Article

# The Book of Daniel - Number Sixty

Книга Даниїла - Номер шістдесят

Daniel’s Prayer and the Secret of the Eighth Kingdom: A Last Days Revelation

Молитва Даниїла і таємниця восьмого царства: одкровення останніх днів

Author

Jeff Pippenger

Published

January 24, 2024

Formats

PDF
Word

In chapters seventeen and eighteen of Revelation an angel brings the vision of the judgment of the papacy to John. In the breakdown of her ultimate judgment the kingdoms of Bible prophecy are represented.

У сімнадцятому й вісімнадцятому розділах Одкровення ангел приносить Іванові видіння суду над папством. У викладі її остаточного суду представлені царства біблійного пророцтва.

> And here is the mind which hath wisdom. The seven heads are seven mountains, on which the woman sitteth. And there are seven kings: five are fallen, and one is, and the other is not yet come; and when he cometh, he must continue a short space. And the beast that was, and is not, even he is the eighth, and is of the seven, and goeth into perdition. Revelation 17:9–11.

> Тут розум, що має мудрість. Сім голів — це сім гір, на яких сидить жінка. І є сім царів: п’ятеро впали, один є, а інший ще не прийшов; і коли прийде, має залишитися на короткий час. А звір, що був і якого немає, — сам він восьмий, він із семи, і йде на погибель. Об’явлення 17:9–11.

John had been spiritually conveyed to 1798, where he is instructed that the seven heads on the beast that carried the papal woman were seven kings. A king is a kingdom, and a kingdom is also a head in Bible prophecy. In 1798, five kingdoms had fallen and one was then ruling. A seventh kingdom was yet future, and it was represented by ten kings. Then John was informed that the eighth kingdom was the papal beast, that was of the seven. The papacy was the fifth kingdom, and it had received a deadly wound, so that when its deadly wound is healed, it then becomes the eighth head that is of the seven.

Івана духовно перенесли у 1798 рік, де йому було дано зрозуміти, що сім голів на звірі, який ніс на собі папську жінку, — це сім царів. Цар — це царство, а царство в біблійному пророцтві також є головою. У 1798 році п’ять царств упали, і одне тоді панувало. Сьоме царство було ще попереду, і його представляли десять царів. Потім Івану було повідомлено, що восьме царство — це папський звір, який є з семи. Папство було п’ятим царством і дістало смертельну рану, тож коли його смертельна рана зцілиться, воно стане восьмою головою з-поміж семи.

In Daniel two the first four kingdoms are Babylon, Medo-Persia, Greece and Rome. Those four literal kingdoms also represent four spiritual kingdoms, and together they identify the eight kings, or heads of Revelation seventeen, for Jesus always illustrates the end of a thing with the beginning of a thing. Daniel chapter two, is the first mention of the kingdoms of Bible prophecy, and Revelation seventeen is the last, so they must agree, for God never changes.

У другому розділі книги Даниїла першими чотирма царствами є Вавилон, Мідійсько-перське царство, Греція та Рим. Ці чотири буквальні царства також символізують чотири духовні царства і разом вказують на вісім царів, або голів, із сімнадцятого розділу Об’явлення, бо Ісус завжди показує кінець чогось через його початок. Другий розділ книги Даниїла — перша згадка про царства біблійного пророцтва, а сімнадцятий розділ Об’явлення — остання; тож вони мають узгоджуватися, бо Бог ніколи не змінюється.

The fifth kingdom that had fallen in 1798, was spiritual Babylon, the papacy. The sixth kingdom that was in power in 1798, was the two-horned kingdom that had been typified by the two-horned kingdom of the Medes and Persians. The seventh kingdom, which consists of ten kings, who in 1798 had not yet come, is the one-world government, that had been typified by Greece, the one-world government of Alexander the Great. The eighth head, who was of the seven was the fifth kingdom that had a deadly wound, yet lived again when the deadly wound was healed.

П’яте царство, що впало у 1798 році, було духовним Вавилоном, папством. Шосте царство, яке було при владі у 1798 році, було дворогим царством, прообразом якого слугувало двороге царство мідян і персів. Сьоме царство, що складається з десяти царів і яке у 1798 році ще не прийшло, — це єдиний світовий уряд, прообразом якого була Греція, єдиний світовий уряд Олександра Великого. Восьма голова, що була з числа семи, була п’ятим царством, яке мало смертельну рану, але знову ожило, коли смертельна рана була зцілена.

