Article

# The Book of Daniel - Number Seventy-Four

Книга Даниїла — номер сімдесят чотири

Unveiling the Prophetic Puzzle: Ezekiel’s Abominations, the Last Day Church, and the Mark of the Beast

Розкриття пророчої загадки: мерзоти з книги Єзекіїля, церква останнього дня та знак звіра

Author

Jeff Pippenger

Published

February 7, 2024

Formats

PDF
Word

The four abominations of Ezekiel chapter eight, lead to the leadership of God’s last day Laodicean church bowing down to the sun, and thus receiving the mark of the beast. The next chapter, which is the same vision, illustrates those in God’s last day church who receive the seal of God. Sister White informs us the sealing of Ezekiel chapter nine, is the same as the sealing represented in Revelation chapter seven. God judges a nation in its third and fourth generation, and the four abominations of Ezekiel identify the four generations of rebellion that began in 1863, when Laodicean Adventism introduced a counterfeit of the two tables of Habakkuk which had been given as a symbol of the covenant relationship between God and His people, just as the two tables of the Ten Commandments had been given at the beginning of ancient Israel.

Чотири мерзоти восьмого розділу Єзекіїля призводять до того, що керівництво Божої Лаодикійської церкви останніх днів поклоняється сонцю і, таким чином, приймає знак звіра. Наступний розділ, який є продовженням того самого видіння, показує тих у Божій церкві останніх днів, хто одержує Божу печать. Сестра Вайт повідомляє нам, що запечатування, про яке йдеться в дев’ятому розділі Єзекіїля, є тим самим, що й запечатування, представлене в сьомому розділі Об’явлення. Бог судить народ у його третьому й четвертому поколінні, а чотири мерзоти, згадані у Єзекіїля, позначають чотири покоління відступництва, які почалися 1863 року, коли лаодикійський адвентизм запровадив підробку двох таблиць Авакума, які були дані як символ завітних взаємин між Богом і Його народом, подібно до того, як на початку давнього Ізраїлю були дані дві скрижалі Десяти Заповідей.

Aaron’s golden calf, was a counterfeit image, the symbol of rebellion that was manifested just as God was producing the two tables that represent a genuine image of jealousy. Aaron’s golden calf typified the counterfeit 1863 chart, which had removed the “seven times,” of Leviticus twenty-six from the message along with other time-prophecies. Thus, Laodicean Adventism set up an image of jealousy in the very beginning of its history, as Aaron had done in the beginning history of ancient Israel, and as Jeroboam had done in the beginning history of the northern kingdom of Ephraim.

Золотий телець Аарона був підробленим образом, символом непослуху, що проявився саме тоді, коли Бог виготовляв дві скрижалі, які являють собою істинний образ ревнощів. Золотий телець Аарона слугував прообразом підробленої таблиці 1863 року, яка вилучила «сім часів» із двадцять шостої глави Левіта зі звістки разом з іншими часовими пророцтвами. Отже, Лаодикійський адвентизм встановив образ ревнощів на самому початку своєї історії, як це зробив Аарон на початку історії давнього Ізраїлю, і як це зробив Єровоам на початку історії північного царства Єфрема.

The “seven times,” of Leviticus twenty-six was the first prophecy of time which Miller was led to understand, and it was the first jewel of prophetic time set aside in the rebellion of 1863. 1863 marked the beginning of the covering up of the jewels of Miller’s dream and the introduction of counterfeit jewels and coins. The “seven times,” was the cornerstone that the builders rejected. In 1863 it was those who had been the builders of the Millerite temple that set aside the cornerstone of the “seven times,” but in the last days that stone is now the head of the corner. That stone represented the Rock of Ages, and it also was represented by the day which the Lord had made, for it was a symbol of the sabbath rest for the land. In 1844, Millerite Adventism rebuked Jeroboam’s false system of worship, and separated from “the assembly of mockers” who had “rejoiced” over the first disappointment.

