Article

# Elijah - Number Ten

Елайджа - Номер десять

1856

тисяча вісімсот п’ятдесят шість

Author

Jeff Pippenger

Published

October 13, 2023

Formats

PDF
Word

The Millerite movement was represented in Isaiah chapter seven by a sixty-five year prophecy, that began in 742 BC. Those sixty-five years that took place in the history of Isaiah represent the sixty-five years from 1798 until 1863. Alpha and Omega will always portray the end, with the beginning. The sixty-five year prophecy identifies the curse of seven times against the northern and the southern kingdoms of Israel. The first seven times against the northern kingdom began in 723 BC, nineteen years after Isaiah presented the prediction to king Ahaz. The last seven times against the southern kingdom, began at the end of the sixty-five years in 677 BC.

Міллеритський рух був представлений у сьомому розділі книги Ісаї шістдесятип’ятирічним пророцтвом, що почалося у 742 р. до н. е. Ті шістдесят п’ять років, описані в історії книги Ісаї, відповідають шістдесяти п’яти рокам від 1798 до 1863 року. Альфа й Омега завжди зображатимуть кінець разом із початком. Шістдесятип’ятирічне пророцтво позначає прокляття «сім разів» проти північного та південного царств Ізраїлю. Перші «сім разів» проти північного царства почалися у 723 р. до н. е., через дев’ятнадцять років після того, як Ісая представив це пророцтво цареві Ахазу. Останні «сім разів» проти південного царства почалися наприкінці цих шістдесяти п’яти років, у 677 р. до н. е.

The first curse of seven times against Ephraim ended in 1798, which was the time of the end when the vision of the Ulai River of chapters eight and nine of Daniel was unsealed. It prophetically marked both the arrival of the first angel’s message and the prophetic beginning of the Millerite movement. The last curse of seven times against Judah ended in 1844, which was the arrival of the third angel’s message. Nineteen years later in 1863, the sixty-five years represented in the beginning of the prediction marked the end of the Millerite movement, and the beginning of the Laodicean Seventh-day Adventist church. Seven years prior to 1863, in 1856, James White began to identify that the Millerite movement had ceased to be the church of Philadelphia and had become the church of Laodicea. His grandson, when writing Ellen White’s biography, writes about the history of 1856, and the Laodicean message.

Перше прокляття «сім разів» проти Єфрема закінчилося 1798 року, який був часом кінця, коли було розпечатане видіння на річці Улаї з восьмого й дев’ятого розділів книги Даниїла. Це пророчо позначило як прихід звістки першого ангела, так і пророчий початок руху міллеритів. Останнє прокляття «сім разів» проти Юди закінчилося 1844 року, що було приходом звістки третього ангела. Через дев’ятнадцять років, у 1863-му, шістдесят п’ять років, представлені на початку передбачення, позначили кінець руху міллеритів і початок Лаодикійської церкви адвентистів сьомого дня. За сім років до 1863-го, у 1856-му, Джеймс Вайт почав стверджувати, що рух міллеритів перестав бути Філадельфійською церквою і став Лаодикійською церквою. Його онук, пишучи біографію Еллен Вайт, розповідає про історію 1856 року та про лаодикійську звістку.

## “The Laodicean Message

Лаодикійське послання

> “The Sabbathkeeping Adventists had taken the position that the messages to the seven churches in Revelation 2 and 3 pictured the experience of the Christian church down through the centuries. It was their conclusion that the message to the Laodicean church applied to those they now termed nominal Adventists, those who had not accepted the seventh-day Sabbath. In a short editorial in the Review of October 9, James White raised some thought provoking questions that he introduced by stating:

> Адвентисти, що дотримувалися суботи, вважали, що послання до семи церков в Об’явленні 2 і 3 відображали досвід християнської церкви протягом століть. Вони дійшли висновку, що послання до Лаодикійської церкви стосується тих, кого вони тепер називали номінальними адвентистами, тобто тих, хто не прийняв суботу сьомого дня. У короткій редакційній статті в Review за 9 жовтня Джеймс Вайт поставив кілька запитань, що спонукають до роздумів, які він розпочав словами:

> “The inquiry is beginning to come up afresh, ‘Watchman, What of the night?’ At present there is space for only a few questions, asked to call attention to the subject to which they relate. A full answer, we trust, will soon be given.—Review and Herald, Oct. 9, 1856.

> Знову постає питання: «Стороже, що там із ночі?» Наразі маємо місце лише для кількох запитань, поставлених, щоб звернути увагу на тему, якої вони стосуються. Сподіваємося, що повну відповідь незабаром буде дано.—Review and Herald, 9 жовтня 1856 р.

> “Of the eleven questions he asked, it is the sixth that zeroed in on the Laodiceans.

> Із одинадцяти питань, які він поставив, саме шосте стосувалося лаодикійців.

> “6. Does not the state of the Laodiceans (lukewarm, and neither cold nor hot) fitly illustrate the condition of the body of those who profess the third angel’s message?—Ibid.

> 6. Хіба стан лаодикійців (теплий і ні холодний, ні гарячий) не є влучною ілюстрацією стану спільноти тих, хто сповідує вістку третього ангела? — Там само.

> “The last question lays the matter open:

> Останнє запитання розкриває суть справи:

> “11. If this be our condition as a people, have we any real grounds to hope for the favor of God unless we heed the ‘counsel’ of the True Witness? I counsel thee to buy of me gold tried in the fire, that thou mayest be rich; and white raiment, that thou mayest be clothed, and that the shame of thy nakedness do not appear; and anoint thine eyes with eyesalve, that thou mayest see. As many as I love, I rebuke and chasten: be zealous therefore, and repent. Behold, I stand at the door, and knock: if any man hear my voice, and open the door, I will come in to him, and will sup with him, and he with me. To him that overcometh will I grant to sit with me in my throne, even as I also overcame, and am set down with my Father in his throne. Revelation 3:18–21.—Ibid.

