Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Sixty-One

Книга Даниїла - номер сто шістдесят один

Rome’s Role in Establishing the Vision of Bible Prophecy: A Detailed Examination of Daniel Chapter Eleven

Роль Риму в утвердженні видіння біблійного пророцтва: детальний розгляд одинадцятого розділу книги Даниїла

Author

Jeff Pippenger

Published

March 27, 2024

Formats

PDF
Word

The vision of Daniel chapter eleven, is the main point of reference for all the visions of Bible prophecy, and the vision of chapter eleven is established by the symbol of Rome.

Видіння одинадцятого розділу книги Даниїла є головним орієнтиром для всіх видінь біблійного пророцтва, а видіння одинадцятого розділу визначається символом Риму.

> And in those times there shall many stand up against the king of the south: also the robbers of thy people shall exalt themselves to establish the vision; but they shall fall. Daniel 11:14.

> І в ті часи постане багато хто проти царя півдня; також грабіжники з твого народу піднесуться, щоб утвердити видіння; але вони впадуть. Даниїла 11:14.

Jones addresses the previous verse as follows:

Джонс розглядає попередній вірш наступним чином:

> “When the Amorites had filled up the measure of their iniquity, their place was given to Israel, the people of God. When Israel, following the way of the heathen, filled also the cup of iniquity, God brought up the kingdom of Babylon, and took all away. When Babylon had filled up the cup of its iniquity, the power was transferred to Persia. And when the angel was turned away by the wickedness of the Persians, then the prince of Grecia comes in and sweeps it away.”

> Коли амореї довершили міру свого беззаконня, їхнє місце було віддане Ізраїлеві, народові Божому. Коли ж Ізраїль, йдучи шляхом поган, також наповнив чашу беззаконня, Бог збудив Вавилонське царство і все відняв. Коли ж Вавилон наповнив чашу свого беззаконня, влада була передана Персії. А коли ангел відвернувся через нечестя персів, тоді приходить князь Греції й змітає її.

> “And how long was the power of Grecia to continue? When was it to be broken? ‘When the transgressors were come to the full.’ That nation stands until it has filled up the measure of its iniquity, and then the power is transferred to another kingdom. That power to which it was transferred was the Roman, as we learn from Daniel 11:14. ‘And in those times there shall many stand up against the king of the south; also the robbers of thy people shall exalt themselves to establish the vision; but they shall fall.’ This nation is pointed out as a nation of robbers—the children of robbers, as says the margin of the text.

> І як довго мала тривати влада Греції? Коли її мали зламати? «Коли беззаконники дійдуть до повноти». Той народ стоїть, доки не наповнить міру своєї беззаконності, а тоді влада передається іншому царству. Тією владою, до якої її було передано, була римська, як ми дізнаємося з Даниїла 11:14. «І в ті часи багато хто повстане проти царя півдня; також розбійники твого народу звеличаться, щоб утвердити видіння; але вони впадуть». Цей народ позначений як народ розбійників — діти розбійників, як сказано на полях тексту.

> “These are the ones to whom the kingdom is now given, and what for?—‘The children of robbers shall exalt themselves to establish the vision.’ When this nation comes upon the scene, then there enters that which establishes the vision, that which is one great object of the vision, the one chief landmark in the line of vision which God has given through the prophets for all time.” A. T. Jones, The Columbian Year and the Meaning of the Four Centuries, 6.

> Це ті, кому тепер віддано царство, — і для чого? — «Діти розбійників піднесуться, щоб утвердити видіння». Коли ця нація з’являється на історичній арені, тоді з’являється те, що утверджує видіння, те, що є однією великою метою видіння, тим єдиним головним орієнтиром у лінії видіння, яку Бог дав через пророків на всі часи. А. Т. Джонс, «Колумбів рік і значення чотирьох століть», 6.

Jones says when the Roman power “comes upon the scene, then there enters that which establishes the” … “line of vision which God has given through the prophets for all time.” In Miller’s history the Protestants taught, as Laodicea Adventism now does, that the robbers of thy people represent Antiochus Epiphanes, a Seleucid king who ruled from 175 to 164 BC. He was a member of the Seleucid dynasty, which was one of the Greek successor states which came out of the breakup of Alexander the Great’s empire. The disagreement over this issue was so specific in Millerite history, that the identification of Antiochus Epiphanes is represented upon the 1843 pioneer chart.

Джонс каже, що коли римська влада "виходить на сцену, тоді входить те, що встановлює" ... "лінію видіння, яку Бог дав через пророків на всі часи." В історії Міллера протестанти вчили, як і нині робить лаодикійський адвентизм, що грабіжники твого народу означають Антіоха Епіфана, селевкідського царя, який правив з 175 по 164 р. до н. е. Він був представником династії Селевкідів, яка була однією з грецьких держав-наступниць, що постали внаслідок розпаду імперії Олександра Великого. Незгода щодо цього питання була настільки конкретною в міллеритській історії, що ототожнення Антіоха Епіфана відображено на піонерській карті 1843 року.