«Сім часів» із двадцять шостого розділу Левіта було першим пророцтвом часу, яке Міллер зрозумів, і першою коштовністю пророчого часу, відкладеною під час бунту 1863 року. 1863 рік означив початок приховування коштовностей із сну Міллера та запровадження фальшивих коштовностей і монет. Вираз «сім часів» був тим наріжним каменем, який відкинули будівничі. У 1863 році саме ті, хто були будівничими міллеритського храму, відклали наріжний камінь — «сім часів», але в останні дні цей камінь став головою кута. Той камінь уособлював Скелю віків, і його також представляв день, який учинив Господь, бо він був символом суботнього відпочинку для землі. У 1844 році міллеритський адвентизм викрив фальшиву систему поклоніння Єровоама й відділився від «зборів насмішників», які «раділи» з приводу першого розчарування.

The builders were instructed to never return to “the assembly of mockers,” as the Judean prophet had been instructed to return to Jerusalem by a different path than what had led him to 1844. The path that had led him to 1844, was the path he had come out of, which was Protestantism, and in that history Protestantism had become apostate Protestantism. The builders were commanded to never return to “the assembly of mockers,” and they were instructed to not eat their food or drink their water. The builders had eaten the little book that was in the angel’s hand in 1840, and that food was sweet in their mouths.

Будівельникам було наказано ніколи не повертатися до «зібрання насмішників», так само як юдейському пророкові було велено повернутися до Єрусалима іншим шляхом, ніж тим, що привів його до 1844 року. Шлях, який привів його до 1844 року, був тим шляхом, з якого він вийшов, а саме протестантизмом, і в тій історії протестантизм став відступницьким протестантизмом. Будівельникам було наказано ніколи не повертатися до «зібрання насмішників», і їм було велено не їсти їхньої їжі та не пити їхньої води. Будівельники з’їли книжечку, що була в руці ангела в 1840 році, і та їжа була солодкою в їхніх вустах.

The eating and drinking of prophecy represents the methodology used to study the Bible. The Millerites were given a specific way to study God’s Word, and those rules produced a totally different biblical message than the theologians of apostate Protestantism and Catholicism produced with their corrupted methodology. The builders, who are also the Judean prophet, were not to return and eat or drink of the methodology of either apostate Protestantism or Catholicism. The Judean prophet did that very thing, thus identifying that Laodicean Adventism would do that very thing in 1863, for in 1863, they employed the theological arguments of apostate Protestantism to reject Miller’s application of the “seven times,” and thus set up Aaron’s and Jeroboam’s images of jealousy. The first generation of Laodicean Adventism had then begun.

Їжа і пиття пророцтва символізують методологію, яку використовують для вивчення Біблії. Міллеріти отримали конкретний спосіб вивчення Божого Слова, і ті правила породили геть інше біблійне послання, ніж те, яке богослови відступницького протестантизму та католицизму формували своєю спотвореною методологією. Будівничі, які також ототожнюються з пророком із Юдеї, не мали повертатися і споживати методологію ані відступницького протестантизму, ані католицизму. Пророк із Юдеї вчинив саме так, тим самим вказуючи, що лаодикійський адвентизм учинить те саме у 1863 році, бо в 1863 році вони скористалися богословськими аргументами відступницького протестантизму, щоб відкинути застосування Міллером «семи часів», і таким чином встановили образи ревнощів Аарона та Єровоама. Тоді розпочалося перше покоління лаодикійського адвентизму.

After the prophet from Judea interacted with Jeroboam he started on his journey back to Judea, but he never made it. The prophet represents Laodicean Adventism, which, according to inspiration, arrived into the Millerite movement in 1856. Sister White never backed away from identifying Adventism as Laodicea, and there is no biblical evidence that Laodicea ever changes. There are individuals that leave their own personal Laodicean experience, but as a church Laodicea is to be spewed out of the mouth of the Lord, for Laodicea means “a people judged.” Adventism uses the definition to claim it represents the church that exists during the period of the judgment in the heavenly sanctuary. In their blindness they acknowledge the Investigative Judgment element of the meaning of Laodicea, but cannot see the Executive Judgment that is clearly represented in their name.

