Article

# The Book of Joel and The Laodicean Seventh-day Adventist Church - Number Three

Книга пророка Йоеля і Лаодикійська Церква адвентистів сьомого дня - Номер три

A Vineyard of Red Wine

Виноградник червоного вина

Author

Jeff Pippenger

Published

December 3, 2025

Formats

PDF
Word

We ended the previous article with the question, “With these concepts in place the question may be asked how is it that at 9/11 the book of Joel became the message Peter identified at Pentecost?”

Ми завершили попередню статтю запитанням: "За наявності цих понять можна запитати, як сталося, що під час 9/11 книга Йоіла стала тим посланням, на яке вказав Петро в День П’ятидесятниці?"

Peter was identifying that Joel was being fulfilled on the day of Pentecost, which is a point in time marking the end of the Pentecostal season. In the Pentecostal season there was a manifestation of the Holy Spirit at the beginning, and then a greater manifestation of the Holy Spirit at the end. By faith understanding that both the Bible and Spirit of Prophecy apply Joel to the time of the latter rain we may know that the book of Joel became present truth at 9/11; and that every element of the book will speak directly of the prophetic history beginning at 9/11 on through to and including the seven last plagues, which Joel identifies as the “day of the Lord.”

Петро вказував, що пророцтво Йоіла виконувалося в день П’ятидесятниці, який є моментом часу, що позначає кінець п’ятидесятницького періоду. У п’ятидесятницькому періоді на початку був прояв Святого Духа, а наприкінці — ще більший прояв Святого Духа. Розуміючи вірою, що і Біблія, і Дух Пророцтва відносять Йоіла до часу пізнього дощу, ми можемо знати, що книга Йоіла стала теперішньою істиною на 9/11; і що кожен елемент цієї книги буде безпосередньо говорити про пророчу історію, яка починається з 9/11 і простягається до семи останніх кар включно, які Йоіл визначає як «день Господній».

As typified by 1888, on 9/11 the presentation of the Laodicean message became present testing truth. Isaiah typifies that same message in chapter fifty-eight with the trumpet voice showing God’s people their transgressions. The “day” when Isaiah begins sounding his voice like a trumpet is the same day he sings the song of the vineyard.

Як це прообразно показано 1888 роком, 11 вересня проголошення лаодикійської звістки стало сучасною випробувальною істиною. Ісая прообразно зображує ту саму звістку в п’ятдесят восьмому розділі голосом сурми, що показує Божому народові їхні переступи. «День», коли Ісая починає підносити свій голос, мов сурму, — це той самий день, коли він співає пісню про виноградник.

> In that day sing ye unto her, A vineyard of red wine. I the Lord do keep it; I will water it every moment: lest any hurt it, I will keep it night and day. Fury is not in me: who would set the briers and thorns against me in battle? I would go through them, I would burn them together. Or let him take hold of my strength, that he may make peace with me; and he shall make peace with me. He shall cause them that come of Jacob to take root: Israel shall blossom and bud, and fill the face of the world with fruit. Isaiah 27:2–6.

> Того дня заспівайте їй: Виноградник червоного вина. Я, Господь, його пильную; я щомиті напуватиму його: щоб ніхто не завдав йому шкоди, я берегтиму його вдень і вночі. Гніву в Мені нема: хто виставить проти Мене в бою тернину й колючки? Я пройду крізь них, я їх разом спалю. Або нехай ухопиться за Мою силу, щоб укласти зі Мною мир; і він укладе зі Мною мир. Він укорінить тих, що походять від Якова: Ізраїль зацвіте й розпустить бруньки, і наповнить обличчя землі плодом. Ісая 27:2-6.

Modern spiritual “Israel shall blossom and bud, and fill the face of the world with fruit” during the period of the latter rain, for the early rain cause the budding and blossoming of a plant, and the latter rain produces the fruit. When the buildings of New York came down on 9/11 the mighty angel of Revelation eighteen descended and the latter rain began to sprinkle. At that time God’s watchmen were to blow the trumpet to the Laodicean church. Isaiah’s message identifying the sins of God’s people is also the song of the vineyard of red wine. The first chapter of Joel is that very message.