The reference to Antiochus on the chart represents the only reference to something that is not found in God’s prophetic Word. It is there to refute the false teachings of the Protestants of that period, which is now the false teaching of Laodicean Adventism. Whether William Miller understood the depth of importance in understanding that Rome is the earthly power that establishes the “line of vision which God has given through the prophets for all time,” is doubtful, but it was clear enough to soundly defend the fact that Rome establishes the vision.

Посилання на Антіоха на схемі є єдиним посиланням на те, чого немає в Божому пророчому Слові. Воно вміщене там, щоб спростувати фальшиві вчення протестантів того періоду, які нині є фальшивим ученням лаодикійського адвентизму. Чи розумів Вільям Міллер усю глибину важливості усвідомлення того, що Рим є земною владою, яка встановлює «лінію видіння, яку Бог дав через пророків на всі часи», — сумнівно; однак він розумів це достатньо ясно, щоб переконливо захистити факт, що саме Рим установлює це видіння.

> Where there is no vision, the people perish: but he that keepeth the law, happy is he. Proverbs 28:14.

> Де немає видіння, народ гине; а хто дотримується закону, той щасливий. Приповісті 28:14.

Solomon recorded that where there is no vision, the people perish, and the Hebrew word “vision,” in verse fourteen is the same as in Solomon’s proverb. The vision is a life-or-death proposition, and the “vision” is established by the symbol of Rome. The word “vision” in verse fourteen, is the same word for vision in Habakkuk, chapter two.

Соломон записав, що де немає видіння, народ гине, і єврейське слово «видіння» у чотирнадцятому вірші таке саме, як у приповісті Соломона. Видіння — це питання життя або смерті, і це «видіння» утверджується символом Риму. Слово «видіння» у чотирнадцятому вірші — те саме слово, що й «видіння» в книзі Авакума, у другому розділі.

> I will stand upon my watch, and set me upon the tower, and will watch to see what he will say unto me, and what I shall answer when I am reproved. And the Lord answered me, and said, Write the vision, and make it plain upon tables, that he may run that readeth it. For the vision is yet for an appointed time, but at the end it shall speak, and not lie: though it tarry, wait for it; because it will surely come, it will not tarry. Habakkuk 2:1–3.

> Я стану на свою варту й поставлюся на вежі, і пильнуватиму, щоб побачити, що Він скаже мені, і що я відповім, коли мене докорять. І відповів мені Господь і сказав: Напиши видіння і виразно напиши його на таблицях, щоб біг той, хто читає його. Бо видіння ще на призначений час, але наприкінці воно промовить і не збреше; хоч би й забарилося, чекай його, бо неодмінно прийде, не забариться. Авакум 2:1-3.

The word “reproved” in verse one, means “argued with”. William Miller was the watchman that was set upon the tower in the history of the movement of the first and second angels, and when in prophetic symbolism he asked what he should answer in the debate of his history, he was told to write the vision, which is established by the symbol of Rome. In agreement with this fact, when the Millerites produced the 1843 pioneer chart in fulfillment of these three verses of Habakkuk, they gave reference to the very heart of the debate they engaged in. They no doubt, did not understand that their referencing to the foolish argument that Antiochus Epiphanes was the power who established the vision represents the debate of Habakkuk chapter two, but Sister White said that chart was “directed by the hand of the Lord, and should not be altered,” so the reference to the debate on the chart was from God’s hand.

Слово «reproved» у першому вірші означає «сперечатися з». Вільям Міллер був сторожем, поставленим на вежу, в історії руху першого і другого ангелів, і коли в пророчій символіці він запитав, що йому слід відповісти в суперечці щодо своєї історії, йому було сказано записати видіння, яке утверджене символом Риму. Відповідно до цього факту, коли міллеріти створили піонерську схему 1843 року на виконання цих трьох віршів Авакума, вони зробили посилання на саму суть суперечки, у якій брали участь. Вони, без сумніву, не розуміли, що їхнє посилання на безглузду тезу про те, нібито Антіох Епіфан був силою, яка утвердила видіння, представляє суперечку другого розділу Авакума, але сестра Вайт сказала, що та схема «скеровувалася рукою Господа і не повинна бути змінена», тож посилання на суперечку на схемі було від Божої руки.