Після того як пророк із Юдеї зустрівся з Єровоамом, він вирушив назад до Юдеї, але так і не дістався. Пророк уособлює лаодикійський адвентизм, який, як свідчить натхнення, увійшов до міллеритського руху 1856 року. Сестра Вайт ніколи не переставала називати адвентизм Лаодикією, і немає біблійних підстав вважати, що Лаодикія коли-небудь змінюється. Є люди, які полишають свій особистий лаодикійський стан, але як церква Лаодикія буде виплюнута з уст Господа, бо «Лаодикія» означає «народ, що судиться». Адвентизм використовує це визначення, щоб стверджувати, що він представляє церкву, яка існує в період суду в небесному святилищі. У своїй сліпоті вони визнають елемент слідчого суду у значенні Лаодикії, але не бачать виконавчого суду, який чітко представлений у їхній назві.

> And unto the angel of the church of the Laodiceans write; These things saith the Amen, the faithful and true witness, the beginning of the creation of God; I know thy works, that thou art neither cold nor hot: I would thou wert cold or hot. So then because thou art lukewarm, and neither cold nor hot, I will spue thee out of my mouth. Because thou sayest, I am rich, and increased with goods, and have need of nothing; and knowest not that thou art wretched, and miserable, and poor, and blind, and naked. Revelation 3:14–17.

> І Ангелові Лаодикійської Церкви напиши: Так говорить Амінь, Свідок вірний і правдивий, початок творіння Божого: Я знаю твої діла, що ти ні холодний, ні гарячий; о, коли б ти був або холодний, або гарячий! Отже, тому що ти теплий, і ні холодний, ні гарячий, я виплюну тебе з уст Моїх. Бо ти кажеш: Я багатий, і розбагатів, і ні в чому не маю потреби; та не знаєш, що ти нещасний і жалюгідний, і вбогий, і сліпий, і нагий. Об’явлення 3:14–17.

The Judean prophet ends up buried with the false prophet who deceived him into eating his food and drinking his drink. They both end up in the same grave, and the lying prophet of Bethel (the counterfeit church), calls him brother when he dies.

Юдейський пророк зрештою похований разом із лжепророком, який обманом спонукав його їсти його їжу та пити його питво. Обидва опинилися в одній могилі, а лживий пророк із Вефілю (фальшива церква) називає його братом, коли той помирає.

> Now there dwelt an old prophet in Bethel; and his sons came and told him all the works that the man of God had done that day in Bethel: the words which he had spoken unto the king, them they told also to their father. And their father said unto them, What way went he? For his sons had seen what way the man of God went, which came from Judah. And he said unto his sons, Saddle me the ass. So they saddled him the ass: and he rode thereon, And went after the man of God, and found him sitting under an oak: and he said unto him, Art thou the man of God that camest from Judah? And he said, I am. Then he said unto him, Come home with me, and eat bread. And he said, I may not return with thee, nor go in with thee: neither will I eat bread nor drink water with thee in this place: For it was said to me by the word of the Lord, Thou shalt eat no bread nor drink water there, nor turn again to go by the way that thou camest. He said unto him, I am a prophet also as thou art; and an angel spake unto me by the word of the Lord, saying, Bring him back with thee into thine house, that he may eat bread and drink water. But he lied unto him. So he went back with him, and did eat bread in his house, and drank water. And it came to pass, as they sat at the table, that the word of the Lord came unto the prophet that brought him back: And he cried unto the man of God that came from Judah, saying, Thus saith the Lord, Forasmuch as thou hast disobeyed the mouth of the Lord, and hast not kept the commandment which the Lord thy God commanded thee, But camest back, and hast eaten bread and drunk water in the place, of the which the Lord did say to thee, Eat no bread, and drink no water; thy carcase shall not come unto the sepulchre of thy fathers. 1 Kings 13:11–22.

