primary fields of supposed theological expertise which Adventism boasts of, as their basis for upholding the doctrines of apostate Protestantism and Catholicism. The claim that the modern theologians of Adventism make is that they are either experts in biblical history, or experts in biblical languages. Their application of the verse, reveals the prophetic word has become as a sealed book unto them, and also reveals that their claim of being experts of the biblical languages is simply the modern manifestation of Pharisaism.

Розпочинаючи розгляд фальшивих монет і коштовностей, які з 1863 року були внесені в адвентизм, слід зазначити, що існують дві основні сфери удаваної богословської фаховості, якими адвентизм хизується й які він використовує як підставу для обстоювання віровчень відступницького протестантизму та католицизму. Сучасні богослови адвентизму твердять, що вони або фахівці з біблійної історії, або з біблійних мов. Їхнє застосування цього вірша виявляє, що пророче слово стало для них немов запечатана книга, і також засвідчує, що їхня заява про те, ніби вони є знавцями біблійних мов, є лише сучасним виявом фарисейства.

First is the disregard of the oscillation of the genders for the little horn in verse nine through twelve. If they were actually experts in the Hebrew language, they would not deny, or water down, the fact that Daniel purposely employed gender oscillation in the verses. The little horn is represented in both genders, and those genders go back and forth through the verses. The theologians try to cover this fact with rubbish and counterfeit coins, for it clearly identifies that verse eleven is identifying pagan, not papal Rome. They of course insist that the little horn of verse eleven is the pope, when it is actually pagan Rome.

По-перше, це ігнорування чергування родів щодо малого рога у віршах з дев’ятого по дванадцятий. Якби вони справді були знавцями єврейської мови, вони б не заперечували й не розмивали факту, що Даниїл навмисно застосував у цих віршах чергування родів. Малий ріг представлений у двох граматичних родах, і ці роди чергуються упродовж віршів. Богослови намагаються прикрити цей факт сміттям і фальшивими монетами, адже це чітко показує, що вірш одинадцятий має на увазі язичницький, а не папський Рим. Вони, звісно, наполягають, що малий ріг в одинадцятому вірші — це папа, тоді як насправді йдеться про язичницький Рим.

Once it is acknowledged that two of the four little horn verses are male and two are female, then it is simple to incorporate the biblical truth that a woman in Bible prophecy represents a church, and a man represents a state. Knowing this allows all who wish to see, that the little horn of verse eleven, is masculine Rome (pagan Rome), not feminine Rome (papal Rome).

Коли визнається, що два з чотирьох віршів про малий ріг написані у чоловічому роді, а два — у жіночому, тоді легко врахувати біблійну істину, що жінка в біблійному пророцтві символізує церкву, а чоловік — державу. Знаючи це, кожен, хто хоче бачити, зрозуміє, що малий ріг одинадцятого вірша — це Рим у чоловічому роді (язичницький Рим), а не у жіночому (папський Рим).

The verse then is understood as teaching that pagan Rome (he) magnified himself to the prince of the host, as did pagan Rome when it placed the prince of the host upon the cross of Calvary. Not only did pagan Rome magnify itself against Christ at the cross, the verse goes on to say that by him (pagan Rome) “the daily sacrifice was taken away.”

Отже, цей вірш розуміють як такий, що навчає, що язичницький Рим (він) звеличився аж до князя воїнства, як це зробив язичницький Рим, коли він прибив князя воїнства до хреста Голгофи. Не лише язичницький Рим звеличився проти Христа на хресті, далі вірш каже, що ним (язичницьким Римом) "щоденну жертву було віднято."

In the book of Daniel there are two Hebrew words that are both translated as “take away.” The words are “sur” and “rum”. Both words are used in the sanctuary service. Sur means to take away or remove, and when the ashes from the altar in the sanctuary were removed, the word used to describe the removal of the ashes is “sur”. The word “rum” means to lift up and exalt, and when the priest in the sanctuary was to lift up a wave offering, he was to “rum” (lift up) the offering. In verse eleven, pagan Rome (“the daily”) would “rum” (take away) paganism by lifting up and exalting the religion of paganism.