The Millerites came to correctly understand that the first disappointment on April 19, 1844 initiated the tarrying time, referenced by Habakkuk and also Matthew’s parable of the ten virgins. They also came to understand that those two prophecies were directly connected with Ezekiel chapter twelve, where Ezekiel identifies a period of time where the effect of every vision will occur. That word “vision”, is the same Hebrew word we are now considering. This is why Jones is correct when he states, “When” Rome “comes upon the scene, then there enters that which establishes the vision, that which is one great object of the vision, the one chief landmark in the line of vision which God has given through the prophets for all time.” Rome establishes the entire vision of God’s prophetic Word, and more specifically it is Rome that the entire structure of chapter eleven is built upon.

Міллерити дійшли правильного розуміння того, що перше розчарування 19 квітня 1844 року започаткувало час зволікання, про який ідеться в Авакума, а також у притчі Матвія про десятьох дів. Вони також зрозуміли, що ці два пророцтва безпосередньо пов’язані з дванадцятим розділом книги Єзекіїля, де Єзекіїль окреслює період часу, коли справдиться дія кожного видіння. Це слово «видіння» є тим самим єврейським словом, яке ми тепер розглядаємо. Ось чому Джонс має рацію, коли стверджує: «Коли» Рим «з’являється на сцені, тоді входить те, що утверджує видіння, те, що є одним великим предметом видіння, однією головною віхою в лінії видіння, яку Бог дав через пророків на всі часи». Рим утверджує все видіння Божого пророчого Слова, і, точніше кажучи, саме на Римі побудована вся структура одинадцятого розділу.

When Sister White refers to the final fulfillment of chapter eleven of Daniel and states that “much of the history that has taken place in fulfillment of this prophecy will be repeated,” she is identifying that the histories of chapter eleven that had already been fulfilled typified the final verses of Daniel chapter eleven. The subject of the final verses of chapter eleven is the king of the north, who there represents modern Rome. Therefore, the histories of Daniel chapter eleven, that are repeated, are histories that represent Rome.

Коли сестра Вайт звертається до остаточного сповнення одинадцятого розділу книги Даниїла і стверджує, що «значна частина історії, яка відбулася на сповнення цього пророцтва, повториться», вона тим самим указує, що історії одинадцятого розділу, які вже були сповнені, були прообразом останніх віршів одинадцятого розділу книги Даниїла. Предметом останніх віршів одинадцятого розділу є цар півночі, який там представляє сучасний Рим. Отже, історії одинадцятого розділу книги Даниїла, що повторюються, є історіями, які представляють Рим.

In the last six verses of chapter eleven modern Rome (the king of the north), conquers three geographical powers. In verse forty he conquers the king of the south (the former Soviet Union in 1989), the glorious land (the United States at the soon coming Sunday law), and Egypt (the entire world as represented by the United Nations.) In Daniel eleven pagan Rome is represented as conquering three geographical powers in order to capture the then-known world, and then papal Rome is represented as conquering three geographical powers in order to capture the earth.

В останніх шести віршах одинадцятого розділу сучасний Рим (цар півночі) завойовує три географічні регіони. У сороковому вірші він завойовує царя півдня (колишній Радянський Союз у 1989 році), Прекрасний край (Сполучені Штати під час незабаром запроваджуваного недільного закону) та Єгипет (увесь світ, представлений Організацією Об’єднаних Націй.) В одинадцятому розділі Даниїла язичницький Рим зображено як такий, що завойовує три географічні регіони, щоб підкорити відомий тоді світ, а потім папський Рим зображено як такий, що завойовує три географічні регіони, щоб підкорити землю.

Pagan Rome is first mentioned in the chapter in verse fourteen, in order to identify it as the symbol that establishes the vision, but its rise to power is not addressed until verse sixteen. Alexander the Great’s kingdom was divided into four parts in fulfillment of God’s prophetic Word, but those four parts quickly consolidated into two primary antagonists that are identified as either the king of the south or the king of the north in the prophetic narrative that continues to the conclusion of the chapter. In verse fourteen the rising power of Rome is mentioned as the power that would establish the vision, but the subjects that are being addressed are the struggles between the remnants of Alexander’s kingdom as represented by the kings of the north and the south.

Язичницький Рим уперше згадується в цьому розділі у вірші чотирнадцятому, щоб ототожнити його як символ, що утверджує видіння, але про його прихід до влади йдеться лише у вірші шістнадцятому. Царство Олександра Великого було поділене на чотири частини на сповнення пророчого Слова Божого, але ті чотири частини швидко зосередилися у двох головних супротивниках, яких у пророчій оповіді, що триває до завершення розділу, визначено або як царя півдня, або як царя півночі. У вірші чотирнадцятому згадується зростаюча сила Риму як сила, що мала утвердити видіння, але предметом розгляду є боротьба між залишками царства Олександра, представленими царями півночі та півдня.