> А в Вефілі жив старий пророк; і сини його прийшли та розповіли йому про всі вчинки, що того дня зробив у Вефілі чоловік Божий: і слова, які він говорив до царя, вони також переказали своєму батькові. І батько їхній сказав їм: Якою дорогою він пішов? Бо його сини бачили, якою дорогою пішов чоловік Божий, що прийшов із Юди. І сказав він синам своїм: Осідлайте мені осла. І вони осідлали йому осла, і він сів та поїхав на ньому, і поїхав услід чоловікові Божому, та й знайшов його, як він сидів під дубом. І сказав до нього: Чи ти той чоловік Божий, що прийшов із Юди? А той відповів: Я. Тоді сказав до нього: Піди зі мною додому та поїж хліба. А він сказав: Я не можу повернутися з тобою, ані ввійти з тобою; не буду ні хліба їсти, ані води пити з тобою в цьому місці, бо словом Господнім сказано мені: Не їж там хліба й не пий води, і не повертайся тією дорогою, якою ти прийшов. А той сказав йому: І я пророк, як і ти; і ангел говорив до мене словом Господнім, кажучи: Поверни його з собою до свого дому, і нехай він поїсть хліба та поп’є води. Але він збрехав йому. І той повернувся з ним, і поїв у його домі хліба та попив води. І сталося, коли вони сиділи при столі, слово Господнє прийшло до пророка, що повернув його, і він закликав до чоловіка Божого, що прийшов із Юди, кажучи: Так говорить Господь: За те, що ти не послухався уст Господніх і не виконав заповіді, яку наказав тобі Господь, Бог твій, але повернувся і їв хліб та пив воду в тому місці, про яке Господь сказав тобі: Не їж хліба і не пий води, — твій труп не ввійде до гробниці батьків твоїх. 1 Царів 13:11–22.

The second angel’s message in the summer of 1844, consisted of identifying that the Protestant churches had fallen and become the daughters of Catholicism. Millerite Adventism had called men and women to leave those denominations for to stay in them meant spiritual and eternal death. The lying prophet of Bethel represents the religious system instituted in Bethel by Jeroboam. It was a system that set up an image to the beast, and the beast that was copied is the beast of Catholicism. The Protestants continued to identify themselves as Protestants, but they also continued to observe the day of the sun as the day of worship which is the mark of Catholicism’s authority.

Звістка другого ангела влітку 1844 року полягала у визнанні того, що протестантські церкви впали і стали доньками католицизму. Міллеритський адвентизм закликав чоловіків і жінок вийти з тих деномінацій, бо залишатися в них означало духовну й вічну смерть. Лжепророк з Вефілю символізує релігійну систему, запроваджену у Вефілі Єровоамом. Це була система, яка поставила образ звіра, а звір, якого наслідували, — це звір католицизму. Протестанти й далі називали себе протестантами, але також продовжували дотримуватися дня сонця як дня поклоніння, що є ознакою влади католицизму.

The Protestants claim to be Protestants, though the only definition of Protestant is to protest Rome, and in so doing their profession is an image of the Roman church, for she professes to be a Christian institution, though she has no biblical justification for the claim. Her claim is based upon the empty authority of tradition and custom, which is the same false authority Protestantism employs as they claim to be Protestants. It is the same logic that had blinded Seventh-day Adventists to believe that as Laodiceans, they are still in a secure covenant relationship. It is the same false authority that ancient Israel proclaimed when they stated, “The temple of the Lord, the temple of the Lord are we.”

Протестанти заявляють, що вони протестанти, хоча єдине визначення «протестанта» — це протест проти Риму, і тим самим їхнє сповідання є відображенням римської церкви, бо вона заявляє, що є християнською установою, хоча для цього не має біблійних підстав. Її твердження ґрунтується на порожньому авторитеті традицій і звичаїв, що є тим самим хибним авторитетом, яким користується протестантизм, коли його послідовники називають себе протестантами. Це та сама логіка, яка осліпила адвентистів сьомого дня, змусивши їх повірити, ніби як лаодикійці вони все ще перебувають у надійних завітних стосунках. Це той самий хибний авторитет, який проголошував давній Ізраїль, коли говорив: «Храм Господній, храм Господній — це ми».