The judgment of the great whore occurs in the “hour” of the Sunday law crisis, that is a period of time beginning with the Sunday law in the United States and continuing through history until human probation closes. In that “hour,” which in Daniel is identified as “the days of these kings”, God will set up His kingdom. In that “hour” the latter rain is being poured out.

Суд над великою блудницею припадає на "годину" кризи недільного закону, тобто на період, що починається з недільного закону у Сполучених Штатах і триває впродовж історії аж до закриття часу випробування для людства. У тій "годині", яку книга Даниїла називає "днями тих царів", Бог поставить Своє Царство. У тій "годині" виливається пізній дощ.

> “The latter rain is coming on those that are pure—all then will receive it as formerly.

> Пізній дощ зійде на тих, хто чистий — тоді всі отримають його, як і раніше.

> “When the four angels let go, Christ will set up His kingdom. None receive the latter rain but those who are doing all they can.” Spalding and Magan, 3.

> "Коли чотири ангели відпустять, Христос встановить Своє царство. Ніхто не отримує пізнього дощу, крім тих, хто роблять усе, що можуть." Спалдінґ і Маґан, 3.

The outpouring of the latter rain is progressive, for it corresponds to the judgment, and judgment is progressive. The Millerites understood they were living at the feet of the image of Daniel chapter two. They believed that Rome was the final earthly kingdom, and they were right, but limited in their understanding.

Виливання пізнього дощу є поступовим, бо воно узгоджується із судом, а суд є поступовим. Міллеріти розуміли, що вони живуть на рівні ніг зображення з другого розділу книги Даниїла. Вони вірили, що Рим був останнім земним царством, і вони мали рацію, але їхнє розуміння було обмеженим.

The “days of these kings,” does occur in the history of the kingdom of Rome, but it is not the history of pagan or papal Rome, it is the history of modern Rome. The Millerites applied pagan and papal Rome as one kingdom, and in so doing they used a passage from the book of Ezekiel concerning the final king of Judah (Zedekiah), to uphold their understanding.

«Дні цих царів» справді мають місце в історії царства Риму, але це не історія язичницького чи папського Риму, а історія сучасного Риму. Міллеріти розглядали язичницький і папський Рим як одне царство і, роблячи це, використали уривок з книги Єзекіїля про останнього царя Юдеї (Седекію), щоб обґрунтувати своє розуміння.

> And thou, profane wicked prince of Israel, whose day is come, when iniquity shall have an end, Thus saith the Lord God; Remove the diadem, and take off the crown: this shall not be the same: exalt him that is low, and abase him that is high. I will overturn, overturn, overturn, it: and it shall be no more, until he come whose right it is; and I will give it him. Ezekiel 21:25–27.

> А ти, безбожний, нечестивий княже Ізраїля, настав твій день, коли беззаконню настане кінець, — так говорить Господь Бог: зніми діадему і зніми вінець; це не залишиться тим самим: піднеси смиренного, а високого принизь. Я переверну, переверну, переверну його; і його більше не буде, доки не прийде той, кому належить право; і я віддам його йому. Єзекіїля 21:25-27.

From Zedekiah there would be three kingdoms that would be “overturned,” that would lead to Christ, whose “right it is,” to rule. Babylon, Medo-Persia and Greece would all be overthrown until the kingdom of Rome, and during the history of that fourth kingdom, Christ would come and set up a kingdom. He did that very thing.

Починаючи від Седекії, мали бути три царства, які були б «повалені», і це привело б до Христа, Якому «належить це право» — правити. Вавилон, Мідійсько-перське царство та Греція — усі мали бути повалені аж до царства Риму, і під час існування того четвертого царства Христос мав прийти й заснувати царство. Він саме це й зробив.

> “Foremost among those who were rapidly leading the nation to ruin was Zedekiah their king. Forsaking utterly the counsels of the Lord as given through the prophets, forgetting the debt of gratitude he owed Nebuchadnezzar, violating his solemn oath of allegiance taken in the name of the Lord God of Israel, Judah’s king rebelled against the prophets, against his benefactor, and against his God. In the vanity of his own wisdom he turned for help to the ancient enemy of Israel’s prosperity, “sending his ambassadors into Egypt, that they might give him horses and much people.’