In verse fifteen, those two kings are still engaged in their struggle, and the king of the north is prevailing. But in verse sixteen Rome arrives and the verse says, “But he that cometh against him,” meaning that when Rome comes against the northern king who has just been prevailing over the southern king, the king of the north will be unable to stand against Rome. Rome prevails, and in verse sixteen, Rome was also to stand in the glorious land of Judah. In verse seventeen Rome shall “set his face to enter with the strength of his whole kingdom.” He took the northern king who was unable to stand before him, then he took Judah, then he entered into Egypt.

У п’ятнадцятому вірші ті два царі все ще ведуть свою боротьбу, і цар півночі здобуває перевагу. Але в шістнадцятому вірші приходить Рим, і вірш каже: «Але той, хто йде проти нього», маючи на увазі, що коли Рим виступить проти царя півночі, який щойно здобув перевагу над царем півдня, цар півночі не зможе встояти перед Римом. Рим перемагає, і в шістнадцятому вірші Рим також мав стати у прекрасному краї Юдеї. У сімнадцятому вірші Рим «спрямує своє лице, щоб увійти силою всього свого царства». Він підкорив царя півночі, який не зміг устояти перед ним, потім підкорив Юдею, а тоді увійшов до Єгипту.

> And in those times there shall many stand up against the king of the south: also the robbers of thy people shall exalt themselves to establish the vision; but they shall fall. So the king of the north shall come, and cast up a mount, and take the most fenced cities: and the arms of the south shall not withstand, neither his chosen people, neither shall there be any strength to withstand. But he that cometh against him shall do according to his own will, and none shall stand before him: and he shall stand in the glorious land, which by his hand shall be consumed. He shall also set his face to enter with the strength of his whole kingdom, and upright ones with him; thus shall he do: and he shall give him the daughter of women, corrupting her: but she shall not stand on his side, neither be for him. Daniel 11:14–17.

> І в ті часи багато повстануть проти царя півдня: також грабіжники твого народу піднесуться, щоб утвердити видіння; але вони впадуть. Тож прийде цар півночі, і насипле вал, і візьме найукріпленіші міста; і війська півдня не встоять, ані його добірне військо, і не буде сили, щоб устояти. А той, хто прийде проти нього, чинитиме як схоче, і ніхто не встоїть перед ним; і він стане в прекрасному краї, який його рукою буде спустошений. Він також спрямує своє обличчя, щоб увійти з потугою всього свого царства, і праведні з ним; так він і вчинить: і дасть йому дочку жінок, щоб зіпсувати її; але вона не стане на його бік, ані не буде для нього. Даниїла 11:14–17.

The conquering illustrated in these verses is a fulfillment of Daniel chapter eight.

Завоювання, зображене в цих віршах, є сповненням восьмого розділу книги Даниїла.

> And out of one of them came forth a little horn, which waxed exceeding great, toward the south, and toward the east, and toward the pleasant land. Daniel 8:9.

> Із одного з них вийшов малий ріг, що став надзвичайно великим на південь, і на схід, і до прекрасного краю. Даниїла 8:9.

The little horn of verse nine is pagan Rome, and verse nine identifies, in agreement with verses fourteen through seventeen of chapter eleven, that pagan Rome would conquer three geographical entities as it took control of the world. Those entities were the south (Egypt), the east (Syria, the king of the north) and the pleasant land (Judah). The history of verses sixteen and seventeen are typifying the historical three-step conquering of modern Rome in verses forty through forty-three, for as Sister White stated, “Much of the history that has taken place in fulfillment of this prophecy will be repeated.”

Малий ріг із дев’ятого вірша — це язичницький Рим, і дев’ятий вірш указує, у згоді з віршами 14–17 одинадцятого розділу, що язичницький Рим завоює три географічні утворення, коли перебере контроль над світом. Цими утвореннями були південь (Єгипет), схід (Сирія, цар півночі) і Прекрасна земля (Юдея). Історія, викладена у віршах 16 і 17, типологічно зображує історичне триетапне завоювання сучасного Риму, описане у віршах 40–43, бо, як зазначила сестра Вайт: «Багато з історії, що відбулася на виконання цього пророцтва, повториться».

> “Although Egypt could not stand before Antiochus, the king of the north, Antiochus could not stand before the Romans, who now came against him. No kingdoms were longer able to resist this rising power. Syria was conquered, and added to the Roman empire, when Pompey, BC 65, deprived Antiochus Asiaticus of his possessions, and reduced Syria to a Roman province.

> «Хоч Єгипет і не міг устояти перед Антіохом, царем півночі, Антіох не міг устояти перед римлянами, які тепер виступили проти нього. Жодні царства більше не були спроможні чинити опір цій зростаючій силі. Сирія була завойована й приєднана до Римської імперії, коли Помпей, 65 р. до Р. Х., позбавив Антіоха Азіатського його володінь і перетворив Сирію на римську провінцію.»