> 11. Якщо це наш стан як народу, чи маємо ми якісь реальні підстави сподіватися на Божу прихильність, якщо не прислухаємося до «поради» Правдивого Свідка? Раджу тобі купити в Мене золота, випробуваного в огні, щоб ти збагатів; і білу одежу, щоб ти зодягнувся, і щоб не виявився сором твоєї наготи; і намасти свої очі очною маззю, щоб бачити. Кого Я люблю, тих докоряю й караю; тож будь ревний і покайся. Ось Я стою при дверях і стукаю: коли хто почує Мій голос і відчинить двері, Я ввійду до нього і повечеряю з ним, а він зі Мною. Хто переможе, тому дам сісти зі Мною на Моїм престолі, як і Я переміг і сів із Отцем Моїм на Його престолі. Об’явлення 3:18–21. — Там само.

> “It is clear that the truth of the matter was just dawning on the mind of James White. The next issue of the Review carried a seven-column presentation of the seven churches, under that title. In his opening remarks he declared:

> Очевидно, що правда в цій справі лише починала доходити до свідомості Джеймса Вайта. Наступний номер Review містив виклад про сім церков, розміщений у семи колонках, під такою назвою. У вступному слові він заявив:

> “We must agree with some modern expositors that these seven churches should be understood as representing seven conditions of the Christian church, in seven periods of time, covering the ground of the entire Christian age.—Ibid., Oct. 16, 1856.

> Ми повинні погодитися з деякими сучасними тлумачами, що ці сім церков слід розуміти як такі, що представляють сім станів християнської церкви у семи періодах часу, які охоплюють увесь християнський вік.—Там само, 16 жовтня 1856 р.

> “He then took up the prophecy, dealing with each church separately. Coming to the seventh, the Laodicean, he declared:

> Потім він взявся за пророцтво, розглядаючи кожну церкву окремо. Дійшовши до сьомої, Лаодикійської, він заявив:

> “How humbling to us as a people is the sad description of this church. And is not this dreadful description a most perfect picture of our present condition? It is; and it will be of no use to try to evade the force of this searching testimony to the Laodicean church. The Lord help us to receive it, and to profit by it.—Ibid.

> Яким принизливим для нас, як народу, є сумний опис цієї церкви. І хіба не є цей жахливий опис найдосконалішою картиною нашого теперішнього стану? Так; і не дасть жодної користі намагатися уникнути сили цього проникливого свідчення, зверненого до Лаодикійської церкви. Нехай Господь допоможе нам прийняти його й скористатися ним. — Там само.

> “After he devoted two columns to the Laodicean church, his closing remarks made a strong appeal:

> Після того як він присвятив Лаодикійській церкві дві колонки, його заключні слова пролунали як потужний заклик:

> “Dear brethren, we must overcome the world, the flesh, and the devil, or we shall have no part in the kingdom of God. . . . Lay hold of this work at once, and in faith claim the gracious promises to the repenting Laodiceans. Arise in the name of the Lord, and let your light shine to the glory of His blessed name.—Ibid.

> "Дорогі браття, ми повинні перемогти світ, плоть і диявола, інакше не матимемо частки у Царстві Божому. . . . Негайно візьміться за цю працю і вірою прийміть благодатні обітниці, дані каючим лаодикійцям. Устаньте в ім’я Господнє, і нехай сяє ваше світло на славу Його благословенного імені.-Там само."

> “The response from the field was electrifying. Wrote G. W. Holt from Ohio on October 20:

> Відгук з місць був приголомшливим. Написав Дж. В. Голт з Огайо 20 жовтня:

> “Yes, I do believe that we who are in the third message with the commandments of God and the faith of Jesus are the church this language is addressed to; and we cannot be too soon in applying for tried gold and white raiment, and eyesalve, that we may see.—Ibid., Nov. 6, 1856.

> Так, я справді вірю, що ми, які перебуваємо в третій вістці з Божими заповідями та вірою Ісуса, є тією церквою, до якої звернено ці слова; і ми не можемо занадто рано звернутися за випробуваним золотом і білим одягом та очною маззю, щоб могли бачити.— Там само, 6 листопада 1856 р.

> “From the Northeast a new voice was heard on the subject, that of Stephen N. Haskell, of Princeton, Massachusetts. As a first-day Adventist he had begun to preach at the age of 20; now three years later he was in the third angel’s message. A thorough Bible student, after having seen White’s brief initial editorial introducing the question of the seven churches, he chose to write an extended piece for the Review:

> З північного сходу пролунав новий голос щодо цього питання — Стівена Н. Гаскелла з Принстона, Массачусетс. Як адвентист першого дня, він почав проповідувати у 20 років; тепер, через три роки, він прийняв вістку третього ангела. Як ґрунтовний дослідник Біблії, побачивши коротку першу редакційну статтю Вайт, що порушувала питання про сім церков, він вирішив написати розлогу статтю для Рев’ю:

> “The subject referred to has been one of deep interest to me for some months past. . . . I have for some time been led to believe that the message to the Laodiceans belongs to us; i.e., to those who believe in the third angel’s message, from many reasons which I consider to be good. I will mention two.—Ibid.

> Питання, про яке йдеться, впродовж останніх кількох місяців викликало в мене глибокий інтерес. … Я вже деякий час схиляюся до думки, що послання до лаодикійців звернене до нас, тобто до тих, хто вірить у вістку третього ангела, з багатьох причин, які я вважаю вагомими. Назву дві. — Там само.

> “This he does, devoting two columns to his conclusions. As he closed he declared:

> Він так і робить, присвятивши своїм висновкам дві колонки. На завершення він заявив:

> “A theory of the third angel’s message never, no never, will save us, without the wedding garment, which is the righteousness of the saints. We must perfect holiness in the fear of the Lord.—Ibid.

> Одна лише теорія вістки третього ангела ніколи, ні, ніколи не спасе нас без весільної одежі, яка є праведністю святих. Ми повинні довершувати святість у страсі Господньому.— Там само.

> “As James White continued his editorials on the message to the Laodicean church the concepts the Sabbathkeeping Adventists were now reading in the Review were startling, but on thoughtful, prayerful consideration they were seen to be applicable. The letters to the editor showed quite general agreement and indicated that a revival was under way. That the stirring message was not the outgrowth of excitement was attested to by the first article in Testimony No. 3, published in April, 1857, titled Be Zealous and Repent. It opens, “The Lord has shown me in vision some things concerning the church in its present lukewarm state, which I will relate to you.”—1T, p. 141. In this Ellen White presented what was shown to her of Satan’s attacks on the church through earthly prosperity and possessions.” Arthur White, Ellen G. White: The Early Years, volume 1, 342–344.