У книзі Даниїла є два єврейські слова, які обидва перекладаються як «забрати». Це «sur» і «rum». Обидва слова вживаються у служінні святині. «sur» означає забирати або усувати, і коли попіл із жертовника у святині прибирали, слово, яким описували прибирання попелу, — «sur». Слово «rum» означає піднімати і звеличувати, і коли священик у святині мав піднести жертву коливання, він мав «rum» (піднести) цю жертву. В одинадцятому вірші язичницький Рим («щоденне») буде «rum» (забирати) язичництво, підносячи і звеличуючи релігію язичництва.

Pagan Rome would lift up and exalt the religion of paganism. The Adventist theologians that profess an expertise of biblical languages choose to treat every occurrence of “take away” in the book of Daniel as “remove”. They fail to acknowledge the distinct and precise writing of Daniel, and thus place themselves above the prophet Daniel.

Язичницький Рим піднесе й звеличить релігію язичництва. Адвентистські богослови, які заявляють про свою фаховість у біблійних мовах, обирають трактувати кожне вживання виразу "take away" у книзі Даниїла як "remove". Вони не визнають своєрідний і точний стиль письма Даниїла і тим самим ставлять себе вище пророка Даниїла.

The theologians that profess to understand the biblical languages provide arguments to justify why Daniel intended to mean the same thing, when he employed two different words. They provide long and tedious word studies to uphold their false claims. The theologians that profess to understand biblical history, argue that the false application is based upon recognizing that in different periods of history the same word might mean something different, and therefore when Daniel employed two different words, only a historical expert can identify what Daniel actually meant. It is important to identify these two false methods for they are employed often by the theologians who seek to hide from the methodology of “line upon line.”

Богослови, які заявляють, що розуміються на біблійних мовах, наводять аргументи, щоб виправдати, чому Даниїл мав на увазі те саме, коли вживав два різні слова. Вони подають довгі й нудні дослідження слів, щоб підкріпити свої хибні твердження. Богослови, які заявляють, що розуміються на біблійній історії, стверджують, що хибне застосування ґрунтується на визнанні того, що в різні періоди історії те саме слово може означати щось інше, і тому, коли Даниїл вживав два різні слова, лише фахівець-історик може визначити, що саме Даниїл мав на увазі. Важливо виявити ці два хибні методи, бо їх часто використовують богослови, які намагаються сховатися від методології «рядок на рядок».

> Yea, he magnified himself even to the prince of the host, and by him the daily sacrifice was taken away, and the place of his sanctuary was cast down. Daniel 8:11.

> Так, він звеличився навіть до князя воїнства, і ним була віднята щоденна жертва, і місце його святині було повалене. Даниїла 8:11.

The word translated as “taken away” in the verse means to “lift up and exalt”. It does not mean to remove. This fact creates confusion and contradiction for the Adventist theologians, for their premises do not hold up under a simple evaluation of the verse, when the actual definition of the word Daniel used is applied to the verse. They argue the little horn of the verse is papal Rome, and therefore the verse would read that “by him” (papal Rome) “the daily was taken away.”

Слово, перекладене в цьому вірші як «забрано», означає «піднести й звеличити». Воно не означає «усунути». Цей факт створює плутанину й суперечність для адвентистських богословів, адже їхні посилки не витримують простого розгляду вірша, коли до нього застосувати справжнє значення слова, яке вживає Даниїл. Вони твердять, що малий ріг у вірші — це папський Рим, і тому вірш читався б так: «ним» (папським Римом) «щоденне було забрано».

They of course have no problem including the added word that Sister White states directly was added by human wisdom and does not apply to the text.