> “The same power was also to stand in the Holy Land, and consume it. Rome became connected with the people of God, the Jews, by alliance, BC 162, from which date it holds a prominent place in the prophetic calendar. It did not, however, acquire jurisdiction over Judea by actual conquest till BC 63; and then in the following manner.

> «Та сама сила мала також постати в Святій Землі й спустошити її. Рим увійшов у зв’язок із народом Божим, юдеями, через союз у 162 р. до Р. Х., і від цієї дати він посідає визначне місце в пророчому календарі. Проте юрисдикції над Юдеєю він не набув через фактичне завоювання аж до 63 р. до Р. Х.; і сталося це таким чином.»

> “On Pompey’s return from his expedition against Mithridates, king of Pontus, two competitors, Hyrcanus and Aristobulus, were struggling for the crown of Judea. Their cause came before Pompey, who soon perceived the injustice of the claims of Aristobulus, but wished to defer decision in the matter till after his long-desired expedition into Arabia, promising then to return, and settle their affairs as should seem just and proper. Aristobulus, fathoming Pompey’s real sentiments, hastened back to Judea, armed his subjects, and prepared for a vigorous defense, determined, at all hazards, to keep the crown, which he foresaw would be adjudicated to another. Pompey closely followed the fugitive. As he approached Jerusalem, Aristobulus, beginning to repent of his course, came out to meet him, and endeavored to accommodate matters by promising entire submission and large sums of money. Pompey, accepting this offer, sent Gabinius, at the head of a detachment of soldiers, to receive the money. But when that lieutenant-general arrived at Jerusalem, he found the gates shut against him, and was told from the top of the walls that the city would not stand to the agreement.

> Після повернення Помпея з походу проти Мітрідата, царя Понту, за престол Юдеї боролися двоє претендентів — Гіркан і Аристобул. Їхню справу було подано на розгляд Помпеєві, який швидко збагнув несправедливість претензій Аристобула, але бажав відкласти рішення в цій справі до завершення свого давно бажаного походу в Аравію, пообіцявши тоді повернутися й владнати їхні справи так, як видаватиметься справедливим і належним. Аристобул, розпізнавши справжні наміри Помпея, поспішив повернутися до Юдеї, озброїв своїх підданих і підготувався до рішучої оборони, твердо вирішивши за будь-яку ціну зберегти корону, яку, як він передбачав, буде присуджено іншому. Помпей йшов йому по п’ятах. Коли він наближався до Єрусалима, Аристобул, почавши каятися у своїх діях, вийшов йому назустріч і намагався владнати справу, пообіцявши повну покору та великі суми грошей. Помпей, прийнявши цю пропозицію, послав Габінія на чолі загону солдатів, щоб отримати гроші. Але коли той генерал-лейтенант прибув до Єрусалима, він застав брами зачиненими перед ним, а з мурів йому заявили, що місто не дотримуватиметься угоди.

> “Pompey, not to be deceived in this way with impunity, put Aristobulus, whom he had retained with him, in irons, and immediately marched against Jerusalem with his whole army. The partisans of Aristobulus were for defending the place; those of Hyrcanus, for opening the gates. The latter being in the majority, and prevailing, Pompey was given free entrance into the city. Whereupon the adherents of Aristobulus retired to the mountain of the temple, as fully determined to defend that place as Pompey was to reduce it. At the end of three months a breach was made in the wall sufficient for an assault, and the place was carried at the point of the sword. In the terrible slaughter that ensued, twelve thousand persons were slain. It was an affecting sight, observes the historian, to see the priests, engaged at the time in divine service, with calm hand and steady purpose pursue their accustomed work, apparently unconscious of the wild tumult, though all around them their friends were given to the slaughter, and though often their own blood mingled with that of their sacrifices.

> Помпей, не бажаючи залишати такий обман без кари, закував у кайдани Арістобула, якого тримав при собі, і негайно рушив з усім військом проти Єрусалима. Прихильники Арістобула наполягали на обороні міста; прихильники Гіркана — на відкритті брам. Останніх було більше, і вони взяли гору, тож Помпеєві надали безперешкодний вхід до міста. Тоді прибічники Арістобула відступили на Храмову гору, так само твердо налаштовані обороняти це місце, як Помпей — здобути його. Наприкінці трьох місяців у стіні зробили пролом, достатній для штурму, і укріплення було взято мечем. У жахливій різанині, що сталася, було вбито дванадцять тисяч осіб. «Це було вражаюче видовище, — зауважує історик, — бачити, як священики, що саме звершували богослужіння, спокійною рукою й непохитно продовжували свою звичну справу, ніби не помічаючи дикого галасу, хоч довкола них вирізали їхніх друзів, і хоч нерідко їхня власна кров змішувалася з кров’ю їхніх жертв».