Сучасний духовний Ізраїль «розквітне й набрунькується та наповнить лице світу плодом» у період пізнього дощу, бо ранній дощ спричиняє брунькування й цвітіння рослини, а пізній дощ приносить плід. Коли 11 вересня обвалилися будівлі Нью-Йорка, зійшов могутній ангел з вісімнадцятого розділу Об’явлення, і пізній дощ почав накрапати. Тоді Божі сторожі мали затрубити в сурму для Лаодикійської церкви. Послання Ісаї, що викриває гріхи Божого народу, є також піснею про виноградник червоного вина. Перший розділ книги Йоіла є саме тим посланням.

> The word of the Lord that came to Joel the son of Pethuel.

> Слово Господнє, що було до Йоіла, сина Петуїла.

> Hear this, ye old men, and give ear, all ye inhabitants of the land. Hath this been in your days, or even in the days of your fathers? Tell ye your children of it, and let your children tell their children, and their children another generation.

> Послухайте це, старці, і прислухайтеся, усі мешканці краю. Чи було таке за ваших днів, або навіть за днів ваших батьків? Розповідайте про це своїм дітям, і нехай ваші діти розкажуть своїм дітям, а їхні діти — іншому поколінню.

> That which the palmerworm hath left hath the locust eaten; and that which the locust hath left hath the cankerworm eaten; and that which the cankerworm hath left hath the caterpiller eaten.

> Те, що залишила гусінь, те з’їла сарана; а те, що залишила сарана, те з’їв п’ядун; а те, що залишив п’ядун, те з’їла гусениця.

> Awake, ye drunkards, and weep; and howl, all ye drinkers of wine, because of the new wine; for it is cut off from your mouth.

> Прокиньтеся, п'яниці, і плачте; і голосіть, усі, хто п'є вино, через молоде вино; бо його забрано від ваших вуст.

> For a nation is come up upon my land, strong, and without number, whose teeth are the teeth of a lion, and he hath the cheek teeth of a great lion. He hath laid my vine waste, and barked my fig tree: he hath made it clean bare, and cast it away; the branches thereof are made white. Lament like a virgin girded with sackcloth for the husband of her youth. The meat offering and the drink offering is cut off from the house of the Lord; the priests, the Lord’s ministers, mourn. The field is wasted, the land mourneth; for the corn is wasted: the new wine is dried up, the oil languisheth.

> Бо народ піднявся на мою землю, сильний і без числа, зуби його — зуби лева, і має він щелепні зуби великого лева. Він спустошив мою виноградну лозу й обдер кору з моєї смоківниці; оголив її дочиста й відкинув, гілки її побіліли. Ридайте, мов діва, підперезана веретою, за чоловіком своєї юності. Хлібна жертва та ливна жертва припинилися в домі Господньому; священики, служителі Господні, плачуть. Поле спустошене, земля тужить; бо збіжжя знищене: молоде вино висохло, олія змарніла.

> Be ye ashamed, O ye husbandmen; howl, O ye vinedressers, for the wheat and for the barley; because the harvest of the field is perished. The vine is dried up, and the fig tree languisheth; the pomegranate tree, the palm tree also, and the apple tree, even all the trees of the field, are withered: because joy is withered away from the sons of men.

> Соромтеся, о хлібороби; вийте, о виноградарі, за пшеницю та за ячмінь, бо загинуло жниво на полі. Виноградна лоза висохла, і смоківниця знемагає; гранатове дерево, і пальма також, і яблуня — навіть усі дерева поля — зів’яли, бо радість зів’яла серед синів людських.

> Gird yourselves, and lament, ye priests: howl, ye ministers of the altar: come, lie all night in sackcloth, ye ministers of my God: for the meat offering and the drink offering is withholden from the house of your God. Sanctify ye a fast, call a solemn assembly, gather the elders and all the inhabitants of the land into the house of the Lord your God, and cry unto the Lord, Alas for the day! for the day of the Lord is at hand, and as a destruction from the Almighty shall it come. Is not the meat cut off before our eyes, yea, joy and gladness from the house of our God? The seed is rotten under their clods, the garners are laid desolate, the barns are broken down; for the corn is withered. How do the beasts groan! the herds of cattle are perplexed, because they have no pasture; yea, the flocks of sheep are made desolate.