Звісно, вони без проблем включають додане слово, яке, як прямо стверджує Сестра Вайт, було додане людською мудрістю і не стосується тексту.

> “Then I saw in relation to the ‘daily’ (Daniel 8:12) that the word ‘sacrifice’ was supplied by man’s wisdom, and does not belong to the text, and that the Lord gave the correct view of it to those who gave the judgment hour cry.” Early Writings, 74.

> «Тоді мені було показано щодо 'щоденного' (Даниїла 8:12), що слово 'жертва' було додане людською мудрістю і не належить до тексту, і що Господь дав правильне розуміння цього тим, хто виголосив клич години суду». Ранні твори, 74.

They identify “the daily” as Christ’s sanctuary ministry, so the “daily sacrifice” upholds the concept that “the daily” is Christ sacrificial work in the heavenly sanctuary. But inspiration identifies that the word “sacrifice” “does not belong to the text”.

Вони ототожнюють «щоденне» зі служінням Христа у святині, тож «щоденна жертва» підкріплює уявлення, що «щоденне» — це жертовне служіння Христа у небесній святині. Але натхнення вказує, що слово «жертва» «не належить до тексту».

When the drunkards of Ephraim identify “the daily” as Christ’s sanctuary work, the verse would then read, “by him” (papal Rome) “the daily was taken away,” or it would read, “by the papal power, Christ’s sanctuary ministry was taken away.” They actually teach this falsehood. They insist that through the darkness of the papal rule the true understanding of Christ’s sanctuary ministry was removed from the minds of men.

Коли п'яниці Єфраїма ототожнюють "щоденне" з Христовим служінням у святині, тоді вірш звучав би так: "ним" (папський Рим) "щоденне було віднято", або він звучав би так: "папською владою було віднято Христове служіння у святині". Вони насправді навчають цієї неправди. Вони наполягають, що через темряву папського панування істинне розуміння Христового служіння у святині було усунуто з умів людей.

Yet the word translated as “take away,” does not mean to remove, it means to lift up and exalt. If the professed experts of biblical languages would correctly apply the meaning of the Hebrew word “rum,” to the passage, their rendition would need to say, “by the papal power, Christ’s sanctuary ministry was lifted up and exalted.” When did the papacy ever lift up and exalt Christ?

Однак слово, перекладене як «take away», не означає «усунути», воно означає «піднести й звеличити». Якби так звані експерти з біблійних мов правильно застосували значення єврейського слова «рум» до цього уривка, їхній переклад мав би звучати: «папською владою служіння Христа у святині було піднесене й звеличене». Коли-небудь папство підносило й звеличувало Христа?

They seek to impose the definition of the Hebrew word “sur” upon the Hebrew word “rum.” Daniel uses the word “sur,” which means to remove, in connection with “the daily” in two other verses, but in verse eleven, Daniel chose the word “rum” meaning to lift up and exalt. Not only is the dish of fables concerning this verse foolishness because of the wresting of the meaning of the word translated as “take away,” but there was never a time when Christ’s sanctuary ministry was in any way removed from men.

Вони прагнуть приписати значення єврейського слова «sur» єврейському слову «rum». Даниїл уживає слово «sur», що означає «усунути», у зв’язку з «щоденним» у двох інших віршах, але в одинадцятому вірші Даниїл обрав слово «rum», яке означає «підносити й звеличувати». Не лише ця купа вигадок щодо цього вірша є безглуздою через перекручення значення слова, перекладеного як «забрати», але й ніколи не було часу, коли святилищне служіння Христа хоч у якийсь спосіб було усунуте від людей.

> But this man, because he continueth ever, hath an unchangeable priesthood. Wherefore he is able also to save them to the uttermost that come unto God by him, seeing he ever liveth to make intercession for them. Hebrews 7:24, 25.

> А цей, бо перебуває повіки, має священство неперехідне. Тому Він також може цілковито спасти тих, що через Нього приходять до Бога, бо Він завжди живе, щоб за них заступатися. Євреїв 7:24, 25.