> “The warning was not heeded by the Jewish people. They forgot God, and lost sight of their high privilege as His representatives. The blessings they had received brought no blessing to the world. All their advantages were appropriated for their own glorification. They robbed God of the service He required of them, and they robbed their fellow men of religious guidance and a holy example. Like the inhabitants of the antediluvian world, they followed out every imagination of their evil hearts. Thus they made sacred things appear a farce, saying, ‘The temple of the Lord, the temple of the Lord, are these’ (Jeremiah 7:4), while at the same time they were misrepresenting God’s character, dishonoring His name, and polluting His sanctuary.

> Попередження не було почуте єврейським народом. Вони забули Бога й утратили з поля зору свій високий привілей як Його представників. Благословення, які вони отримали, не принесли світові жодного благословення. Усі свої переваги вони обернули на власне звеличення. Вони позбавили Бога служіння, якого Він від них вимагав, а своїх ближніх — релігійного наставництва та святого прикладу. Подібно до мешканців допотопного світу, вони чинили за кожним задумом свого злого серця. Так вони зводили святі речі до фарсу, кажучи: «Храм Господній, храм Господній, — це вони» (Єремія 7:4), водночас спотворюючи Божий характер, безчестячи Його ім’я та оскверняючи Його святиню.

> “The husbandmen who had been placed in charge of the Lord’s vineyard were untrue to their trust. The priests and teachers were not faithful instructors of the people. They did not keep before them the goodness and mercy of God and His claim to their love and service. These husbandmen sought their own glory. They desired to appropriate the fruits of the vineyard. It was their study to attract attention and homage to themselves.” Christ’s Object Lessons, 292.

> "Виноградарі, поставлені наглядати за Господнім виноградником, виявилися невірними своєму дорученню. Священики й учителі не були вірними наставниками народу. Вони не нагадували людям про Божу доброту й милість та про Його право на їхню любов і служіння. Ці виноградарі шукали власної слави. Вони прагнули привласнити плоди виноградника. Їхньою метою було привертати до себе увагу та шану." Притчі Христа, 292.

In 1863 the movement of the Millerites ended, but it had ceased to be a movement of Philadelphians in 1856. The rejection of the message of Moses (the “seven times”), that was presented by Elijah (William Miller) was rejected, and the rejection was based upon the methodology of the lying prophet of Bethel. 1863 was the end of sixty-five years that had began in 1798, and was the end of the prophecy of Isaiah chapter seven.

У 1863 році рух міллеритів завершився, але ще в 1856 році він перестав бути рухом філадельфійців. Звістку Мойсея («сім разів»), яку представив Ілля (Вільям Міллер), було відкинуто, і це відкинення ґрунтувалося на методології брехливого пророка з Вефіля. 1863 рік став кінцем шістдесяти п’яти років, що почалися 1798 року, і завершенням пророцтва сьомого розділу книги Ісаї.

> And it came to pass in the days of Ahaz the son of Jotham, the son of Uzziah, king of Judah, that Rezin the king of Syria, and Pekah the son of Remaliah, king of Israel, went up toward Jerusalem to war against it, but could not prevail against it. And it was told the house of David, saying, Syria is confederate with Ephraim. And his heart was moved, and the heart of his people, as the trees of the wood are moved with the wind. Then said the Lord unto Isaiah, Go forth now to meet Ahaz, thou, and Shearjashub thy son, at the end of the conduit of the upper pool in the highway of the fuller’s field; And say unto him, Take heed, and be quiet; fear not, neither be fainthearted for the two tails of these smoking firebrands, for the fierce anger of Rezin with Syria, and of the son of Remaliah. Because Syria, Ephraim, and the son of Remaliah, have taken evil counsel against thee, saying, Let us go up against Judah, and vex it, and let us make a breach therein for us, and set a king in the midst of it, even the son of Tabeal: Thus saith the Lord God, It shall not stand, neither shall it come to pass. For the head of Syria is Damascus, and the head of Damascus is Rezin; and within threescore and five years shall Ephraim be broken, that it be not a people. And the head of Ephraim is Samaria, and the head of Samaria is Remaliah’s son. If ye will not believe, surely ye shall not be established. Isaiah 7:1–9.