> Припояжтеся й ридайте, священики; голосіть, служителі жертовника; прийдіть, ляжте всю ніч у веретищі, служителі мого Бога; бо хлібна жертва й возливна жертва утримані від дому вашого Бога. Освятіть піст, скличте урочисте зібрання, зберіть старців і всіх мешканців краю до дому Господа, вашого Бога, і волайте до Господа: Горе тому дню! Бо близький день Господній, і як погибель від Всемогутнього він прийде. Хіба не віднято перед нашими очима поживу, — так, радість і веселість — із дому нашого Бога? Насіння згнило під грудками землі, засіки спустошені, клуні порозвалювані, бо збіжжя всохло. Як стогнуть звірі! Стада худоби розгублені, бо не мають пасовиська; так, отари овець спустошені.

> O Lord, to thee will I cry: for the fire hath devoured the pastures of the wilderness, and the flame hath burned all the trees of the field. The beasts of the field cry also unto thee: for the rivers of waters are dried up, and the fire hath devoured the pastures of the wilderness. Joel 1:1–20.

> О Господи, до Тебе взиватиму: бо вогонь пожер пасовища пустелі, і полум’я попалило всі дерева поля. Звірі польові також взивають до Тебе: бо висхли водні потоки, і вогонь пожер пасовища пустелі. Йоіл 1:1-20.

The first chapter of Joel is addressing the destruction of God’s vineyard. Isaiah establishes “that day” as the day when the latter rain begins, for the plants on that day begin to blossom and bud. The fact that Isaiah informs us that God’s people will “take root,” “blossom and bud” and fill the earth with “fruit” is illustrating a progressive history of three steps. A plant takes “root” in the ground. To “take root” therefore means to stand upon the ground, which is the ground floor or the foundation. Those who “come out of Jacob” “take root” and then they are called “Israel.” Those who come out of the Laodicean experience are then called Philadelphians, though to retain that experience requires victory in a testing process that ends at the Sunday law.

Перший розділ книги Йоіла стосується знищення Божого виноградника. Ісая визначає "той день" як день, коли починається пізній дощ, бо того дня рослини починають квітнути та пускати бруньки. Той факт, що Ісая повідомляє, що Божий народ "пустить коріння", "квітнутиме та пускатиме бруньки" і наповнить землю "плодом", ілюструє поступову історію з трьох етапів. Рослина пускає "коріння" в ґрунт. Отже, "пустити коріння" означає стояти на землі, тобто на рівні землі, на фундаменті. Ті, хто "виходять із Якова", "пускають коріння", і тоді їх називають "Ізраїлем". Ті, хто виходять із лаодикійського досвіду, тоді називаються філадельфійцями, хоча, щоб зберегти цей досвід, потрібна перемога в процесі випробування, який завершується недільним законом.

The prophetic relationship of Jacob, (the supplanter) and Israel, (the overcomer) is identifying that at 9/11 those who “take root” by returning to the foundations, there and then enter into a covenant relationship. Prophetically a change of name is a symbol of a covenant, as represented by Abram to Abraham, Sarai to Sarah, Jacob to Israel and others. In the verse those who returned to the old foundational truths at 9/11 entered into a covenant relationship as the rain began to produce blossoms and buds. At the Sunday law the whole world will be filled with “fruit” as the rain is then poured out without measure.

Пророчий зв’язок між Яковом (тим, хто витісняє) та Ізраїлем (переможцем) вказує, що під час 9/11 ті, хто «пускає коріння», повертаючись до підвалин, саме там і тоді вступають у завітні стосунки. У пророчому вимірі зміна імені є символом завіту, що видно на прикладах: Аврам — Авраам, Сарай — Сара, Яків — Ізраїль та інших. У вірші ті, хто повернувся до давніх засадничих істин під час 9/11, увійшли у завітні стосунки, коли дощ почав приносити цвіт і бруньки. Під час недільного закону весь світ наповниться «плодом», бо тоді дощ буде вилитий без міри.