> Коли Джеймс Вайт продовжував публікувати свої редакційні статті про послання до Лаодикійської церкви, ідеї, які адвентисти, що дотримувалися суботи, тепер читали в «Рев’ю», були вражаючими, але при уважному, молитовному розгляді виявлялися доречними. Листи до редактора засвідчували доволі загальну згоду й указували на те, що розпочалося пробудження. Про те, що це зворушливе послання не було наслідком збудження, свідчила перша стаття у «Свідченні» № 3, опублікована в квітні 1857 року під назвою «Будьте ревними й покайтеся». Вона починається словами: «Господь показав мені у видінні деякі речі щодо церкви в її теперішньому теплохолодному стані, про які я вам розповім». — 1Т, с. 141. У ній Еллен Вайт виклала те, що їй було показано про напади сатани на церкву через земний добробут і майно. Артур Вайт, «Еллен Г. Вайт: Ранні роки», том 1, сс. 342–344.

The Millerite movement began prophetically as the Philadelphian church, and in 1856 it became the Laodicean church. Seven years later the movement ended, and the Seventh-day Adventist church began as the Laodicean church and will remain so, until it is spewed out of the mouth of the Lord. The movement of the one hundred and forty-four thousand came out of the fold of the Laodicean church, just as the Millerite movement came out of the fold of the church of Sardis. The movement of the one hundred and forty-four thousand parallels the Millerite movement in that the first movement changed from Philadelphia to Laodicea and the last movement changes from Laodicea to Philadelphia. The point of transition from Philadelphia unto Laodicea in Millerite history is specifically marked as 1856, so the point of transition must also be marked in the last movement, for God never changes. The point of transition is identified in Revelation eleven with the two prophets that are slain in the streets.

Міллеритський рух, з пророчої точки зору, розпочався як Філадельфійська церква, а в 1856 році став Лаодикійською церквою. Через сім років рух завершився, а Церква адвентистів сьомого дня почалася як Лаодикійська церква і залишатиметься такою, доки не буде вивергнута з уст Господніх. Рух ста сорока чотирьох тисяч вийшов із лона Лаодикійської церкви, так само як міллеритський рух вийшов із лона Сардиської церкви. Рух ста сорока чотирьох тисяч паралельний міллеритському рухові тим, що перший рух перейшов від Філадельфії до Лаодикії, а останній рух переходить від Лаодикії до Філадельфії. Точку переходу від Філадельфії до Лаодикії в історії міллеритів чітко позначено 1856 роком, тож точку переходу слід позначити й в останньому русі, бо Бог ніколи не змінюється. Точку переходу визначено в одинадцятому розділі Об’явлення двома пророками, яких убито на вулицях.

> And when they shall have finished their testimony, the beast that ascendeth out of the bottomless pit shall make war against them, and shall overcome them, and kill them. And their dead bodies shall lie in the street of the great city, which spiritually is called Sodom and Egypt, where also our Lord was crucified. Revelation 11:7, 8.

> Коли ж вони закінчать своє свідчення, звір, що виходить з безодні, поведе проти них війну, і переможе їх, і вб’є їх. І їхні трупи лежатимуть на вулиці великого міста, яке духовно зветься Содом і Єгипет, де також був розп’ятий Господь наш. Об'явлення 11:7, 8.

The last movement would die, then stand and thereafter be resurrected as the ensign. In so doing it would align with the Republican horn. The Republican horn forms an image to the beast, and the beast that it forms the image of is addressed in Revelation seventeen, and that beast is identified as the fifth head that received a deadly wound, that would be resurrected as the eighth head. It would be resurrected as the eighth that was of the seven.

Останній рух помре, потім постане, а згодом воскресне як стяг. Таким чином він узгодиться з республіканським рогом. Республіканський ріг створює образ звірові, а про звіра, образ якого він створює, йдеться в сімнадцятому розділі Об’явлення, і його визначено як п’яту голову, що отримала смертельну рану і мала воскреснути як восьма голова. Він воскресне як восьмий, що є з семи.

> And the beast that was, and is not, even he is the eighth, and is of the seven, and goeth into perdition. Revelation 17:11.

> І звір, що був і якого немає, — і сам він восьмий, і з числа семи, і йде на погибель. Об’явлення 17:11.

The Republican horn would form an image of that beast, and it therefore would be killed and then resurrected. When it was resurrected it would be the eighth head that was of the seven previous heads. The Protestant horn, rides upon the same earth beast as the Republican horn and would need to possess the same prophetic dynamics. The transition from Philadelphia to Laodicea in the Millerite movement prefigures the transition from the Laodicea to Philadelphia in the last movement.

Республіканський ріг утворить образ того звіра, і тому він буде вбитий, а потім воскресне. Коли він воскресне, він стане восьмою головою, що походить із семи попередніх голів. Протестантський ріг їде верхи на тому самому земному звірі, що й республіканський ріг, і повинен мати ту саму пророчу динаміку. Перехід від Філадельфії до Лаодикії в міллеритському русі є прообразом переходу від Лаодикії до Філадельфії в останньому русі.

When the last movement received a deadly wound on July 18, 2020, it died as Laodicea. When, as represented in Revelation eleven it transitioned to Philadelphia, it would represent the eighth church, that is of the seven. The death in the year 2020, was paralleled by the Republican horn, for since the time of the end in 1989, there had been six presidents. The sixth president received a deadly wound, that will be healed in 2024. That head will then be the eighth head of the United States since the time of the end in 1989, and it will be of the seven. Both horns were the sixth that becomes the eighth. This truth is a large part of the message of the Revelation of Jesus Christ that is unsealed just before the close of probation.