> І сталося за днів Ахаза, сина Йотама, сина Уззії, царя Юди, що Рецін, цар Сирії, та Пеках, син Ремалії, цар Ізраїлю, піднялися на Єрусалим, щоб воювати проти нього, та не змогли подолати його. І було донесено Дому Давидовому, кажучи: Сирія в союзі з Єфремом. І затремтіло його серце, і серце його народу, як дерева лісу тремтять від вітру. Тоді Господь сказав до Ісаї: Вийди тепер назустріч Ахазові ти і Шеар-Яшув, твій син, на кінці водопроводу верхнього ставу, на дорозі Поля Білороба; і скажи йому: Пильнуй і будь спокійний; не бійся і нехай не мліє твоє серце через дві димлячі головешки — через люту лють Реціна з Сирією та сина Ремалії. Бо Сирія, Єфрем і син Ремалії склали проти тебе лиху раду, кажучи: Ходімо проти Юди та потривожимо її, і зробімо в ній пролом для себе, і поставмо в її середині царя, сина Тавеїла. Так говорить Господь Бог: цього не буде й не станеться. Бо голова Сирії — Дамаск, а голова Дамаска — Рецін; і через шістдесят п’ять років Єфрем буде зламаний так, що не стане народом. А голова Єфрема — Самарія, а голова Самарії — син Ремалії. Якщо не повірите, то напевно не встоїте. Ісая 7:1-9.

The sixty-five-year prophecy of verse eight, identifies that “within” the period of sixty-five years the northern kingdom of the ten tribes would be taken into captivity. The vision was recorded in the year 742 BC, and nineteen years later in 723 BC, Ephraim was scattered and taken into captivity by the Assyrians. In 677 BC, at the end of the sixty-five years king Manasseh was captured and carried into Babylon. The starting point in 742 BC, marks a civil war between the northern kingdom and the southern kingdoms of Israel, just as 1863, marks the very center of the Civil War in the United States between the North and South. The prophecy was proclaimed by Isaiah in the literal glorious land (Judah), and the prophecy of 1863 was fulfilled in the spiritual glorious land (the United States).

Шістдесятип’ятирічне пророцтво восьмого вірша визначає, що «у межах» періоду в шістдесят п’ять років північне царство з десяти колін буде взяте в полон. Видіння було записане у 742 році до н. е., а через дев’ятнадцять років, у 723 році до н. е., Єфраїма розсіяли і взяли в полон ассирійці. У 677 році до н. е., наприкінці шістдесяти п’яти років, царя Манасію захопили й відвели до Вавилона. Відправна точка у 742 році до н. е. позначає громадянську війну між північним царством і південними царствами Ізраїля, так само як 1863 рік позначає самий центр Громадянської війни в Сполучених Штатах між Північчю і Півднем. Пророцтво було проголошене Ісаєю в буквальній прекрасній землі (Юдея), а пророцтво 1863 року сповнилося в духовній прекрасній землі (Сполучені Штати).

There are three waymarks within the sixty-five-year prophecy. The civil war of 742 BC, is followed in nineteen years by the scattering of the northern kingdom, in 723 BC. At the end of the sixty-five years the southern kingdom was scattered. The prophecy, including its beginning and ending, represents both “indignations” of God against the northern and southern kingdoms, and those two indignations are preceded by nineteen years at their starting points, and then followed by another nineteen years that follow their fulfillments.

У межах шістдесятип’ятирічного пророцтва є три віхи. Громадянську війну 742 р. до н. е. через дев’ятнадцять років, у 723 р. до н. е., змінило розсіяння північного царства. Наприкінці цих шістдесяти п’яти років було розсіяне південне царство. Пророцтво, включно з його початком і завершенням, відображає обидва «обурення» Бога проти північного та південного царств, і кожному з них на початку передують дев’ятнадцять років, а після їхнього сповнення — ще дев’ятнадцять років.

The entire chiastic structure identifies a period of civil war between north and south that marks the beginning and ending. In the midst of the beginning and ending the two antagonists of the civil war were both carried into slavery, and in the sixty-five years that they are gathered out of their mutually scattered condition of slavery into one nation, they arrive at 1863, which is the date of the Emancipation Proclamation that freed the slaves. The prophecy of a civil war in literal Judah concludes at the civil war in spiritual Judah, for Jesus always illustrates the end of a thing, with the beginning of a thing, for He is Alpha and Omega.