Isaiah must agree with Isaiah, and of course all the other prophets, but Isaiah is to lift up his voice like a trumpet and show Laodicean Seventh-day Adventists their sins in the context of the song of the vineyard. That song was sung by Jesus in the parable of the vineyard. The vineyard caused him to weep as He for the last time before the cross looked out over Jerusalem; knowing ancient Israel had reached the end of their probationary period and were being passed by as God’s covenant people. Simultaneously Christ was entering into a covenant with a people who would bring forth the appropriate fruits from God’s vineyard. Whether the vineyard story of Joshua at the beginning or of Jesus at the end those who became the new covenant people typified the one hundred and forty-four thousand.

Ісая має погоджуватися з Ісаєю, і, звісно, з усіма іншими пророками, але Ісая має піднести свій голос, немов сурму, і показати Лаодикійським Адвентистам сьомого дня їхні гріхи в контексті пісні про виноградник. Ту пісню Ісус заспівав у притчі про виноградник. Через образ виноградника Він заплакав, коли востаннє перед хрестом поглянув на Єрусалим, знаючи, що стародавній Ізраїль дійшов кінця свого випробувального періоду й був обминутий як Божий народ завіту. Водночас Христос укладав завіт із народом, який принесе належні плоди з Божого виноградника. Чи то оповідь про виноградник Ісуса Навина на початку, чи Ісуса наприкінці, ті, хто стали народом нового завіту, були прообразом ста сорока чотирьох тисяч.

Christ spoke of Isaiah’s vineyard prophecy, as does Sister White.

Христос говорив про пророцтво Ісаї про виноградник, як це робить сестра Вайт.

> “The parable of the vineyard applies not alone to the Jewish nation. It has a lesson for us. The church in this generation has been endowed by God with great privileges and blessings, and He expects corresponding returns.” Christ Object Lessons, 296.

> Притча про виноградник стосується не лише юдейського народу. Вона має урок і для нас. Церква цього покоління була наділена Богом великими привілеями та благословеннями, і Він очікує відповідної віддачі. Christ Object Lessons, 296.

It is instructive to read the passage which leads to the last statement from the Spirit of Prophecy.

Повчально прочитати уривок, який веде до останнього вислову Духа пророцтва.

> “Chapter 23—The Lord’s Vineyard

> Розділ 23 — Господній виноградник

> “The Jewish Nation

> Єврейська нація

> “The parable of the two sons was followed by the parable of the vineyard. In the one, Christ had set before the Jewish teachers the importance of obedience. In the other, He pointed to the rich blessings bestowed upon Israel, and in these showed God’s claim to their obedience. He set before them the glory of God’s purpose, which through obedience they might have fulfilled. Withdrawing the veil from the future, He showed how, by failure to fulfill His purpose, the whole nation was forfeiting His blessing, and bringing ruin upon itself.

> Після притчі про двох синів прозвучала притча про виноградник. У першій Христос поставив перед юдейськими вчителями важливість послуху. У другій Він вказав на рясні благословення, даровані Ізраїлеві, і в них показав Боже право на послух Ізраїля. Він поставив перед ними славу Божого задуму, який через послух вони могли б здійснити. Здіймаючи завісу над майбутнім, Він показав, як через невиконання Його задуму весь народ позбавлявся Його благословення і накликав на себе погибель.

> “‘There was a certain householder,’ Christ said, ‘which planted a vineyard, and hedged it round about, and digged a winepress in it, and built a tower, and let it out to husbandmen, and went into a far country.’

> «Був один господар», — сказав Христос, — «який насадив виноградник, обніс його огорожею, викопав у ньому точило, збудував вежу, здав його в оренду виноградарям і вирушив у далеку країну».

> “A description of this vineyard is given by the prophet Isaiah: ‘Now will I sing to my wellbeloved a song of my beloved touching His vineyard. My wellbeloved hath a vineyard in a very fruitful hill; and He fenced it, and gathered out the stones thereof, and planted it with the choicest vine, and built a tower in the midst of it, and also made a winepress therein; and He looked that it should bring forth grapes.’ Isaiah 5:1, 2.