> Передусім серед тих, хто стрімко вів народ до руїни, був їхній цар Сидкія. Цілковито відкинувши поради Господа, дані через пророків, забувши борг вдячності, який він був винен Навуходоносорові, порушивши свою урочисту присягу вірності, складену ім’ям Господа Бога Ізраїля, цар Юди повстав проти пророків, проти свого благодійника і проти свого Бога. У марноті власної мудрості він звернувся по допомогу до давнього ворога добробуту Ізраїля, "посилаючи своїх послів до Єгипту, щоб надали йому коней і багато людей."

> “‘Shall he prosper?’ the Lord inquired concerning the one who had thus basely betrayed every sacred trust; ‘shall he escape that doeth such things? or shall he break the covenant, and be delivered? As I live, saith the Lord God, surely in the place where the king dwelleth that made him king, whose oath he despised, and whose covenant he brake, even with him in the midst of Babylon he shall die. Neither shall Pharaoh with his mighty army and great company make for him in the war: … seeing he despised the oath by breaking the covenant, when, lo, he had given his hand, and hath done all these things, he shall not escape.’ Ezekiel 17:15–18.

> «Чи матиме він успіх?» — запитав Господь щодо того, хто так підло зрадив кожне священне доручення; «чи втече той, хто чинить такі речі? чи порушить він завіт — і буде визволений? Як живу Я, — говорить Господь Бог, — воістину, у місці, де мешкає цар, який зробив його царем, чию присягу він зневажив і чий завіт він порушив, — там, разом із ним, посеред Вавилона, він помре. І не допоможе йому у війні фараон ні своєю могутньою армією, ні великим військом: ... бо він зневажив присягу, порушивши завіт, хоч і подав руку, і вчинив усе це, — не втече». Єзекіїль 17:15–18.

> “To the ‘profane wicked prince’ had come the day of final reckoning. ‘Remove the diadem,’ the Lord decreed, ‘and take off the crown.’ Not until Christ Himself should set up His kingdom was Judah again to be permitted to have a king. ‘I will overturn, overturn, overturn, it,’ was the divine edict concerning the throne of the house of David; ‘and it shall be no more, until He come whose right it is; and I will give it Him.’ Ezekiel 21:25–27.” Prophets and Kings, 450, 451.

> «Для „безбожного, нечестивого князя” настав день остаточної розплати. „Зніміть діадему, — постановив Господь, — і зніміть вінець”. Юді знову буде дозволено мати царя лише тоді, коли Сам Христос утвердить Своє царство. „Я повергну, повергну, повергну його”, — таким був Божий указ щодо престолу дому Давидового; „і його вже не буде, аж поки прийде Той, Кому він належить; і Я дам Йому його”. Єзекіїля 21:25–27». Пророки і царі, 450, 451.

Miller was correct, but his understanding was limited, for the kingdom Christ set up when he walked among men, was not the final earthly kingdom. There was yet to be four kings after the kingdom of pagan Rome. Yet Christ did establish the kingdom of “grace” at the cross, but that kingdom was not set up in the days of the ten kings of Revelation seventeen, nor was it set up during the time of the latter rain. The kingdom which Christ establishes in the last days, is his kingdom of “glory.” Sister White speaks directly of both of these kingdoms.

Міллер мав рацію, але його розуміння було обмеженим, бо царство, яке Христос установив, коли ходив серед людей, не було остаточним земним царством. Після царства язичницького Риму ще мало бути чотири царі. Проте Христос справді заснував царство «благодаті» на хресті, але те царство не було встановлене в дні десяти царів із сімнадцятого розділу Об’явлення і не було встановлене під час «пізнього дощу». Царство, яке Христос встановить в останні дні, — це Його царство «слави». Сестра Вайт безпосередньо говорить про обидва ці царства.

The Millerites understood that Christ established a kingdom during the history of the fourth kingdom, and they were correct, but limited in their understanding. In the history of the fourth kingdom, Christ set up the kingdom of “grace,” and in the history of the eighth kingdom, He set up His kingdom of “glory.” In the history when He set up the kingdom of “grace,” the Holy Spirit was poured out at Pentecost. Pentecost typifies the outpouring of the latter rain, in the history where He sets up his kingdom of “glory.”

Міллерити розуміли, що Христос встановив царство в історії четвертого царства, і вони мали рацію, але їхнє розуміння було обмеженим. В історії четвертого царства Христос встановив царство «благодаті», а в історії восьмого царства Він встановив Своє царство «слави». В історії, коли Він встановив царство «благодаті», Святий Дух був вилитий у день П’ятидесятниці. П’ятидесятниця є прообразом виливання пізнього дощу, в історії, коли Він встановлює Своє царство «слави».