Коли останній рух одержав смертельну рану 18 липня 2020 року, він помер як Лаодикія. Коли ж, як показано в одинадцятому розділі Об’явлення, він перейшов до Філадельфії, він представляв би восьму церкву, що є з семи. Смерті у 2020 році відповідав республіканський ріг, бо від часу кінця 1989 року було шість президентів. Шостий президент одержав смертельну рану, яку буде зцілено у 2024 році. Та голова тоді стане восьмою головою Сполучених Штатів від часу кінця 1989 року, і вона буде з семи. Обидва роги були тим шостим, що стає восьмим. Ця істина є значною частиною звістки Об’явлення Ісуса Христа, що розкривається безпосередньо перед закінченням випробувального часу.

For this reason, it is important to be clear about the Millerite history that typifies our current history. Sister White confirmed James White’s application of Laodicea upon the movement in 1856, so this is not an application that is derived by human logic. Seven years before the Seventh-day Adventist church was legally connected with the Republican horn, it was identified by inspiration as the Laodicean church. This means there has never been one day in the history of the Seventh-day Adventist church when it was anything other than naked, poor, blind, miserable and wretched. This prophetic reality provides the context and justification for recognizing the four escalating abominations of Ezekiel chapter eight as the four generations of Adventism.

З цієї причини важливо чітко розуміти історію міллеритів, яка є прообразом нашої нинішньої історії. Сестра Вайт у 1856 році підтвердила віднесення Джеймсом Вайтом руху до Лаодикії, тож це не висновок людської логіки. За сім років до того, як Церква адвентистів сьомого дня була юридично пов’язана з республіканським рогом, її було за натхненням названо Лаодикійською церквою. Це означає, що в історії Церкви адвентистів сьомого дня не було жодного дня, коли вона була чимось іншим, ніж гола, бідна, сліпа, нещасна й жалюгідна. Ця пророча реальність надає контекст і обґрунтування для того, щоб визнати чотири наростаючі гидоти восьмого розділу Єзекіїля як чотири покоління адвентизму.

When the Millerite history is approached from the structure of Isaiah seven’s sixty-five years, it is to be recognized that the prophecy of the seven times is the prophetic umbrella that covers the entire history of the Millerite movement. In 1856, the message to the Laodicean church became present truth for Millerite Adventism. The one who presents the message of Laodicea was not James or Ellen White, it was the Faithful and True Witness.

Коли до історії міллеритів підходять із перспективи структури шістдесяти п’яти років сьомого розділу книги Ісаї, слід визнати, що пророцтво про сім часів є пророчою «парасолькою», яка охоплює всю історію міллеритського руху. У 1856 році звістка до Лаодикійської церкви стала істиною теперішнього часу для міллеритського адвентизму. Той, хто представляє Лаодикійську звістку, — це не Джеймс чи Еллен Уайт, а Вірний і Правдивий Свідок.

> And unto the angel of the church of the Laodiceans write; These things saith the Amen, the faithful and true witness, the beginning of the creation of God; I know thy works, that thou art neither cold nor hot: I would thou wert cold or hot. So then because thou art lukewarm, and neither cold nor hot, I will spue thee out of my mouth. Because thou sayest, I am rich, and increased with goods, and have need of nothing; and knowest not that thou art wretched, and miserable, and poor, and blind, and naked: I counsel thee to buy of me gold tried in the fire, that thou mayest be rich; and white raiment, that thou mayest be clothed, and that the shame of thy nakedness do not appear; and anoint thine eyes with eyesalve, that thou mayest see. As many as I love, I rebuke and chasten: be zealous therefore, and repent. Behold, I stand at the door, and knock: if any man hear my voice, and open the door, I will come in to him, and will sup with him, and he with me. To him that overcometh will I grant to sit with me in my throne, even as I also overcame, and am set down with my Father in his throne. He that hath an ear, let him hear what the Spirit saith unto the churches. Revelation 3:14–22.

> І ангелові Лаодикійської церкви напиши: Так говорить Амінь, Свідок вірний і правдивий, Початок Божого творіння: Знаю діла твої: ти ні холодний, ні гарячий; о, якби ти був холодний або гарячий! А що ти теплий, ані холодний, ані гарячий, то вивергну тебе з уст Моїх. Бо ти кажеш: «Я багатий, розбагатів і ні в чому не маю потреби», а не знаєш, що ти нещасний і жалюгідний, і вбогий, і сліпий, і нагий. Раджу тобі купити в Мене золота, випробуваного в огні, щоб збагатитися; і білого одягу, щоб зодягнутися, і щоб не з’явилася ганьба твоєї наготи; і намасти свої очі очною маззю, щоб бачити. Кого Я люблю, тих докоряю й караю; тож будь ревний і покайся. Ось Я стою при дверях і стукаю: коли хто почує Мій голос і відчинить двері, увійду до нього і буду вечеряти з ним, а він — зі Мною. Переможцеві дам сісти зі Мною на Моїм престолі, як і Я переміг і сів із Моїм Отцем на Його престолі. Хто має вухо, нехай чує, що Дух говорить церквам. Об’явлення 3:14-22.

The True Witness identifies that if any man would “hear” His voice, He would come in and “sup with him.” If Laodicea would open the door, Christ would come in and sup with them. If Christ is allowed to enter, he brings a message, for the symbolism of eating represents the reception of a message. The message can be generalized as simply the Laodicean message, but that is a shallow consideration of what the message He offers represents. In 1856, Hiram Edson set forth a series of eight articles that contained the prophetic information that expands the understanding of the very first “time prophecy” the angels of God led William Miller to recognize and proclaim. In those eight articles, Edson correctly identifies the sixty-five years of Isaiah seven.

Істинний Свідок стверджує, що якщо хтось "почує" Його голос, Він увійде і "повечеряє з ним". Якби Лаодикія відчинила двері, Христос увійшов би і повечеряв би з ними. Якщо Христові дозволити увійти, Він приносить вістку, бо символізм споживання їжі означає прийняття вістки. Цю вістку можна узагальнити як просто Лаодикійську, але це поверховий розгляд того, що означає вістка, яку Він пропонує. У 1856 році Хірам Едсон опублікував серію з восьми статей, які містили пророчу інформацію, що розширює розуміння найпершого "пророцтва часу", до визнання і проголошення якого ангели Божі привели Вільяма Міллера. У тих восьми статтях Едсон правильно визначає шістдесят п’ять років із сьомого розділу книги Ісаї.