> Опис цього виноградника подано пророком Ісаєю: "Тепер заспіваю своєму улюбленому пісню мого улюбленого про Його виноградник. Мій улюблений має виноградник на вельми родючому пагорбі; і Він обгородив його, і очистив його від каміння, і насадив його добірною лозою, і башту збудував посеред нього, і також точило видовбав у ньому; і сподівався, що він принесе виноград." Ісая 5:1, 2.

> “The husbandman chooses a piece of land from the wilderness; he fences, clears, and tills it, and plants it with choice vines, expecting a rich harvest. This plot of ground, in its superiority to the uncultivated waste, he expects to do him honor by showing the results of his care and toil in its cultivation. So God had chosen a people from the world to be trained and educated by Christ. The prophet says, ‘The vineyard of the Lord of hosts is the house of Israel, and the men of Judah His pleasant plant.’ Isaiah 5:7. Upon this people God had bestowed great privileges, blessing them richly from His abundant goodness. He looked for them to honor Him by yielding fruit. They were to reveal the principles of His kingdom. In the midst of a fallen, wicked world they were to represent the character of God.

> Виноградар обирає ділянку землі серед дикої місцевості; він огороджує її, розчищає й обробляє, і засаджує її добірними виноградними лозами, очікуючи щедрого врожаю. Він сподівається, що ця ділянка, завдяки своїй перевазі над необробленою пусткою, принесе йому честь, показавши результати його піклування і труду в її обробітку. Так само Бог вибрав собі народ зі світу, щоб їх навчав і виховував Христос. Пророк каже: «Виноградник Господа Саваота — дім Ізраїля, а люди Юди — Його любе насадження». Ісая 5:7. Цьому народові Бог дарував великі привілеї, щедро благословляючи їх зі Своєї рясної благості. Він очікував, що вони вшанують Його, приносячи плід. Вони мали виявляти засади Його Царства. Посеред занепалого, злого світу вони мали відображати Божий характер.

> “As the Lord’s vineyard they were to produce fruit altogether different from that of the heathen nations. These idolatrous peoples had given themselves up to work wickedness. Violence and crime, greed, oppression, and the most corrupt practices, were indulged without restraint. Iniquity, degradation, and misery were the fruits of the corrupt tree. In marked contrast was to be the fruit borne on the vine of God’s planting.

> Як Господній виноградник, вони мали приносити плід, цілком інший від плоду язичницьких народів. Ці ідолопоклонницькі народи віддалися творити беззаконня. Насильство й злочин, жадібність, гноблення та найрозбещеніші практики панували без жодних обмежень. Беззаконня, занепад і страждання були плодами зіпсутого дерева. Різко відмінним мав бути плід, що його приносила лоза, насаджена Богом.

> “It was the privilege of the Jewish nation to represent the character of God as it had been revealed to Moses. In answer to the prayer of Moses, ‘Show me Thy glory,’ the Lord promised, ‘I will make all My goodness pass before thee.’ Exodus 33:18, 19. ‘And the Lord passed by before him, and proclaimed, The Lord, the Lord God, merciful and gracious, longsuffering, and abundant in goodness and truth, keeping mercy for thousands, forgiving iniquity and transgression and sin.’ Exodus 34:6, 7. This was the fruit that God desired from His people. In the purity of their characters, in the holiness of their lives, in their mercy and loving-kindness and compassion, they were to show that ‘the law of the Lord is perfect, converting the soul.’ Psalm 19:7.

> Було привілеєм єврейського народу представляти Божий характер, як він був відкритий Мойсеєві. У відповідь на молитву Мойсея, 'Покажи мені славу Твою', Господь пообіцяв: 'Усю Мою благість проведу перед тобою.' Вихід 33:18, 19. 'І пройшов Господь перед ним і проголосив: Господь, Господь Бог, милосердний і ласкавий, довготерпеливий і багатий на благість і правду, що зберігає милість для тисяч, прощає беззаконня, переступ і гріх.' Вихід 34:6, 7. Це був плід, якого Бог бажав від Свого народу. Чистотою своїх характерів, святістю свого життя, своїм милосердям, добротою та співчуттям вони мали показати, що 'закон Господній досконалий, навертає душу.' Псалом 19:7.