> “Having put an end to the war, Pompey demolished the walls of Jerusalem, transferred several cities from the jurisdiction of Judea to that of Syria, and imposed tribute on the Jews. Thus for the first time was Jerusalem placed by conquest in the hands of that power which was to hold the ‘glorious land’ in its iron grasp till it had utterly consumed it.

> Поклавши край війні, Помпей зруйнував мури Єрусалима, передав кілька міст із юрисдикції Юдеї під юрисдикцію Сирії й наклав данину на юдеїв. Таким чином уперше Єрусалим через завоювання опинився в руках тієї сили, що мала тримати «славну землю» у своїй залізній хватці, доки не знищить її вщент.

> “‘VERSE 17. He shall also set his face to enter with the strength of his whole kingdom, and upright ones with him; thus shall he do: and he shall give him the daughter of women, corrupting her: but she shall not stand on his side, neither be for him.’

> 'ВІРШ 17. Він також зверне лице своє, щоб увійти із силою всього свого царства, і праведні з ним; так він і вчинить: і дасть йому дочку жінок, щоб зіпсувати її; але вона не стане на його боці, ані не буде за нього.'

> “Bishop Newton furnishes another reading for this verse, which seems more clearly to express the sense, as follows: ‘He shall also set his face to enter by force the whole kingdom.’ Verse 16 brought us down to the conquest of Syria and Judea by the Romans. Rome had previously conquered Macedon and Thrace. Egypt was now all that remained of the ‘whole kingdom’ of Alexander, not brought into subjection to the Roman power, which power now set its face to enter by force into that country.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 258–260.

> Єпископ Ньютон подає інше прочитання цього вірша, яке, здається, ясніше передає зміст, а саме: 'Він також зверне своє обличчя, щоб силою увійти в усе царство.' Шістнадцятий вірш довів нас до завоювання Сирії та Юдеї римлянами. Рим до того вже підкорив Македонію та Фракію. Єгипет був тепер єдиним із 'усього царства' Олександра, що ще не було підкорене римській владі; і ця влада тепер звернула своє обличчя, щоб силою увійти в ту країну. Урія Сміт, Даниїл і Об'явлення, 258-260.

We have already noted, more than once in these articles, how verse thirty and thirty-one of Daniel eleven align with verses forty and forty-one, and the history of verses thirty and thirty-one also aligns with the plucking up of three horns.

Ми вже не раз у цих статтях зазначали, як тридцятий і тридцять перший вірші одинадцятого розділу книги Даниїла узгоджуються із сороковим і сорок першим віршами, і історія тридцятого й тридцять першого віршів також узгоджується з вириванням трьох рогів.

> I considered the horns, and, behold, there came up among them another little horn, before whom there were three of the first horns plucked up by the roots: and, behold, in this horn were eyes like the eyes of man, and a mouth speaking great things. … And of the ten horns that were in his head, and of the other which came up, and before whom three fell; even of that horn that had eyes, and a mouth that spake very great things, whose look was more stout than his fellows. Daniel 7:8, 20.

> Я розглядав роги, і ось між ними піднявся ще один малий ріг, перед яким три з перших рогів були вирвані з корінням; і ось у цьому розі були очі, як очі людини, і уста, що промовляли великі слова. ... А про десять рогів, що були на його голові, і про іншого, який піднявся і перед яким три впали; тобто про той ріг, що мав очі і уста, які промовляли вельми великі слова, чий вигляд був суворіший, ніж у інших. Даниїла 7:8, 20.

Just as Daniel chapter eight, verse nine, represents the three geographical areas of conquering that established pagan Rome on the throne, so too, the plucking up of the horns (representing the Heruli, Ostrogoths and Vandals) represented the three geographical areas of conquering that established papal Rome on the throne. Both those histories align with verses forty to forty-three of Daniel eleven, and the plucking up of the three horns aligns with the history of verses thirty and thirty-one.

Подібно до того, як дев’ятий вірш восьмого розділу книги Даниїла зображує три географічні регіони завоювань, що утвердили язичницький Рим на престолі, так і виривання з коренем рогів (які символізують герулів, остготів і вандалів) відображало три географічні регіони завоювань, які утвердили папський Рим на престолі. Обидві ці історії узгоджуються з віршами 40–43 одинадцятого розділу Даниїла, а виривання трьох рогів узгоджується з історією віршів 30 і 31.

> “‘VERSE 8. I considered the horns, and, behold, there came up among them another little horn, before whom there were three of the first horns plucked up by the roots; and, behold, in this horn were eyes like the eyes of man, and a mouth speaking great things.’

> 'ВІРШ 8. Я розглядав роги, і ось, серед них піднявся ще один малий ріг, перед яким три з перших рогів були вирвані з корінням; і ось, у цьому розі були очі, як очі людини, і уста, що промовляли великі речі.'