To claim, as the Adventist theologians do, in an attempt to prop up their false application of the verse, that there was a period of time when the papacy exercised some type of power to remove Christ’s sanctuary intercession is absurd!

Стверджувати, як це роблять адвентистські богослови, у спробі підкріпити своє хибне застосування цього вірша, що існував період, коли папство здійснювало певну владу, щоб усунути Христове заступництво у святині, — абсурд!

But the theologians do not teach that the verse identifies that the papacy lifted up and exalted Christ’s sanctuary ministry. They avoid the meaning of Daniel’s words, and the inspired counsel of Ellen White, to teach what they choose to teach in spite of the testimony of Daniel’s words.

Але богослови не навчають, що цей вірш вказує на те, що папство піднесло й звеличило служіння Христа у святині. Вони уникають значення слів Даниїла та натхненої поради Еллен Вайт, щоб навчати того, що самі обирають, попри свідчення слів Даниїла.

> Yea, he magnified himself even to the prince of the host, and by him the daily sacrifice was taken away, and the place of his sanctuary was cast down. Daniel 8:11.

> Так, він звеличився навіть до князя воїнства, і ним була віднята щоденна жертва, і місце його святині було повалене. Даниїла 8:11.

The theologians teach that the verse means “by the papal power, Christ’s sanctuary ministry was removed,” and the removal of Christ’s sanctuary ministry from the minds of men is supported by the fact that in association with the removal, the place of Christ’s “sanctuary was cast down.” There is not one verse in God’s Word that identifies the heavenly sanctuary, which is where Christ performs his intercession, has ever been cast down. Nor is there any biblical passage that identifies that heaven itself, which is the “place of his sanctuary”, is ever cast down. Once again, the theologians place themselves above the prophet Daniel, for they insist that “the place of his sanctuary” in the verse is referring to God’s sanctuary, in spite of the fact that Daniel teaches directly opposite of that idea.

Богослови навчають, що цей вірш означає: «папською владою служіння Христа у святилищі було усунене», а усунення служіння Христа у святилищі з умів людей нібито підтверджується тим, що у зв’язку з цим «місце Його святилища було повалене». У Слові Божому немає жодного вірша, який би стверджував, що небесне святилище, де Христос звершує Своє заступництво, коли-небудь було повалене. Так само немає жодного біблійного місця, яке б стверджувало, що саме небо, яке є «місцем Його святилища», коли-небудь повалене. Знову ж таки, богослови ставлять себе вище пророка Даниїла, бо наполягають, що «місце Його святилища» у цьому вірші стосується Божого святилища, попри те, що Даниїл навчає прямо протилежного.

The professed experts of the Hebrew language insist that in the verse the Hebrew word “rum,” needs to be understood with the meaning of the Hebrew word “sur.” They also insist that the Hebrew word “miqdash” needs to be understood as the Hebrew word “qodesh.” “Miqdash” and “qodash” are both translated simply as “sanctuary” in the book of Daniel, yet they have different meanings. “Miqdash” represents any sanctuary, whether it is God’s sanctuary or a pagan sanctuary. It is the general word for sanctuary, but “qodesh” is only used in the Bible to represent God’s sanctuary.

Самопроголошені фахівці з івриту наполягають, що у цьому вірші єврейське слово "rum" слід розуміти в значенні єврейського слова "sur". Вони також наполягають, що єврейське слово "miqdash" слід розуміти як єврейське слово "qodesh". "Miqdash" і "qodash" у Книзі Даниїла обидва перекладаються просто як "святиня", однак вони мають різні значення. "Miqdash" позначає будь-яку святиню, чи то Божу святиню, чи язичницьку. Це загальне слово для святині, але "qodesh" у Біблії вживається лише для позначення Божої святині.