The beginning of Miller’s work was the discovery of the seven times, and seven years before the movement named after his service was to end, a deeper revelation of that very prophecy was offered to Millerite Adventism. It was offered in the same year they were identified by inspiration as Laodiceans. Prophetically, twenty-five hundred and twenty days later in 1863, Miller’s first discovery of prophetic time was rejected. The Laodicean message for the Advent movement arrived in 1856, and the Lord knocked on the door eight times, with eight articles to see if He could find entrance. At the ending of the movement, the True Witness wished to sup together with His people by dining upon the very first message of time from the beginning of the movement. His people refused to eat, and seven years, or twenty-five hundred and twenty prophetic days later, His people shut the door that had been opened with the key of David that had been placed into the hand of William Miller. They returned to an old Samaritan prophet who fed them a lie, sealing their fate to die between an ass and a lion.

Початком праці Міллера було відкриття семи часів, і за сім років до того, як мав завершитися рух, названий на честь його служіння, міллеритському адвентизму було запропоновано глибше розкриття саме цього пророцтва. Це було запропоновано того ж року, коли за натхненням їх було визначено як лаодикійців. За пророчим відліком, через дві тисячі п’ятсот двадцять днів, у 1863 році, перше відкриття Міллера щодо пророчого часу було відкинуто. Лаодикійська вістка для адвентного руху надійшла 1856 року, і Господь постукав у двері вісім разів — вісьмома статтями, щоб побачити, чи знайде Він вхід. На завершенні руху Правдивий Свідок побажав повечеряти зі Своїм народом, споживаючи саме першу вістку про час від початку руху. Його народ відмовився їсти, і через сім років, або дві тисячі п’ятсот двадцять пророчих днів, Його народ зачинив двері, які були відчинені ключем Давида, покладеним у руку Вільяма Міллера. Вони повернулися до старого самарійського пророка, який нагодував їх брехнею, запечатавши їхню долю — померти між ослом і левом.

In 1856, the Protestant horn was in the crisis of the valley of vision, for where there is no vision, the people perish. In 1856, the Republican horn was also in a crisis.

У 1856 році протестантський ріг перебував у кризі долини видіння, бо де немає видіння, народ гине. У 1856 році республіканський ріг також перебував у кризі.

1856, marked a continuation of the violent conflict known as Bleeding Kansas, the Kansas-Missouri Border War. The struggle was over whether Kansas would enter the Union as a free state or a slave state. The conflict included violent clashes between pro-slavery and anti-slavery settlers.

1856 рік ознаменував продовження жорстокого конфлікту, відомого як «Кривавий Канзас», або прикордонна війна Канзасу–Міссурі. Боротьба точилася навколо того, чи увійде Канзас до Союзу як вільний штат чи як рабовласницький. Конфлікт включав насильницькі сутички між прихильниками та противниками рабства серед поселенців.

On May 22, 1856, a violent incident also occurred in the United States Senate chamber, when Congressman Preston Brooks, a pro-slavery advocate from South Carolina, brutally attacked Senator Charles Sumner of Massachusetts with his cane. Sumner had delivered an anti-slavery speech titled The Crime Against Kansas, which deeply offended Brooks. The caning incident highlighted the growing tensions between North and South over the issue of slavery.

22 травня 1856 року в залі засідань Сенату США також стався жорстокий інцидент, коли конгресмен Престон Брукс, прихильник рабства із Південної Кароліни, жорстоко побив тростиною сенатора Чарлза Самнера з Массачусетсу. Перед тим Самнер виголосив антиробовласницьку промову під назвою «Злочин проти Канзасу», яка глибоко образила Брукса. Цей інцидент із побиттям тростиною підкреслив зростаючу напруженість між Північчю та Півднем через питання рабства.

In 1856, the Republican Party was founded as a response to the political turmoil caused by the Kansas-Nebraska Act, passed in 1854, which produced the growing opposition to the spread of slavery into new territories. The party’s first national convention was held in Philadelphia, and John C. Fremont was chosen as their first presidential candidate in the 1856 election.

1856 року Республіканська партія була заснована у відповідь на політичну кризу, спричинену Канзасько-небраським актом, ухваленим 1854 року, що призвів до зростання опозиції поширенню рабства на нові території. Перший національний з’їзд партії відбувся у Філадельфії, а Джон Ч. Фрімонт був обраний її першим кандидатом у президенти на виборах 1856 року.

The Kansas-Nebraska Act organized the territories of Kansas and Nebraska and allowed the settlers in those territories to decide whether they would allow slavery within their borders. This concept, known as “popular sovereignty,” effectively repealed the Missouri Compromise of 1820, which had prohibited slavery north of the 36°30’ parallel in the Louisiana Territory. The act had a profound impact on the issue of slavery in the territories. It reignited sectional tensions because it opened the possibility that slavery could expand into areas that were previously considered free soil, such as Kansas. The passage of the Kansas-Nebraska Act led to a rush of pro-slavery and anti-slavery settlers into the Kansas Territory, each hoping to influence the outcome of the popular sovereignty vote. This competition for control of the territory led to violent clashes and a period of lawlessness known as Bleeding Kansas in 1856.

Канзасько-небрасцький акт організував території Канзасу та Небраски й дозволив поселенцям на цих територіях вирішувати, чи дозволяти рабство в їхніх межах. Ця концепція, відома як "народний суверенітет", фактично скасувала Міссурійський компроміс 1820 року, який забороняв рабство північніше паралелі 36°30' на Території Луїзіана. Акт справив глибокий вплив на питання рабства на територіях. Він знову розпалив міжрегіональну напруженість, оскільки відкрив можливість того, що рабство може поширитися на райони, які раніше вважалися вільними від рабства, такі як Канзас. Ухвалення Канзасько-небрасцького акта призвело до напливу як прихильників, так і противників рабства до Території Канзас, які сподівалися вплинути на результат голосування за принципом народного суверенітету. Це змагання за контроль над територією призвело до жорстоких сутичок і періоду беззаконня, відомого як "Кривавий Канзас" у 1856 році.