> “Daniel considered the horns. Indications of a strange movement appeared among them. A little horn (at first little, but afterward more stout than its fellows) thrust itself up among them. It was not content quietly to find a place of its own, and fill it; it must thrust aside some of the others, and usurp their places. Three kingdoms were plucked up before it. This little horn, as we shall have occasion to notice more fully hereafter, was the papacy. The three horns plucked up before it were the Heruli, the Ostrogoths, and the Vandals. And the reason why they were plucked up was because they were opposed to the teaching and claims of the papal hierarchy, and hence to the supremacy in the church of the bishop of Rome.

> Даниїл розглядав роги. Серед них з'явилися ознаки дивного руху. Малий ріг (спершу малий, але згодом міцніший за решту) проріс серед них. Він не задовольнився тим, щоб тихо знайти собі місце й зайняти його; йому треба було витіснити деякі з інших та узурпувати їхні місця. Перед ним були вирвані три царства. Цей малий ріг, як ми матимемо нагоду зазначити детальніше далі, був папством. Три роги, вирвані перед ним, — це герули, остроготи та вандали. І причиною, чому їх було вирвано, було те, що вони виступали проти вчення та претензій папської ієрархії, а отже, проти верховенства в церкві єпископа Риму.

> “And ‘in this horn were eyes like the eyes of man, and a mouth speaking great things,’ the eyes, a fit emblem of the shrewdness, penetration, cunning, and foresight of the papal hierarchy; and the mouth speaking great things, a fit symbol of the arrogant claims of the bishops of Rome.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 132–134.

> І 'у цьому розі були очі, подібні до людських очей, і уста, що промовляли великі слова', — очі є відповідною емблемою кмітливості, проникливості, хитрості та далекоглядності папської ієрархії; а уста, що промовляли великі слова, — відповідним символом зарозумілих претензій єпископів Рима. Урія Сміт, Даниїл і Об'явлення, 132-134.

It is Rome that establishes the vision of Bible prophecy, and especially the vision of Daniel chapter eleven. In that chapter much of the prophetic history that had been fulfilled before the Millerite movement was to be repeated in the last six verses of Daniel eleven. The conquering of three geographical obstacles that established both pagan and papal Rome upon the throne is represented in chapter eleven, and those two representations typify the time when modern Rome is again established upon the throne. It is Rome that establishes the vision, and Paul identifies that papal Rome is revealed in its time.

Саме Рим утверджує видіння біблійного пророцтва, а особливо — видіння одинадцятого розділу книги Даниїла. У тому розділі значна частина пророчої історії, що сповнилася до міллеритського руху, мала бути повторена в останніх шести віршах Даниїла одинадцятого розділу. Завоювання трьох географічних перешкод, що утвердило як язичницький, так і папський Рим на престолі, представлено в одинадцятому розділі, і ці два зображення є прообразом того часу, коли сучасний Рим знову утверджується на престолі. Саме Рим утверджує видіння, і Павло вказує, що папський Рим відкривається у свій час.

> Let no man deceive you by any means: for that day shall not come, except there come a falling away first, and that man of sin be revealed, the son of perdition; Who opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshipped; so that he as God sitteth in the temple of God, showing himself that he is God. Remember ye not, that, when I was yet with you, I told you these things? And now ye know what withholdeth that he might be revealed in his time. 2 Thessalonians 2:3–6.

> Нехай ніхто вас жодним чином не обманює: бо той день не настане, якщо спершу не станеться відступництво, і не відкриється людина гріха, син загибелі; який противиться і звеличує себе над усе, що зветься Богом або що шанується; так що він, як Бог, сидить у храмі Божому, видаючи себе за Бога. Хіба не пам’ятаєте, що, коли я ще був із вами, я говорив вам ці речі? І тепер ви знаєте, що стримує, щоб він відкрився у свій час. 2 Солунян 2:3-6.

The papacy took the throne as the fifth kingdom of Bible prophecy in the year 538, and many who consider verse six, would no doubt assume that Paul means that “the Papacy would be revealed in 538.” This may be correct, but it is at minimum a secondary truth of what Paul was identifying. Paul, like all prophets is speaking more about the last days, than his own time period. He was referring to how the papacy would be revealed prophetically, for as a prophet he was in agreement with all the other prophets. Line upon line, those who have not the vision perish, and those who have not the vision, have not the vision because they do not know what establishes the vision. Knowing that Rome establishes the vision is a life-or-death understanding. Paul, in agreement with the other prophets is identifying that what reveals papal Rome, who is the Rome of the last days is “his time.” The prophetic “time” associated with Rome, is what reveals what and who Rome is.