The message of Pentecost was the message of Christ’s literal resurrection. The message of the latter rain, at least partially, is the message of the symbolic resurrection represented by the prophetic riddle that the eighth being of the seven, which is fulfilled in the beast, and also the two horns of the earth beast. The fourth and the eighth kingdoms are where Christ establishes His kingdom.

Послання П’ятдесятниці було посланням про буквальне воскресіння Христа. Послання пізнього дощу, принаймні частково, є посланням про символічне воскресіння, представлене пророчою загадкою про те, що восьмий походить із семи, яка знаходить своє виконання у звірі, а також двома рогами звіра із землі. Саме в четвертому та восьмому царствах Христос встановлює Своє Царство.

> “The announcement which had been made by the disciples in the name of the Lord was in every particular correct, and the events to which it pointed were even then taking place. ‘The time is fulfilled, the kingdom of God is at hand,’ had been their message. At the expiration of ‘the time’—the sixty-nine weeks of Daniel 9, which were to extend to the Messiah, ‘the Anointed One’—Christ had received the anointing of the Spirit after His baptism by John in Jordan. And the ‘kingdom of God’ which they had declared to be at hand was established by the death of Christ. This kingdom was not, as they had been taught to believe, an earthly empire. Nor was it that future, immortal kingdom which shall be set up when ‘the kingdom and dominion, and the greatness of the kingdom under the whole heaven, shall be given to the people of the saints of the Most High;’ that everlasting kingdom, in which ‘all dominions shall serve and obey Him.’ Daniel 7:27. As used in the Bible, the expression ‘kingdom of God’ is employed to designate both the kingdom of grace and the kingdom of glory. The kingdom of grace is brought to view by Paul in the Epistle to the Hebrews. After pointing to Christ, the compassionate intercessor who is ‘touched with the feeling of our infirmities,’ the apostle says: ‘Let us therefore come boldly unto the throne of grace, that we may obtain mercy, and find grace.’ Hebrews 4:15, 16. The throne of grace represents the kingdom of grace; for the existence of a throne implies the existence of a kingdom. In many of His parables Christ uses the expression ‘the kingdom of heaven’ to designate the work of divine grace upon the hearts of men.

> Звістка, яку учні проголосили в ім’я Господа, була в кожній подробиці правильною, і події, на які вона вказувала, уже тоді відбувалися. “Час сповнився, наблизилося Царство Боже”, — такою була їхня звістка. По закінченні “часу” — шістдесяти дев’яти тижнів Даниїла 9, які мали простягнутися до Месії, “Помазаника”, — Христос отримав помазання Духом після Свого хрещення Іваном у Йордані. А “Царство Боже”, про близькість якого вони звіщали, було утверджене смертю Христа. Це Царство було не, як їх навчали вважати, земною імперією. Воно не було й тим майбутнім, безсмертним Царством, яке буде встановлене, коли “царство і влада, і велич царства під усім небом будуть дані народові святих Всевишнього”; тим вічним Царством, у якому “всі панування служитимуть і коритимуться Йому”. Даниїла 7:27. У Біблії вислів “Царство Боже” вживається для позначення як царства благодаті, так і царства слави. Про царство благодаті говорить Павло в Посланні до Євреїв. Вказавши на Христа, співчутливого Ходатая, який “співчуває нашим немочам”, апостол каже: “Отже, приступаймо з відвагою до престолу благодаті, щоб одержати милість і знайти благодать”. Євреїв 4:15, 16. Престол благодаті представляє царство благодаті; адже існування престолу передбачає існування царства. У багатьох Своїх притчах Христос уживає вислів “Царство Небесне”, щоб позначити дію Божої благодаті в серцях людей.

> “So the throne of glory represents the kingdom of glory; and this kingdom is referred to in the Saviour’s words: ‘When the Son of man shall come in His glory, and all the holy angels with Him, then shall He sit upon the throne of His glory: and before Him shall be gathered all nations.’ Matthew 25:31, 32. This kingdom is yet future. It is not to be set up until the second advent of Christ.