The presidential election of 1856 was a significant political event. It featured a three-way race between Democrat James Buchanan, Republican John C. Fremont, and former President Millard Fillmore of the American Party. James Buchanan won the election and became the 15th President of the United States.

Президентські вибори 1856 року були значною політичною подією. Вони ознаменувалися тристоронньою боротьбою між демократом Джеймсом Б'юкененом, республіканцем Джоном С. Фремонтом і колишнім президентом Міллардом Філлмором з Американської партії. Джеймс Б'юкенен переміг на виборах і став п'ятнадцятим президентом Сполучених Штатів.

James Buchanan’s presidency is primarily known for its failure to effectively address the growing tensions and divisions between the North and the South, ultimately culminating in the outbreak of the American Civil War shortly after he left office. His presidency is often viewed as one of the least successful presidency in American history, due to these significant failures in leadership and crisis management.

Президентство Джеймса Б’юкенена насамперед відоме своєю неспроможністю ефективно вирішити зростаючу напругу та поділи між Північчю й Півднем, що зрештою призвело до спалаху Громадянської війни у США невдовзі після того, як він залишив посаду. Його президентство часто вважають одним із найменш успішних в американській історії через ці значні провали в лідерстві та управлінні кризами.

The infamous Dred Scott Decision in 1857, declared that slaves whether enslaved or free were not citizens and could not sue in federal courts. It also declared that Congress could not prevent slavery in the territories of the United States. The Democrat Buchanan publicly endorsed the pro-slavery Dred Scott Decision.

Сумнозвісне рішення у справі Дреда Скотта 1857 року проголосило, що раби, чи поневолені, чи вільні, не є громадянами і не можуть подавати позови до федеральних судів. Воно також постановило, що Конгрес не може забороняти рабство на територіях Сполучених Штатів. Демократ Б’юкенен публічно підтримав рабовласницьке рішення у справі Дреда Скотта.

Not only did the pro-slavery position of the Democrat Buchanan allow tensions to escalate into Civil War, but his inability to manage the economics of the country led to the Panic of 1857, which was one of the greatest economic downturns in American history prior to the great depression. The Panic of 1857 resulted in a severe economic depression that lasted several years. Businesses and banks closed, unemployment increased and the stock market declined.

Не лише позиція на підтримку рабства демократа Б'юкенена дозволила напруженості перерости у Громадянську війну, а й його неспроможність керувати економікою країни призвела до Паніки 1857 року, яка була одним із найбільших економічних спадів в історії США до Великої депресії. Паніка 1857 року призвела до тяжкої економічної депресії, що тривала кілька років. Підприємства та банки закривалися, безробіття зростало, а фондовий ринок знижувався.

During Buchanan’s presidency the Southern states began their process of seceding from the Union, and they broke away in response to the election of the Republican Abraham Lincoln, in 1860. Buchanan took a passive approach to the secession crisis, arguing that the federal government lacked the authority to forcibly prevent secession. This lack of decisive action allowed the secession movement to gain momentum. His lack of strong leadership and his reluctance to take decisive action to address the secession crisis contributed to the South’s perception that it could leave the Union without facing military opposition.

Під час президентства Б'юкенена південні штати розпочали процес виходу з Союзу, і вони відкололися у відповідь на обрання у 1860 році республіканця Авраама Лінкольна. Б'юкенен обрав пасивний підхід до кризи сецесії, стверджуючи, що федеральний уряд не має повноважень силою перешкоджати сецесії. Така відсутність рішучих дій дала змогу рухові сецесії набрати обертів. Відсутність у нього сильного лідерства та небажання вдатися до рішучих кроків для вирішення кризи сецесії сприяли тому, що на Півдні склалося враження, ніби можна залишити Союз, не зустрівши військового опору.

In 1860, Abraham Lincoln the first Republican president, was elected. On January 1, 1863, President Lincoln signed and issued the final Emancipation Proclamation, which declared that all enslaved people in Confederate-held territory were to be set free. This executive order had a significant impact on the Civil War as it turned the conflict into a struggle not only to preserve the Union, but also to end slavery. The Emancipation Proclamation did not immediately free all enslaved individuals. It applied specifically to Confederate-held territory, where the Union had limited authority. As Union forces advanced and gained control over Confederate territory, the proclamation was enforced, and enslaved people in those areas were set free. The Emancipation Proclamation was a crucial step toward the eventual abolition of slavery in the United States and paved the way for the passage of the Thirteenth Amendment to the U.S. Constitution, which was passed and ratified on December 6, 1865.

У 1860 році було обрано Авраама Лінкольна, першого президента-республіканця. 1 січня 1863 року президент Лінкольн підписав і оприлюднив остаточну Прокламацію про звільнення рабів, яка проголошувала, що всі поневолені люди на територіях, контрольованих Конфедерацією, мають бути звільнені. Цей виконавчий указ суттєво вплинув на Громадянську війну, перетворивши конфлікт на боротьбу не лише за збереження Союзу, а й за припинення рабства. Прокламація про звільнення рабів не звільнила одразу всіх поневолених людей. Вона застосовувалася саме до територій, контрольованих Конфедерацією, де Союз мав обмежені повноваження. У міру того як війська Союзу просувалися і встановлювали контроль над територіями Конфедерації, прокламацію вводили в дію, і поневолені люди на цих територіях звільнялися. Прокламація про звільнення рабів стала вирішальним кроком на шляху до остаточного скасування рабства у Сполучених Штатах і проклала шлях до ухвалення Тринадцятої поправки до Конституції США, яку було прийнято і ратифіковано 6 грудня 1865 року.

The Republican horn from the 1850’s onward was in the crisis of the issue of slavery. Two primary divisions in the country represented by two primary classes of political thought. A separation process began in 1856 as anti and pro slavery groups moved into the Kansas territory in attempt to uphold their views of slavery, at the very time Philadelphia was being separated from Laodicea. Democrats were pro-slavery and Republicans were anti-slavery.