Уся хіастична структура визначає період громадянської війни між північчю та півднем, що позначає початок і завершення. У проміжку між початком і завершенням обидва антагоністи громадянської війни були загнані в рабство, а за шістдесят п’ять років, протягом яких їх збирають із їхнього взаємно розпорошеного стану рабства в один народ, вони доходять до 1863 року — дати Прокламації про емансипацію, що звільнила рабів. Пророцтво про громадянську війну в буквальному Юді завершується громадянською війною в духовному Юді, бо Ісус завжди ілюструє кінець чогось початком чогось, адже Він Альфа й Омега.

The history of 1863 was represented by the history of 742 BC, when the prophet Isaiah, along with his son, delivered a message to the wicked king of Judah (Ahaz). 742 BC in the passage is represented by the testimony of king Ahaz, who was king of Judah and who had shut down God’s sanctuary service and had his high priest erect a model of a Syrian temple in the very precincts of God’s earthly sanctuary.

Історія 1863 року була представлена історією 742 року до н. е., коли пророк Ісая разом зі своїм сином передав послання нечестивому цареві Юдеї (Ахазові). 742 рік до н. е. в уривку представлено свідченням царя Ахаза, який був царем Юдеї та припинив служіння у Божому святилищі й наказав своєму первосвященникові спорудити копію сирійського храму в самих дворах Божого земного святилища.

In the history of wicked king Ahaz (marked as 742 BC by the prophecy of Isaiah), the leader of Jerusalem introduced the worship of paganism (Catholicism) into God’s church, just as Laodicean Adventism returned to the methodology of apostate Protestantism to discard the message of Moses that had been delivered by Elijah. In 742 BC, Isaiah confronted the wicked king of Judah at the end of the conduit of the upper pool, by the fuller’s field, and he brought his son with him when he did. His son’s name was a sign, and when the prophet from Judah confronted king Jeroboam, he also gave him a sign.

В історії нечестивого царя Ахаза (датованій 742 р. до н. е. відповідно до пророцтва Ісаї) провідник Єрусалима запровадив у Божу церкву поклоніння язичництву (католицизмові), так само як лаодикійський адвентизм повернувся до методології відступницького протестантизму, щоб відкинути вістку Мойсея, передану Іллею. У 742 р. до н. е. Ісая протистояв нечестивому цареві Юди на кінці водогону верхнього ставу, біля поля пральника, і тоді він узяв із собою свого сина. Ім’я його сина було знаком, і коли пророк із Юди протистояв цареві Єровоаму, він також дав йому знак.

> Behold, I and the children whom the Lord hath given me are for signs and for wonders in Israel from the Lord of hosts, which dwelleth in mount Zion. Isaiah 8:18.

> Ось я і діти, яких дав мені Господь, — на знамення й на чудеса в Ізраїлі від Господа Саваота, який перебуває на горі Сіон. Ісая 8:18.

The name of Isaiah’s son “Shearjashub,” means “a remnant shall return.” Those that “return” who make up the remnant, are those who wait for the Lord during the tarrying time.

Ім’я сина Ісаї «Shearjashub» означає «залишок повернеться». Ті, що «повертаються» і становлять залишок, — це ті, хто чекають на Господа у період зволікання.

> And I will wait upon the Lord, that hideth his face from the house of Jacob, and I will look for him. Behold, I and the children whom the Lord hath given me are for signs and for wonders in Israel from the Lord of hosts, which dwelleth in mount Zion. Isaiah 8:17, 18.

> А я чекатиму на Господа, що ховає Своє обличчя від дому Якова, і шукатиму Його. Ось я і діти, яких дав мені Господь, — на знамення та на чудеса в Ізраїлі — від Господа Саваота, що перебуває на горі Сіон. Ісая 8:17, 18.