> Отже, престол слави символізує царство слави; і про це царство сказано в словах Спасителя: «Коли прийде Син Людський у Своїй славі, і всі святі ангели з Ним, тоді сяде на престолі Своєї слави; і перед Ним зберуться всі народи». Матвія 25:31, 32. Це царство ще в майбутньому. Воно не буде утверджене до другого пришестя Христа.

> “The kingdom of grace was instituted immediately after the fall of man, when a plan was devised for the redemption of the guilty race. It then existed in the purpose and by the promise of God; and through faith, men could become its subjects. Yet it was not actually established until the death of Christ. Even after entering upon His earthly mission, the Saviour, wearied with the stubbornness and ingratitude of men, might have drawn back from the sacrifice of Calvary. In Gethsemane the cup of woe trembled in His hand. He might even then have wiped the blood-sweat from His brow and have left the guilty race to perish in their iniquity. Had He done this, there could have been no redemption for fallen men. But when the Saviour yielded up His life, and with His expiring breath cried out, ‘It is finished,’ then the fulfillment of the plan of redemption was assured. The promise of salvation made to the sinful pair in Eden was ratified. The kingdom of grace, which had before existed by the promise of God, was then established.

> Царство благодаті було започатковане відразу після гріхопадіння людини, коли було задумано план викуплення винного людського роду. Воно тоді існувало в Божому намірі й за Його обітницею; і через віру люди могли ставати його підданими. Проте фактично воно не було встановлене до смерті Христа. Навіть розпочавши Свою земну місію, Спаситель, змучений упертістю й невдячністю людей, міг відступити від жертви Голгофи. У Гефсиманії чаша скорботи тремтіла в Його руці. Він міг і тоді витерти кривавий піт зі Свого чола і залишити винне людство загинути у своїй беззаконності. Якби Він так учинив, для падших людей не було б викуплення. Але коли Спаситель віддав Своє життя й останнім подихом вигукнув: «Звершилось», тоді здійснення плану викуплення було стверджене. Обітниця спасіння, дана грішній парі в Едемі, була затверджена. Тоді було встановлено царство благодаті, яке раніше існувало лише за Божою обітницею.

> “Thus the death of Christ—the very event which the disciples had looked upon as the final destruction of their hope—was that which made it forever sure. While it had brought them a cruel disappointment, it was the climax of proof that their belief had been correct. The event that had filled them with mourning and despair was that which opened the door of hope to every child of Adam, and in which centered the future life and eternal happiness of all God’s faithful ones in all the ages.

> Отож смерть Христа — та сама подія, яку учні вважали остаточним крахом своєї надії, — виявилася тією, що назавжди утвердила її. Хоч вона й принесла їм жорстоке розчарування, вона стала вінцем доказів того, що їхня віра була істинною. Подія, яка сповнила їх жалобою й розпачем, стала тією, що відчинила двері надії для кожної дитини Адама і в якій зосереджувалося майбутнє життя та вічне блаженство всіх Божих вірних у всі віки.

> “Purposes of infinite mercy were reaching their fulfillment, even through the disappointment of the disciples. While their hearts had been won by the divine grace and power of His teaching, who ‘spake as never man spake,’ yet intermingled with the pure gold of their love for Jesus, was the base alloy of worldly pride and selfish ambitions. Even in the Passover chamber, at that solemn hour when their Master was already entering the shadow of Gethsemane, there was ‘a strife among them, which of them should be accounted the greatest.’ Luke 22:24. Their vision was filled with the throne, the crown, and the glory, while just before them lay the shame and agony of the garden, the judgment hall, the cross of Calvary. It was their pride of heart, their thirst for worldly glory, that had led them to cling so tenaciously to the false teaching of their time, and to pass unheeded the Saviour’s words showing the true nature of His kingdom, and pointing forward to His agony and death. And these errors resulted in the trial—sharp but needful—which was permitted for their correction. Though the disciples had mistaken the meaning of their message, and had failed to realize their expectations, yet they had preached the warning given them of God, and the Lord would reward their faith and honor their obedience. To them was to be entrusted the work of heralding to all nations the glorious gospel of their risen Lord. It was to prepare them for this work that the experience which seemed to them so bitter had been permitted.” The Great Controversy, 347, 348.