> “Through the Jewish nation it was God’s purpose to impart rich blessings to all peoples. Through Israel the way was to be prepared for the diffusion of His light to the whole world. The nations of the world, through following corrupt practices, had lost the knowledge of God. Yet in His mercy God did not blot them out of existence. He purposed to give them opportunity for becoming acquainted with Him through His church. He designed that the principles revealed through His people should be the means of restoring the moral image of God in man.

> Через юдейський народ Бог мав намір дарувати щедрі благословення всім народам. Через Ізраїль мав бути приготований шлях для поширення Його світла по всьому світу. Народи світу, дотримуючись порочних звичаїв, втратили пізнання Бога. Та у Своєму милосерді Бог не стер їх з лиця землі. Він постановив дати їм можливість пізнати Його через Свою церкву. Він замислив, щоб принципи, відкриті через Його народ, стали засобом відновлення в людині морального образу Бога.

> “It was for the accomplishment of this purpose that God called Abraham out from his idolatrous kindred and bade him dwell in the land of Canaan. ‘I will make of thee a great nation,’ He said, ‘and I will bless thee, and make thy name great; and thou shalt be a blessing.’ Genesis 12:2.

> Саме для здійснення цієї мети Бог покликав Авраама з його ідолопоклонницького роду та звелів йому оселитися в землі Ханаану. "Я зроблю з тебе великий народ, — сказав Він, — і благословлю тебе, і звеличу твоє ім'я; і ти станеш благословенням". Буття 12:2.

> “The descendants of Abraham, Jacob and his posterity, were brought down to Egypt that in the midst of that great and wicked nation they might reveal the principles of God’s kingdom. The integrity of Joseph and his wonderful work in preserving the lives of the whole Egyptian people were a representation of the life of Christ. Moses and many others were witnesses for God.

> Нащадки Авраама — Яків і його потомство — були приведені до Єгипту, щоб посеред того великого й безбожного народу вони відкрили засади Божого Царства. Непорочність Йосипа та його дивовижне служіння у збереженні життя всього єгипетського народу були відображенням життя Христа. Мойсей та багато інших були Божими свідками.

> “In bringing forth Israel from Egypt, the Lord again manifested His power and His mercy. His wonderful works in their deliverance from bondage and His dealings with them in their travels through the wilderness were not for their benefit alone. These were to be as an object lesson to the surrounding nations. The Lord revealed Himself as a God above all human authority and greatness. The signs and wonders He wrought in behalf of His people showed His power over nature and over the greatest of those who worshiped nature. God went through the proud land of Egypt as He will go through the earth in the last days. With fire and tempest, earthquake and death, the great I AM redeemed His people. He took them out of the land of bondage. He led them through the ‘great and terrible wilderness, wherein were fiery serpents, and scorpions, and drought.’ Deuteronomy 8:15. He brought them forth water out of ‘the rock of flint,’ and fed them with ‘the corn of heaven.’ Psalm 78:24. ‘For,’ said Moses, ‘the Lord’s portion is His people; Jacob is the lot of His inheritance. He found him in a desert land, and in the waste howling wilderness; He led him about, He instructed him, He kept him as the apple of His eye. As an eagle stirreth up her nest, fluttereth over her young, spreadeth abroad her wings, taketh them, beareth them on her wings: so the Lord alone did lead him, and there was no strange God with him.’ Deuteronomy 32:9–12. Thus He brought them unto Himself, that they might dwell as under the shadow of the Most High.

> Вивівши Ізраїля з Єгипту, Господь знову явив Свою силу та Своє милосердя. Його дивовижні діла в їхньому визволенні з рабства і Його поводження з ними під час їхніх мандрів пустелею були не лише для їхньої користі. Це мало бути наочним уроком для навколишніх народів. Господь об’явив Себе Богом понад усяку людську владу й велич. Знаки й чудеса, які Він звершив заради Свого народу, показали Його владу над природою і над найвеличнішими серед тих, хто поклонявся природі. Бог пройшов через горду землю Єгипту так, як Він пройде через землю в останні дні. Вогнем і бурею, землетрусом і смертю великий Я Є викупив Свій народ. Він вивів їх із землі рабства. Він провів їх через «велику й страшну пустелю, де були вогненні змії, і скорпіони, і посуха» (Повторення Закону 8:15). Він вивів їм воду з «крем’яної скелі», і нагодував їх «хлібом небесним» (Псалом 78:24). «Бо, — сказав Мойсей, — частка Господня — Його народ; Яків — жереб Його спадщини. Він знайшов його в пустинній землі, і в безлюдній, де виють вітри, пустелі; водив його, навчав його, беріг його, як зіницю Свого ока. Як орлиця ворушить своє гніздо, ширяє над своїми пташенятами, розпростовує крила, бере їх, несе їх на своїх крилах, — так Господь один провадив його, і не було з ним чужого бога» (Повторення Закону 32:9-12). Так Він привів їх до Себе, щоб вони жили, немов під тінню Всевишнього.