Daniel knew the difference between a pagan sanctuary and God’s sanctuary. If Daniel was going to identify a pagan sanctuary, he would use the word “miqdash.” It is amazing to me that the supposed experts of the Hebrew language never address the fact that in four consecutive verses, Daniel uses both words three times. Daniel’s usage of the two Hebrew words, both translated as “sanctuary” defines the meaning Daniel intended to be understood.

Даниїл знав різницю між язичницьким святилищем і Божим святилищем. Якби Даниїл хотів назвати язичницьке святилище, він ужив би слово "miqdash". Мене вражає, що так звані знавці єврейської мови ніколи не звертають уваги на той факт, що у чотирьох послідовних віршах Даниїл тричі вживає обидва слова. Використання Даниїлом двох єврейських слів, обидва з яких перекладаються як "святилище", визначає те значення, яке Даниїл мав на увазі.

> Yea, he magnified himself even to the prince of the host, and by him the daily sacrifice was taken away, and the place of his sanctuary was cast down. And an host was given him against the daily sacrifice by reason of transgression, and it cast down the truth to the ground; and it practiced, and prospered. Then I heard one saint speaking, and another saint said unto that certain saint which spake, How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot? And he said unto me, Unto two thousand and three hundred days; then shall the sanctuary be cleansed. Daniel 8:11–14.

> Так, він звеличився навіть до князя воїнства, і ним було віднято щоденну жертву, а місце його святині було повалене. І воїнство було віддане йому проти щоденної жертви через переступ, і він повалив істину на землю; і діяв, і мав успіх. Потім я почув, як один святий говорив, а інший святий сказав тому, хто говорив: Доки триватиме видіння про щоденну жертву та про переступ спустошення, щоб віддати і святиню, і воїнство на потоптання? І він сказав мені: До двох тисяч трьохсот днів; тоді святиня буде очищена. Даниїла 8:11-14.

In the very passage that includes the foundation of Adventism, Daniel employs two different Hebrew words that are both translated as “sanctuary.” In verses thirteen and fourteen Daniel chose to use the Hebrew word for “sanctuary,” that is only used biblically to identify God’s sanctuary, but in verse eleven, Daniel used the general or generic Hebrew word that can be God’s sanctuary, or it can be a pagan sanctuary.

У самому уривку, що містить основу адвентизму, Даниїл уживає два різні єврейські слова, які обидва перекладаються як «святиня». У тринадцятому й чотирнадцятому віршах Даниїл обрав єврейське слово, що перекладається як «святиня», яке в Біблії вживається лише для позначення Божої святині, але в одинадцятому вірші Даниїл ужив загальне або родове єврейське слово, яке може означати як Божу святиню, так і язичницьку святиню.

If Daniel had wanted to identify the “sanctuary” in verse eleven, as God’s sanctuary, he would have used the same Hebrew word that he used twice within the next three verses. It is absolutely clear that Daniel was making a distinction between a pagan sanctuary in verse eleven, and God’s sanctuary in verses thirteen and fourteen! But the drunkards of Ephraim argue that the “place of his sanctuary” that was “cast down,” in verse eleven, was the place of God’s sanctuary, though they avoid the word “place.”

Якби Даніїл хотів ототожнити "святилище" в одинадцятому вірші з Божим святилищем, він би вжив те саме єврейське слово, яке він двічі вжив упродовж наступних трьох віршів. Абсолютно очевидно, що Даніїл проводив розрізнення між язичницьким святилищем в одинадцятому вірші та Божим святилищем у тринадцятому й чотирнадцятому віршах! Але п’яниці Ефраїма твердять, що "місце його святилища", яке було "повалене", в одинадцятому вірші — це місце Божого святилища, хоча вони уникають слова "місце".

They teach that the papacy took away Christ’s ministry of intercession and cast down the truth of the heavenly sanctuary. But Daniel was clear that the “sanctuary” in verse eleven, was not God’s sanctuary, but a pagan sanctuary. Daniel was just as clear that it was not the “sanctuary” that was cast down, but “the place” of his sanctuary.