> Задуми безмежної милості наближалися до свого здійснення, навіть через розчарування учнів. Хоч їхні серця були завойовані божественною благодаттю та силою Його вчення, Того, хто «говорив, як ніколи не говорила людина», однак до щирого золота їхньої любові до Ісуса домішувався низькопробний сплав мирської гордості та егоїстичних амбіцій. Навіть у пасхальній світлиці, у ту урочисту годину, коли їхній Учитель уже входив у тінь Гетсиманії, між ними була «суперечка, хто з них мав би вважатися найбільшим». Лука 22:24. Їхню уяву заповнювали престол, вінець і слава, тоді як просто перед ними лежали ганьба й муки саду, судової зали, хрест Голгофи. Саме гордість їхнього серця, їхня жага мирської слави змусила їх так уперто триматися фальшивого вчення свого часу і залишити без уваги слова Спасителя, які показували істинну природу Його Царства й указували наперед на Його муки та смерть. І ці помилки спричинили випробування — болісне, але необхідне, — яке було допущене для їхнього виправлення. Хоч учні хибно зрозуміли зміст своєї звістки і не побачили здійснення своїх очікувань, усе ж вони проповідували застереження, дане їм Богом, і Господь мав винагородити їхню віру та вшанувати їхній послух. Їм мала бути доручена праця звіщання всім народам славної Євангелії їхнього воскреслого Господа. Саме для того, щоб приготувати їх до цієї праці, було допущено досвід, який здавався їм таким гірким. Велика боротьба, 347, 348.

In the book of Revelation, the “mind that has wisdom” counts “the number of a man”, and recognizes that “the man” is also the eighth kingdom, that is of the seven. The “man of sin” is the head of the eighth kingdom that rules over the kings and merchants of the earth, who the seven churches join with to avoid the reproach of persecution, and who is seated upon many waters.

У книзі Одкровення "розум, що має мудрість" обчислює "число людини" та розпізнає, що "ця людина" також є восьмим царством, яке походить від семи. "Людина гріха" є головою восьмого царства, яке панує над царями та купцями землі, до якого сім церков приєднуються, щоб уникнути ганьби переслідування, і яке сидить на багатьох водах.

> And he saith unto me, The waters which thou sawest, where the whore sitteth, are peoples, and multitudes, and nations, and tongues. Revelation 17:15.

> І каже мені: Води, які ти бачив, де сидить блудниця, це народи, і натовпи, і племена, і язики. Об'явлення 17:15.

The “man of sin” rules over the political, monetary, religious, and civil world, and all men, except those who have obtained the victory over the beast, and his image, his mark and the number of his name.

«Людина гріха» править політичним, фінансовим, релігійним і цивільним світом та всіма людьми, за винятком тих, які здобули перемогу над звіром, його образом, його знаком і числом його імені.

> And I saw as it were a sea of glass mingled with fire: and them that had gotten the victory over the beast, and over his image, and over his mark, and over the number of his name, stand on the sea of glass, having the harps of God. And they sing the song of Moses the servant of God, and the song of the Lamb, saying, Great and marvellous are thy works, Lord God Almighty; just and true are thy ways, thou King of saints. Revelation 15:2, 3.

> І я побачив ніби скляне море, змішане з вогнем, і тих, що здобули перемогу над звіром, над його образом, над його знаком і над числом імені його. Вони стояли на скляному морі, маючи Божі арфи. І співали пісню Мойсея, слуги Божого, і пісню Агнця, кажучи: Великі й чудні діла Твої, Господи Боже Всемогутній; праведні й істинні шляхи Твої, Царю святих. Об’явлення 15:2, 3.

The “wise” who understand the “increase of knowledge,” when the Revelation of Jesus Christ is unsealed, are those who have “understanding” and “count the number of the beast: for it is the number of a man; and his number is Six hundred threescore and six.” That “understanding” represents part of the three-step testing process that always occurs when Jesus unseals a prophecy. This is why it is noted that they have “gotten the victory over” “the number of his name.”

"Мудрі", які розуміють "примноження знання", коли з Одкровення Ісуса Христа знято печать, — це ті, хто має "розуміння" і "обчислює число звіра: бо це число людське; а число його — шістсот шістдесят шість". Це "розуміння" становить частину трьохетапного випробувального процесу, який завжди відбувається, коли Ісус знімає печать із пророцтва. Ось чому зазначено, що вони "здобули перемогу над" "числом його імені".

To obtain victory is to pass a test, and those who are “wise” and “understand” get the victory associated with the number 666, and the verse also identifies that there are eight kingdoms, and that the eighth is of the seven. That “secret” is represented in Daniel chapter two, for Daniel’s prayer was to understand “the secret.” The revelation that there are eight kingdoms, and the eighth kingdom is of the seven, and the number of that kingdom is 666, is the secret Daniel is represented as obtaining by his prayer, and Daniel represents the “wise” of God’s last days.