When Isaiah interacts with wicked king Ahaz in 742 BC, he represents those who have “waited,” for all the prophets are speaking of the last days, and those who “wait” in the last days are those who have suffered the first disappointment. Jeremiah thought God had lied, and withheld the rain, and Isaiah thinks God has hidden “his face from the house of Jacob,” but Isaiah determines that he will wait, and look for the Lord, which represents the “wise” during the tarrying time of the vision. Those that did return and separate the precious from the vile, who were to become God’s mouthpiece were sealed, and therefore contrasted with those who receive the mark of the beast.

Коли Ісая має справу з нечестивим царем Ахазом у 742 р. до н. е., він представляє тих, що «чекали», бо всі пророки говорять про останні дні, а ті, що «чекають» в останні дні, — це ті, що зазнали першого розчарування. Єремія думав, що Бог збрехав і стримав дощ, а Ісая вважає, що Бог сховав «своє обличчя від дому Якова», але Ісая вирішує чекати і шукати Господа, що представляє «мудрих» у час зволікання видіння. Ті, що таки повернулися і відділили дорогоцінне від негідного, які мали стати Божими устами, були запечатані й, відповідно, протиставлені тим, хто приймає знак звіра.

> And many among them shall stumble, and fall, and be broken, and be snared, and be taken. Bind up the testimony, seal the law among my disciples. And I will wait upon the Lord, that hideth his face from the house of Jacob, and I will look for him. Behold, I and the children whom the Lord hath given me are for signs and for wonders in Israel from the Lord of hosts, which dwelleth in mount Zion. And when they shall say unto you, Seek unto them that have familiar spirits, and unto wizards that peep, and that mutter: should not a people seek unto their God? for the living to the dead? To the law and to the testimony: if they speak not according to this word, it is because there is no light in them. Isaiah 8:16–20.

> І багато з них спіткнуться, і впадуть, і розіб’ються, і потраплять у пастку, і будуть захоплені. Зв’яжи свідчення, запечатай Закон серед моїх учнів. А я чекатиму на Господа, що ховає Своє обличчя від дому Якова, і шукатиму Його. Ось я та діти, яких дав мені Господь, — на знамення й на чудеса в Ізраїлі від Господа Саваота, що перебуває на горі Сіон. І коли скажуть вам: “Звертайтеся до викликачів духів і до чаклунів, що шепочуть і бурмочуть”, — чи ж не до свого Бога має звертатися народ? Хіба за живих — до мертвих? До Закону й до Свідчення! Якщо вони не говорять згідно з цим словом, то немає в них світла. Ісая 8:16-20.

We will continue this study in the next article.

Ми продовжимо це дослідження у наступній статті.

> “These are not the words of Sister White, but the words of the Lord, and His messenger has given them to me to give to you. God calls upon you to no longer work at cross purposes with Him. Much instruction was given in regard to men claiming to be Christian when they are revealing the attributes of Satan, counteracting in spirit, word, and action the advancement of truth, and are surely following the path where Satan is leading them. In their hardness of heart they have grasped authority which in no way belongs to them, and which they should not exercise. Saith the great Teacher, ‘I will overturn, overturn, overturn.’ Men say in Battle Creek, ‘The temple of the Lord, the temple of the Lord are we’ but they are using common fire. Their hearts are not softened and subdued by the grace of God.” Manuscript Releases, volume 13, 222.

> Це не слова сестри Вайт, а слова Господа, і Його посланець передав їх мені, щоб передати їх вам. Бог закликає вас більше не діяти всупереч Йому. Було дано багато настанов щодо людей, які називають себе християнами, коли вони виявляють риси сатани, протидіючи духом, словом і ділом поширенню істини та безперечно йдучи шляхом, куди веде їх сатана. У закам’янілості свого серця вони захопили владу, яка жодним чином їм не належить і яку їм не слід здійснювати. Каже великий Учитель: «Я переверну, переверну, переверну». У Батл-Кріку люди кажуть: «Храм Господній, храм Господній — це ми», але вони користуються звичайним вогнем. Їхні серця не пом’якшені й не скорені Божою благодаттю. Manuscript Releases, том 13, 222.

Back to Articles