Республіканський ріг з 1850-х років і надалі перебував у кризі, пов’язаній із питанням рабства. У країні існували два головні поділи, що відповідали двом основним напрямам політичної думки. Процес відокремлення розпочався 1856 року, коли противники та прихильники рабства переселялися до Канзаської території, намагаючись утвердити свої погляди щодо рабства, якраз тоді, коли Філадельфія відділялася від Лаодікеї. Демократи були прихильниками рабства, а республіканці були його противниками.

In 1856, Bleeding Kansas represented a microcosm of the impending war. In that year a pro-slavery Democrat was elected as head of the Republican horn, and his ineffective leadership became the symbol of an ineffective presidency, until these recent last days. He preceded the first Republican president that was forced to clean up the mess left by Buchanan’s presidency.

У 1856 році Кривавий Канзас був мікромоделлю війни, що насувалася. Того року демократ-прихильник рабовласництва був обраний головою республіканського рога, і його неефективне лідерство стало символом неефективного президентства, аж до цих останніх днів. Він передував першому республіканському президентові, який був змушений розгрібати безлад, залишений президентством Б'юкенена.

By 1863, the Republican horn made the most significant executive order in the history of the earth beast of Revelation thirteen. The executive order was addressing slavery. One paragraph of the proclamation states, “That on the first day of January, in the year of our Lord one thousand eight hundred and sixty-three, all persons held as slaves within any State or designated part of a State, the people whereof shall then be in rebellion against the United States, shall be then, thenceforward, and forever free; and the Executive Government of the United States, including the military and naval authority thereof, will recognize and maintain the freedom of such persons, and will do no act or acts to repress such persons, or any of them, in any efforts they may make for their actual freedom.” Though the resolution of the problem of slavery was historically incomplete at that point, the essence of the Constitution is recognized when Lincoln wrote, “all persons held as slaves within any state … shall be then, thenceforward, and forever free.”

До 1863 року республіканський ріг видав найзначніший виконавчий указ в історії земного звіра з тринадцятого розділу Книги Одкровення. Виконавчий указ стосувався рабства. В одному з абзаців прокламації сказано: "Що в перший день січня року Господнього тисяча вісімсот шістдесят третього всі особи, утримувані як раби в будь-якому штаті або визначеній частині штату, народ яких на той час перебуватиме в повстанні проти Сполучених Штатів, будуть тоді, відтоді й назавжди вільними; і Виконавчий уряд Сполучених Штатів, включно з його військовою та військово-морською владою, визнає та підтримуватиме свободу таких осіб і не вчинятиме жодних дій, спрямованих на утиск таких осіб, чи будь-кого з них, у будь-яких зусиллях, яких вони можуть докладати для здобуття своєї реальної свободи." Хоча вирішення проблеми рабства на той момент було історично незавершеним, сутність Конституції визнається, коли Лінкольн написав: "усі особи, утримувані як раби в будь-якому штаті ... будуть тоді, відтоді й назавжди вільними."

Lincoln was returning to the foundational principle expressed in the Constitution, which identifies that “all men are created equal.” Lincoln was returning to the foundational truths at the same time the Protestant horn was rejecting its foundational prophecy, which is the prophecy of slavery. Therefore, at the very time the Republican horn was making its most significant “executive order” in history concerning slavery, the Protestant horn made the most significant executive order in its prophetic history concerning the prophecy of slavery, represented by Moses’ oath and curse. The Republican horn chose to return to the foundations, the Protestant horn chose to reject its foundation and return to those it had been instructed to never return unto.

Лінкольн повертався до основоположного принципу, викладеного в Конституції, який стверджує, що «усі люди створені рівними». Лінкольн повертався до основоположних істин у той самий час, коли протестантський ріг відкидав своє основоположне пророцтво, яким є пророцтво про рабство. Отже, саме тоді, коли республіканський ріг видавав свій найважливіший в історії «виконавчий указ» щодо рабства, протестантський ріг видав найважливіший виконавчий указ у своїй пророчій історії щодо пророцтва про рабство, представленого Мойсеєвою клятвою та прокляттям. Республіканський ріг обрав повернення до основ, протестантський ріг обрав відкинути свою основу й повернутися туди, куди йому було заповідано ніколи не повертатися.

In 1863, the Republican horn had been divided into two camps, as was ancient Israel’s kingdom divided in the time of Jeroboam and Rehoboam. In 1863, the Protestant horn became legally attached to the Republican horn, as represented by Jeroboam’s two altars at Bethel and Dan. The two horns move through history in parallel to each other, and the history of 1863, especially represents the history of the last days.

У 1863 році республіканський ріг було поділено на два табори, як було поділено царство стародавнього Ізраїлю за часів Єровоама та Ровоама. У 1863 році протестантський ріг юридично поєднався з республіканським рогом, як це представлено двома жертовниками Єровоама у Вефілі та Дани. Обидва роги рухаються крізь історію паралельно один одному, а історія 1863 року особливо відображає історію останніх днів.

Millerite history is repeated in the history of the one hundred and forty-four thousand with a few prophetic caveats. One of those caveats is that the target audience in Millerite history was first those outside the movement, and thereafter the movement itself. In the movement of the one hundred and forty-four thousand the two voices of Revelation eighteen, identify two target audiences, but those targets are in reverse of Millerite history. The first target is God’s people and the second voice is God’s other flock, that are still in Babylon.

Історія міллеритів повторюється в історії ста сорока чотирьох тисяч із кількома пророчими застереженнями. Одне з цих застережень полягає в тому, що цільовою аудиторією в історії міллеритів спершу були ті, хто був поза рухом, а вже потім сам рух. У русі ста сорока чотирьох тисяч два голоси вісімнадцятого розділу Об’явлення визначають дві цільові аудиторії, але ці адресати розташовані в зворотному порядку порівняно з історією міллеритів. Першою цільовою аудиторією є Божий народ, а другою — інша Божа отара, що ще перебуває у Вавилоні.

Another prophetic caveat is that though both histories transcend from one church unto another, the Millerites moved from Philadelphia to Laodicea, and the mighty movement of the third angel moves from Laodicea unto Philadelphia. This identifies that the Millerites went from the sixth unto the seventh church and the one hundred and forty-four thousand go from the seventh church unto the eighth church, which is of the seven.