> “Christ was the leader of the children of Israel in their wilderness wanderings. Enshrouded in the pillar of cloud by day and the pillar of fire by night, He led and guided them. He preserved them from the perils of the wilderness, He brought them into the land of promise, and in the sight of all the nations that acknowledged not God He established Israel as His own chosen possession, the Lord’s vineyard.

> Христос був провідником дітей Ізраїлевих у їхніх мандрівках пустелею. Огорнений стовпом хмари вдень і стовпом вогню вночі, Він вів і провадив їх. Він оберігав їх від небезпек пустелі, Він увів їх у землю обітовану, і на очах усіх народів, що не визнавали Бога, утвердив Ізраїль як Свою вибрану власність, виноградник Господній.

> “To this people were committed the oracles of God. They were hedged about by the precepts of His law, the everlasting principles of truth, justice, and purity. Obedience to these principles was to be their protection, for it would save them from destroying themselves by sinful practices. And as the tower in the vineyard, God placed in the midst of the land His holy temple.

> Цьому народові були доручені Божі одкровення. Вони були обгороджені приписами Його закону, вічними принципами істини, справедливості та чистоти. Послух цим принципам мав бути їхнім захистом, бо він уберіг би їх від саморуйнування через гріховні практики. І, мов вежу у винограднику, Бог поставив посеред землі Свій святий храм.

> “Christ was their instructor. As He had been with them in the wilderness, so He was still to be their teacher and guide. In the tabernacle and the temple His glory dwelt in the holy shekinah above the mercy seat. In their behalf He constantly manifested the riches of His love and patience.

> Христос був їхнім наставником. Як Він був із ними в пустелі, так і надалі мав бути їхнім учителем і провідником. У скинії та храмі Його слава перебувала у святій шехіні над умилостивленням. Заради них Він постійно виявляв багатство Своєї любові та терпіння.

> “God desired to make of His people Israel a praise and a glory. Every spiritual advantage was given them. God withheld from them nothing favorable to the formation of character that would make them representatives of Himself.

> Бог бажав зробити Свій народ, Ізраїль, хвалою і славою. Усі духовні привілеї були їм даровані. Бог не відмовив їм у нічому, що було сприятливим для формування характеру, який зробив би їх Його представниками.

> “Their obedience to the law of God would make them marvels of prosperity before the nations of the world. He who could give them wisdom and skill in all cunning work would continue to be their teacher, and would ennoble and elevate them through obedience to His laws. If obedient, they would be preserved from the diseases that afflicted other nations, and would be blessed with vigor of intellect. The glory of God, His majesty and power, were to be revealed in all their prosperity. They were to be a kingdom of priests and princes. God furnished them with every facility for becoming the greatest nation on the earth.

> Їхній послух закону Божому зробив би їх дивом процвітання перед народами світу. Той, хто міг би дати їм мудрість і вміння у всякій майстерній праці, продовжував би бути їхнім Учителем і, через послух Його законам, облагороднював би та підносив їх. За умови послуху вони були б убережені від хвороб, що вражали інші народи, і були б благословенні силою розуму. Слава Божа, Його велич і сила мали виявлятися в усьому їхньому процвітанні. Вони мали бути царством священиків і князів. Бог надав їм усі можливості, щоб стати найбільшим народом на землі.