Здобути перемогу — це пройти випробування, і ті, хто є «мудрими» та «розуміючими», здобувають перемогу, пов’язану з числом 666; у вірші також зазначено, що існує вісім царств, і що восьме є з семи. Ця «таємниця» відображена в другому розділі книги Даниїла, адже Даниїл молився, щоб зрозуміти «таємницю». Одкровення про те, що існує вісім царств, і що восьме царство є з семи, а число цього царства — 666, є тією таємницею, яку, як показано, Даниїл отримує у відповідь на свою молитву, а Даниїл уособлює «мудрих» в останні Божі дні.

Daniel represents the “wise” of the last days who have the secret of Daniel two unsealed unto them, and that secret is the revelation that the last and first reference to the kingdoms of Bible prophecy is that there are eight kingdoms in the image. That revelation upholds the Millerite understanding of Daniel chapter two, but shines ten times brighter, once it is recognized. Its brilliance, being ten times brighter, represents a test which the “wise” get victory over, for the eighth kingdom that is of the seven, is also the sixth kingdom which is a threefold union of the dragon, the beast and false prophet. As such, the dragon, the beast and the false prophet are all the sixth kingdom, and together represent 666.

Даниїл представляє "мудрих" останніх днів, яким відкрито таємницю другого розділу Даниїла, і ця таємниця — це відкриття, що перша й остання згадка про царства у біблійному пророцтві полягають у тому, що в образі є вісім царств. Це відкриття підтверджує міллеритське розуміння другого розділу Даниїла, але, щойно його розпізнають, воно сяє вдесятеро яскравіше. Його сяйво, будучи вдесятеро яскравішим, є випробуванням, у якому "мудрі" здобувають перемогу, бо восьме царство, яке є з семи, є також шостим царством — потрійним союзом дракона, звіра та лжепророка. Відтак дракон, звір і лжепророк — це все шосте царство, і разом вони представляють 666.

Nebuchadnezzar was tested by the revelation of Daniel chapter two, and he failed the test. In Daniel two, Daniel represents the “wise” who pass the test of the secret of the image. Nebuchadnezzar in chapter three represents the wicked that fail the very same test. Nebuchadnezzar, as the first king of the first kingdom, represents the last king of the last kingdom. He therefore represents the “man of sin,” the man of prophecy that the seven churches take hold of. Man was created on the sixth day, and the number six is therefore the number of mankind. The number of Nebuchadnezzar is six. Nebuchadnezzar failed the test of the number 666, and represented the wicked of the last days. As a symbol of the man of sin, his number is six.

Навуходоносор був випробуваний одкровенням другого розділу книги Даниїла, і він провалив це випробування. У другому розділі книги Даниїла Даниїл представляє «мудрих», які витримують випробування таємниці образу. Навуходоносор у третьому розділі представляє нечестивих, які провалюють те саме випробування. Навуходоносор, як перший цар першого царства, представляє останнього царя останнього царства. Тому він представляє «людину гріха», людину пророцтва, яку приймають сім церков. Людину було створено в шостий день, і тому число шість є числом людства. Число Навуходоносора — шість. Навуходоносор провалив випробування числа 666 і представляв нечестивих останніх днів. Як символ людини гріха, його число — шість.

> Nebuchadnezzar the king made an image of gold, whose height was threescore cubits, and the breadth thereof six cubits: he set it up in the plain of Dura, in the province of Babylon. Daniel 3:1.

> Цар Навуходоносор зробив золоту статую, висота якої була шістдесят ліктів, а ширина її — шість ліктів: і він поставив її на рівнині Дури, у Вавилонській провінції. Даниїл 3:1.

The golden image was sixty cubits, by six cubits and it was made by Nebuchadnezzar, whose number is six. The image was erected in rebellion to the light of the image of chapter two, and the threefold description of the image, when you understand the number of Nebuchadnezzar is six, equates to six, six, six.

Золотий образ був заввишки шістдесят ліктів і завширшки шість ліктів, і його спорудив Навуходоносор, число якого — шість. Образ було встановлено наперекір світлу образу другого розділу, а потрійний опис цього образу, коли розумієш, що число Навуходоносора — шість, дорівнює шість, шість, шість.