Вони навчають, що папство забрало Христове служіння заступництва і повалило істину про небесну святиню. Але Даніїл чітко зазначив, що «святиня» в одинадцятому вірші була не Божою святинею, а язичницькою. Даніїл так само ясно зазначив, що було повалено не «святиню», а «місце» його святині.

Refusing to acknowledge the purposeful gender oscillation of verses nine through twelve, the modern theologians adopted the definition of “the daily” that originated within apostate Protestantism, and began to construct a foundation upon the sand of human conjecture, tradition and custom. When they arrive at verse eleven, they even reject the inspired counsel of Sister White that identified that Miller’s understanding of “the daily” as paganism was correct, and begin to employ the art of misdirection and conjecture to defend their love of Catholic and Protestant theology.

Відмовившись визнавати цілеспрямоване чергування граматичного роду у віршах з дев’ятого по дванадцятий, сучасні богослови прийняли визначення «щоденного», що зародилося у відступницькому протестантизмі, і почали будувати підвалину на піску людських здогадів, традицій і звичаїв. Коли вони доходять до одинадцятого вірша, вони навіть відкидають натхненну пораду сестри Вайт, яка вказувала, що розуміння Міллера «щоденного» як язичництва було правильним, і починають вдаватися до мистецтва відволікання та спекуляцій, аби захистити свою любов до католицької й протестантської теології.

They change pagan Rome into papal Rome in the verse, and they force the definition of “remove” upon the word that means “lift up and exalt”. They define the satanic symbol of “the daily”, as a godly symbol, and then insist that a pagan temple is God’s temple, while avoiding the direct reference to “the place” of the sanctuary. And the “unlearned” (as Isaiah identifies them), who will only understand if the “learned” tell them it is so, accept the dish of fables unto their own destruction.

Вони змінюють язичницький Рим на папський Рим у вірші, і нав’язують значення «remove» слову, яке означає «піднести й звеличити». Вони тлумачать сатанинський символ «щоденного» як божественний символ, а потім наполягають, що язичницький храм є Божим храмом, водночас уникаючи прямої згадки про «місце» святилища. І «невчені» (як їх називає Ісая), які зрозуміють лише тоді, коли «вчені» скажуть їм, що це так, приймають страву байок на власну погибель.

We will continue our consideration of the increase of the knowledge represented as the jewels in Miller’s dream in the next article.

Ми продовжимо розгляд зростання знань, представлених у сні Міллера як дорогоцінності, у наступній статті.

> “The apostle Paul warns us that ‘some shall depart from the faith, giving heed to seducing spirits, and doctrines of devils.’ This is what we may expect. Our greatest trials will come because of that class who have once advocated the truth, but who turn from it to the world, and trample it under their feet in hate and derision. God has a work for his faithful servants to do. The attacks of the enemy must be met with the truth of his word. Falsehood must be unmasked, its true character must be revealed, and the light of the law of Jehovah must shine forth into the moral darkness of the world. We are to present the claims of his word. We shall not be held guiltless if we neglect this solemn duty. But while we stand in defense of the truth, let us not stand in defense of self, and make a great ado because we are called to bear reproach and misrepresentation. Let us not pity ourselves, but be very jealous for the law of the Most High.

> Апостол Павло попереджає нас, що «деякі відступлять від віри, прислухаючись до звабливих духів і вчень демонів». Цього й слід очікувати. Наші найбільші випробування прийдуть через тих, хто колись відстоював істину, але відвернувся від неї до світу й потоптав її під ногами в ненависті та глумі. Бог має працю для своїх вірних слуг. Напади ворога слід зустрічати істиною його слова. Неправду потрібно розвінчати, її справжній характер має бути виявлений, а світло закону Єгови повинно засяяти в моральній темряві світу. Ми маємо проголошувати вимоги його слова. Ми не будемо визнані невинними, якщо знехтуємо цим урочистим обов’язком. Але, стоячи на захисті істини, не ставаймо на захист себе й не здіймаймо великого галасу через те, що покликані зносити ганьбу й перекручення. Не жаліймо себе, а будьмо дуже ревними за закон Всевишнього.