Ще одне пророче застереження полягає в тому, що, хоча обидві історії переходять від однієї церкви до іншої, міллерити перейшли з Філадельфії до Лаодикії, а могутній рух третього ангела переходить від Лаодикії до Філадельфії. Це вказує на те, що міллерити перейшли від шостої до сьомої церкви, а сто сорок чотири тисячі переходять від сьомої церкви до восьмої, яка є з семи.

The Republican horn began its movement from a pro-slavery nation unto an anti-slavery nation in the history surrounding 1863. The crisis of that history established two political parties that are the same antagonists in these “last days.” Just as the first Republican president from that history was assassinated just days after the war ended, the last Republican president was symbolically assassinated and left in the street as dead while the world rejoiced. He was assassinated, not just days after the Civil War ended, but just before the final civil war begins.

Республіканський ріг розпочав свій рух від рабовласницької нації до нації, що виступає проти рабства, в історії довкола 1863 року. Криза тієї історії встановила дві політичні партії, які є тими самими антагоністами в ці «останні дні». Так само, як першого республіканського президента з тієї історії було вбито всього через кілька днів після завершення війни, останнього республіканського президента було символічно вбито й залишено на вулиці як мертвого, тоді як світ радів. Його вбили не через кілька днів після завершення Громадянської війни, а якраз перед початком останньої громадянської війни.

The first Republican president was preceded by the most ineffective president of American history, and the last Republican president will be preceded by the same. The ineffectiveness of the Democratic president that preceded the first Republican president precipitated the crisis that evolved into the civil war, and the same ineffectiveness is now taking place. The Democratic president that precedes the last Republican president managed the economy in such a fashion that it produced the greatest economic crash in American history up until that point in time. The two horns run parallel unto the Sunday law. In 1863, the first generation of both horns began, and for both horns the fourth and final generation will be facing the east, and bowing down to the sun.

Першому республіканському президентові передував найнеефективніший президент американської історії, і останньому республіканському президентові передуватиме такий самий. Неефективність демократичного президента, який передував першому республіканському президентові, спричинила кризу, що переросла в громадянську війну, і та сама неефективність має місце зараз. Демократичний президент, який передує останньому республіканському президентові, керував економікою так, що це спричинило найбільший економічний крах в американській історії на той час. Два роги йдуть паралельно аж до недільного закону. У 1863 році розпочалося перше покоління обох рогів, і для обох рогів четверте й останнє покоління буде звернене на схід і вклонятиметься сонцю.

The Elijah message is always accompanied with the judgments of God confirming the message of warning. The society of the world is now living as the people before the flood. They are eating, drinking and expecting the globalist techno-giants to solve any problem that might arise. God’s Word is identifying that the world is now on the verge of a tremendous crisis.

Послання Іллі завжди супроводжується Божими судами, які підтверджують попереджувальне послання. Світове суспільство нині живе, як люди перед потопом. Вони їдять, п'ють і очікують, що глобалістські технологічні гіганти розв'яжуть будь-яку проблему, яка може виникнути. Слово Боже свідчить, що світ нині стоїть на порозі величезної кризи.

> “‘What of the night?’ Do I discern the import of these messages? Do I understand the place they occupy in the closing work of the great remedial system? Am I so familiar with the ‘sure word of prophecy’ that I can see in the events transpiring around me positive evidence that the coming King is even at the door? Do I sense the responsibility that rests upon me, in view of the light God has given? Am I using every talent entrusted to me as his steward, in well-directed effort to rescue the perishing? or am I lukewarm and indifferent, partly mixed up with a wicked world, using the means and ability God has given me, largely in self-gratification, caring more for my own ease and comfort than for the advancement of his cause? Am I by my course strengthening ‘the conviction that has been gaining ground in the world that Seventh-day Adventists are giving the trumpet an uncertain sound, and are following in the path of worldlings’?

> «Що з ночі?» Чи усвідомлюю я значення цих вісток? Чи розумію я місце, яке вони займають у завершальній праці великого плану спасіння? Чи настільки я обізнаний із «певнішим пророчим словом», що можу бачити в подіях, які відбуваються навколо мене, переконливі докази того, що Цар, який гряде, уже при дверях? Чи відчуваю я відповідальність, яка лежить на мені, з огляду на світло, яке дав Бог? Чи використовую я кожен талант, довірений мені як його управителеві, у добре спрямованих зусиллях на порятунок тих, що гинуть? Чи я теплий і байдужий, частково злився зі злим світом, використовуючи засоби й здібності, які дав мені Бог, значною мірою для самозадоволення, дбаючи більше про власний спокій і комфорт, ніж про поступ його справи? Чи не зміцнюю я своєю поведінкою «переконання, що набирає сили у світі, ніби Адвентисти сьомого дня подають сурмі невиразний звук і йдуть шляхом людей світу цього»?

> “We hear the footsteps of an approaching God to punish the world for their iniquity. The end of time is close upon us. The world’s inhabitants are being bound in bundles to be burned. Shall you be bound up with the tares? Do you realize that every year thousands and thousands and ten times ten thousand souls are perishing, dying in their sins? The plagues and judgments of God are already doing their work, and souls are going to ruin because the light of truth has not been flashed upon their pathway.” General Conference Daily Bulletin, April 1, 1897.

> Ми чуємо кроки Бога, що наближається, аби покарати світ за його беззаконня. Кінець часу вже близько. Мешканців світу зв’язують у снопи, щоб спалити. Чи будете ви зв’язані разом із куколем? Чи усвідомлюєте ви, що щороку гинуть тисячі й тисячі, і десять разів по десять тисяч душ, помираючи у своїх гріхах? Кари та суди Божі вже звершують свою справу, і душі йдуть у погибель, бо світло істини не засяяло на їхній дорозі. Щоденний бюлетень Генеральної Конференції, 1 квітня 1897 р.

> With my soul have I desired thee in the night; yea, with my spirit within me will I seek thee early: for when thy judgments are in the earth, the inhabitants of the world will learn righteousness. Isaiah 26:9.

> Душею моєю я прагнув Тебе вночі; так, духом, що в мені, буду шукати Тебе зранку: бо коли Твої суди на землі, мешканці світу навчаться праведності. Ісая 26:9.

Back to Articles