We will continue this study in the next article.

Ми продовжимо це дослідження у наступній статті.

> “The thought of establishing the empire and a dynasty that should endure forever, appealed very strongly to the mighty ruler before whose arms the nations of earth had been unable to stand. With an enthusiasm born of boundless ambition and selfish pride, he entered into counsel with his wise men as to how to bring this about. Forgetting the remarkable providences connected with the dream of the great image; forgetting also that the God of Israel through His servant Daniel had made plain the significance of the image, and that in connection with this interpretation the great men of the realm had been saved an ignominious death; forgetting all except their desire to establish their own power and supremacy, the king and his counselors of state determined that by every means possible they would endeavor to exalt Babylon as supreme, and worthy of universal allegiance.

> Думка про утвердження імперії й династії, що мала б тривати вічно, дуже імпонувала могутньому володареві, перед зброєю якого народи землі не могли встояти. З ентузіазмом, породженим безмежними амбіціями та егоїстичною гординею, він почав радитися зі своїми мудрецями, як цього досягти. Забувши про дивовижні прояви провидіння, пов’язані з сном про великий образ; забувши також, що Бог Ізраїля через Свого слугу Даниїла роз’яснив значення образу, і що у зв’язку з цим тлумаченням вельможі царства були врятовані від ганебної смерті; забувши все, окрім бажання утвердити власну владу і верховенство, цар і його державні радники постановили, що усіма можливими засобами прагнутимуть звеличити Вавилон як верховний і гідний всезагальної вірності.

> “The symbolic representation by which God had revealed to king and people His purpose for the nations of earth, was now to be made to serve for the glorification of human power. Daniel’s interpretation was to be rejected and forgotten; truth was to be misinterpreted and misapplied. The symbol designed of Heaven to unfold to the minds of men important events of the future, was to be used to hinder the spread of the knowledge that God desired the world to receive. Thus through the devisings of ambitious men, Satan was seeking to thwart the divine purpose for the human race. The enemy of mankind knew that truth unmixed with error is a power mighty to save; but that when used to exalt self and to further the projects of men, it becomes a power for evil.

> Символічне зображення, через яке Бог відкрив цареві й народові Свою мету щодо народів землі, тепер мали обернути на служіння прославленню людської могутності. Тлумачення Даниїла мали відкинути й забути; істину мали перекрутити й неправильно застосувати. Символ, призначений Небом, щоб розкрити людським умам важливі події майбутнього, мали використати, щоб перешкодити поширенню знання, яке Бог бажав, щоб світ отримав. Так, через задуми амбітних людей, Сатана намагався зірвати божественний задум для людського роду. Ворог людства знав, що істина, не змішана з помилкою, є силою, могутньою спасати; але коли її використовують для самозвеличення і просування людських задумів, вона стає силою на зло.

> “From his rich store of treasure, Nebuchadnezzar caused to be made a great golden image, similar in its general features to that which had been seen in vision, save in the one particular of the material of which it was composed. Accustomed as they were to magnificent representations of their heathen deities, the Chaldeans had never before produced anything so imposing and majestic as this resplendent statue, threescore cubits in height and six cubits in breadth. And it is not surprising that in a land where idol worship was of universal prevalence, the beautiful and priceless image in the plain of Dura, representing the glory of Babylon and its magnificence and power, should be consecrated as an object of worship. This was accordingly provided for, and a decree went forth that on the day of the dedication all should show their supreme loyalty to the Babylonian power by bowing before the image.” Prophets and Kings, 504, 505.

> "Із своєї багатої скарбниці Навуходоносор звелів виготовити великий золотий образ, подібний у загальних рисах до того, що було побачено у видінні, за винятком одного — матеріалу, з якого він був зроблений. Звиклі до величних зображень своїх язичницьких божеств, халдеї ніколи раніше не створювали нічого такого вражаючого й величного, як ця сяюча статуя — шістдесят ліктів заввишки й шість ліктів завширшки. І не дивно, що в краї, де ідолопоклонство мало загальне поширення, прекрасний і безцінний образ на рівнині Дура, що уособлював славу Вавилона, його велич і могутність, мав бути освячений як об’єкт поклоніння. Про це відповідним чином подбали, і вийшов указ, щоб у день посвячення всі виявили свою найвищу відданість вавилонській владі, уклонившись перед образом." Пророки і царі, 504, 505.

Back to Articles