> “Says the apostle, ‘The time will come when they will not endure sound doctrine; but after their own lusts shall they heap to themselves teachers, having itching ears; and they shall turn away their ears from the truth, and shall be turned unto fables.’ On every side we see men easily led captive by the delusive imaginations of those who make void the word of God; but when the truth is brought before them, they are filled with impatience and anger. But the exhortation of the apostle to the servant of God is, ‘Watch thou in all things, endure afflictions, do the work of an evangelist, make full proof of thy ministry.’ In his day some left the cause of the Lord. He writes, ‘Demas hath forsaken me, having loved this present world;’ and again, he says, ‘Alexander the coppersmith did me much evil: the Lord reward him according to his works: of whom be thou ware also; for he hath greatly withstood our words.’

> Каже апостол: «Прийде час, коли вони не витерплять здорового вчення; але за своїми пожадливостями наберуть собі вчителів, маючи сверблячі вуха; і відвернуть свої вуха від правди й навернуться до байок». Зусібіч ми бачимо, як людей легко беруть у полон оманливі уявлення тих, хто зводить нанівець Слово Боже; але коли істину ставлять перед ними, вони сповнюються нетерплячістю та гнівом. Та настанова апостола слузі Божому така: «Пильнуй у всьому, знось страждання, виконуй працю благовісника, виконай до кінця своє служіння». За його днів дехто залишив справу Господню. Він пише: «Демас покинув мене, полюбивши теперішній світ»; і знову каже: «Олександр мідник багато лиха мені заподіяв: нехай Господь віддасть йому за його ділами; остерігайся й ти його, бо він дуже противився нашим словам».

> “Prophets and apostles experienced similar trials of opposition and reproach, and even the spotless Lamb of God was tempted in all points like as we are. He bore the contradiction of sinners against himself.

> Пророки й апостоли зазнавали подібних випробувань супротиву та зневаги, і навіть непорочний Агнець Божий був спокушуваний у всьому, як і ми. Він зносив супротивлення грішників проти себе.

> “Every warning for this time must be faithfully delivered; but ‘the servant of the Lord must not strive; but be gentle unto all men, apt to teach, patient; in meekness instructing those that oppose themselves.’ We must cherish carefully the words of our God lest we be contaminated by the deceptive workings of those who have left the faith. We are to resist their spirit and influence with the same weapon our Master used when assailed by the prince of darkness,—‘It is written.’ We should learn to use the word of God skillfully. The exhortation is, ‘Study to show thyself approved unto God, a workman that needeth not to be ashamed, rightly dividing the word of truth.’ There must be diligent work and earnest prayer and faith to meet the winding error of false teachers and seducers; for ‘in the last days perilous times shall come. For men shall be lovers of their own selves, covetous, boasters, proud, blasphemers, disobedient to parents, unthankful, unholy, without natural affection, truce-breakers, false accusers, incontinent, fierce, despisers of those that are good, traitors, heady, high-minded, lovers of pleasures more than lovers of God; having a form of godliness, but denying the power thereof: from such turn away.’ These words portray the character of the men the servants of God will have to meet. ‘False accusers,’ ‘despisers of those that are good,’ will attack those who are faithful to their God in this degenerate age. But the embassador of Heaven must manifest the spirit that was displayed in the Master. In humility and love he must labor for the salvation of men.