Папство зайняло трон як п'яте царство біблійного пророцтва у 538 році, і багато хто, розглядаючи шостий вірш, без сумніву припустив би, що Павло має на увазі, що "папство буде об'явлене у 538 році". Це може бути правильно, але щонайменше це другорядна істина порівняно з тим, на що вказував Павло. Павло, як і всі пророки, говорить більше про останні дні, ніж про власний час. Він мав на увазі те, як папство буде відкрито у пророчому сенсі, бо як пророк він був згоден з усіма іншими пророками. Рядок до рядка, ті, хто не має видіння, гинуть, а ті, хто не має видіння, не мають його тому, що не знають, що утверджує це видіння. Розуміння того, що Рим утверджує видіння, — питання життя і смерті. Павло, у згоді з іншими пророками, стверджує, що те, що відкриває папський Рим, який є Римом останніх днів, — це "його час". Пророчий "час", пов'язаний з Римом, і є тим, що відкриває, що таке Рим і хто він є.

We will continue this study in the next article.

Ми продовжимо це дослідження у наступній статті.

> “The apostle Paul, in his second letter to the Thessalonians, foretold the great apostasy which would result in the establishment of the papal power. He declared that the day of Christ should not come, ‘except there come a falling away first, and that man of sin be revealed, the son of perdition; who opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshiped; so that he as God sitteth in the temple of God, showing himself that he is God.’ And furthermore, the apostle warns his brethren that ‘the mystery of iniquity doth already work.’ 2 Thessalonians 2:3, 4, 7. Even at that early date he saw, creeping into the church, errors that would prepare the way for the development of the papacy.

> Апостол Павло у своєму другому посланні до Солунян передвіщав велику відступність, яка призведе до встановлення папської влади. Він заявив, що день Христа не настане, «якщо спершу не станеться відступлення і не відкриється людина гріха, син погибелі; яка противиться і звеличує себе над усе, що зветься Богом або є предметом поклоніння, так що вона, як Бог, сяде в храмі Божому, видаючи себе за Бога». І далі апостол застерігає своїх братів, що «таємниця беззаконня вже діє». 2 Солунян 2:3, 4, 7. Вже тоді він бачив, як у церкву прокрадаються помилки, що готують шлях для розвитку папства.

> “Little by little, at first in stealth and silence, and then more openly as it increased in strength and gained control of the minds of men, ‘the mystery of iniquity’ carried forward its deceptive and blasphemous work. Almost imperceptibly the customs of heathenism found their way into the Christian church. The spirit of compromise and conformity was restrained for a time by the fierce persecutions which the church endured under paganism. But as persecution ceased, and Christianity entered the courts and palaces of kings, she laid aside the humble simplicity of Christ and His apostles for the pomp and pride of pagan priests and rulers; and in place of the requirements of God, she substituted human theories and traditions. The nominal conversion of Constantine, in the early part of the fourth century, caused great rejoicing; and the world, cloaked with a form of righteousness, walked into the church. Now the work of corruption rapidly progressed. Paganism, while appearing to be vanquished, became the conqueror. Her spirit controlled the church. Her doctrines, ceremonies, and superstitions were incorporated into the faith and worship of the professed followers of Christ.

> Поступово, спочатку нишком і в мовчанні, а згодом відкритіше, коли воно зміцніло й заволоділо умами людей, «таємниця беззаконня» продовжувала своє оманливе та богохульне діло. Майже непомітно звичаї язичництва проклали собі дорогу до християнської церкви. Дух компромісу й пристосування певний час стримувався лютими переслідуваннями, яких зазнавала церква за язичництва. Але коли переслідування припинилися і християнство увійшло до дворів і палаців царів, вона відклала скромну простоту Христа й Його апостолів заради пишноти й гордості язичницьких жерців і правителів; і замість Божих вимог підставила людські теорії та традиції. Номінальне навернення Константина на початку четвертого століття викликало велику радість; і світ, прикритий формою праведності, увійшов до церкви. Тепер справа розтління швидко просувалася. Язичництво, хоч і здавалося переможеним, стало переможцем. Його дух опанував церквою. Його вчення, обряди й забобони були включені у віру та богослужіння тих, хто називав себе послідовниками Христа.

> “This compromise between paganism and Christianity resulted in the development of ‘the man of sin’ foretold in prophecy as opposing and exalting himself above God. That gigantic system of false religion is a masterpiece of Satan’s power—a monument of his efforts to seat himself upon the throne to rule the earth according to his will.” The Great Controversy, 49, 50.

> Цей компроміс між язичництвом і християнством призвів до появи «людини гріха», передвіщеної в пророцтві як тієї, що противиться Богові й звеличує себе над Ним. Та гігантська система фальшивої релігії є шедевром сили Сатани — пам’ятником його зусиль возсісти на престол, щоб правити землею за своєю волею. Велика боротьба, 49, 50.

Back to Articles