> Кожне попередження для цього часу має бути вірно донесене; але «раб Господній не повинен сваритися, а має бути лагідним до всіх, здатним навчати, терплячим; у лагідності наставляти противників». Ми повинні пильно берегти слова нашого Бога, щоб не бути оскверненими оманливими діяннями тих, хто відступив від віри. Ми маємо протистояти їхньому духові та впливові тією самою зброєю, якою користувався наш Учитель, коли на Нього нападав князь темряви, — «Написано». Ми повинні навчитися вправно користуватися Словом Божим. Настановою є: «Старайся представити себе Богові гідним, працівником неосоромленим, що правильно подає слово істини». Потрібні старанна праця, щира молитва і віра, щоб протистояти лукавій омані фальшивих учителів і спокусників; бо «на останні дні настануть тяжкі часи. Бо люди будуть самолюбні, грошолюбні, вихвалькуваті, горді, богозневажники, батькам неслухняні, невдячні, нечестиві, безсердечні, незговірливі, наклепники, нестримані, жорстокі, нелюблячі добра, зрадники, нахабні, чванливі, більше любителі втіх, ніж любителі Бога; маючи вигляд побожності, але сили її відрікаючись; таких цурайся». Ці слова змальовують характер людей, з якими слугам Божим доведеться мати справу. «Наклепники», «нелюблячі добра» нападатимуть на тих, хто вірний своєму Богові в цей розбещений вік. Але посол Неба має виявляти той дух, який виявлявся в Учителі. У покорі й любові він повинен трудитися заради спасіння людей.

> “Paul continues concerning those who oppose the work of God, comparing them to the men who made war against the faithful in the time of ancient Israel. He says: ‘Now as Jannes and Jambres withstood Moses, so do these also resist the truth; men of corrupt minds, reprobate concerning the faith. But they shall proceed no further: for their folly shall be manifest unto all men, as theirs also was.’ We know that the time is coming when the folly of warring against God will be revealed. We can afford to wait in calm patience and trust, no matter how much maligned and despised; for ‘nothing is secret, that shall not be made manifest,’ and those who honor God shall be honored by him in the presence of men and angels. We are to share in the sufferings of the reformers. It is written, ‘The reproaches of them that reproached thee fell on me.’ Christ understands our grief. Not one of us is called to bear the cross alone. The suffering Man of Calvary is touched with the feeling of our woes, and as he has suffered being tempted, he is able also to succor them that are in sorrow and trial for his sake. ‘Yea, and all that will live godly in Christ Jesus shall suffer persecution. But evil men and seducers shall wax worse and worse, deceiving, and being deceived. But continue thou in the things which thou hast learned.’” Review and Herald, January 10, 1888.

> Павло продовжує про тих, хто противиться Божій справі, порівнюючи їх із людьми, що вели війну проти вірних за часів давнього Ізраїлю. Він каже: «Як Яній та Ямврій противилися Мойсеєві, так і ці противляться правді; люди зіпсутого розуму, нікчемні щодо віри. Але вони не підуть далі, бо їхнє безумство стане явним для всіх, як і їхнє також було». Ми знаємо, що настане час, коли безумство війни проти Бога буде виявлене. Ми можемо дозволити собі чекати в спокійній терпеливості та довірі, хоч би як нас не ганьбили й не зневажали; бо «нема нічого таємного, що не стане явним», і ті, хто шанують Бога, будуть Ним ушановані перед людьми й ангелами. Ми маємо брати участь у стражданнях реформаторів. Написано: «Наруги тих, що Тебе зневажали, упали на мене». Христос розуміє наш смуток. Жоден із нас не покликаний нести хрест на самоті. Стражденний Муж Голгофи співчуває нашим бідам, і, як Він постраждав, бувши спокушуваним, так може й допомогти тим, хто в скорботах і випробуваннях заради Нього. «Так, і всі, хто хоче жити побожно в Христі Ісусі, будуть переслідувані. А злі люди та звабники дедалі гіршатимуть, вводячи в оману й самі обманюючись. А ти перебувай у тому, чого навчився». Review and Herald, 10 січня 1888 р.

Back to Articles