> “In the most definite manner Christ through Moses had set before them God’s purpose, and had made plain the terms of their prosperity. ‘Thou art an holy people unto the Lord thy God,’ He said; ‘the Lord thy God hath chosen thee to be a special people unto Himself, above all people that are upon the face of the earth…. Know therefore that the Lord thy God, He is God, the faithful God, which keepeth covenant and mercy with them that love Him and keep His commandments to a thousand generations…. Thou shalt therefore keep the commandments, and the statutes, and the judgments, which I command thee this day, to do them. Wherefore it shall come to pass, if ye hearken to these judgments, and keep, and do them, that the Lord thy God shall keep unto thee the covenant and the mercy which He sware unto thy fathers; and He will love thee, and bless thee, and multiply thee: He will also bless the fruit of thy womb, and the fruit of thy land, thy corn, and thy wine, and thine oil, the increase of thy kine, and the flocks of thy sheep, in the land which He sware unto thy fathers to give thee. Thou shalt be blessed above all people…. And the Lord will take away from thee all sickness, and will put none of the evil diseases of Egypt, which thou knowest, upon thee.’ Deuteronomy 7:6, 9, 11–15.

> У якнайвиразніший спосіб Христос через Мойсея поставив перед ними Божий задум і ясно виклав умови їхнього процвітання. «Ти — народ святий для Господа, Бога твого, — сказав Він; Господь, Бог твій, вибрав тебе, щоб ти був Йому особливим народом, понад усі народи, що на поверхні землі... Знай же, що Господь, Бог твій, — Він є Бог, Бог вірний, який зберігає завіт і милість з тими, хто любить Його та виконує Його заповіді, до тисячного покоління... Отже, пильнуй заповіді, і постанови, і присуди, які я наказую тобі сьогодні, щоб їх виконувати. І станеться: якщо ви будете слухатися цих присудів, і пильнувати та виконувати їх, то Господь, Бог твій, додержить тобі завіту та милості, якими Він клявся твоїм батькам; і любитиме тебе, і благословить тебе, і розмножить тебе. Він також поблагословить плід утроби твоєї й плід твоєї землі — твоє зерно, твоє вино та твою олію, приплід твоєї великої худоби та отари твоїх овець — у краї, що його Він клявся дати твоїм батькам — тобі. Благословенним будеш понад усі народи... І Господь відверне від тебе всі недуги й не наведе на тебе жодної з лихих єгипетських хвороб, які ти знаєш». Повторення Закону 7:6, 9, 11-15.

> “If they would keep His commandments, God promised to give them the finest of the wheat, and bring them honey out of the rock. With long life would He satisfy them, and show them His salvation.

> Якби вони дотримувалися Його заповідей, Бог обіцяв дати їм найкраще з пшениці й принести їм мед із скелі. Довгим життям Він наситив би їх і показав їм Своє спасіння.

> “Through disobedience to God, Adam and Eve had lost Eden, and because of sin the whole earth was cursed. But if God’s people followed His instruction, their land would be restored to fertility and beauty. God Himself gave them directions in regard to the culture of the soil, and they were to co-operate with Him in its restoration. Thus the whole land, under God’s control, would become an object lesson of spiritual truth. As in obedience to His natural laws the earth should produce its treasures, so in obedience to His moral law the hearts of the people were to reflect the attributes of His character. Even the heathen would recognize the superiority of those who served and worshiped the living God.

> Через непослух Богові Адам і Єва втратили Едем, і через гріх була проклята вся земля. Але якби Божий народ дотримувався Його настанов, їхня земля відновила б свою родючість і красу. Сам Бог дав їм настанови щодо обробітку землі, і вони мали співпрацювати з Ним у її відновленні. Так уся земля, під Божим керівництвом, стала б наочним прикладом духовної істини. І як у послуху Його природним законам земля має приносити свої багатства, так у послуху Його моральному законові серця людей мали відображати риси Його характеру. Навіть язичники визнали б перевагу тих, хто служив і поклонявся живому Богові.

> “‘Behold,’ said Moses, ‘I have taught you statutes and judgments, even as the Lord my God commanded me, that ye should do so in the land whither ye go to possess it. Keep therefore and do them; for this is your wisdom and your understanding in the sight of the nations, which shall hear all these statutes, and say, Surely this great nation is a wise and understanding people. For what nation is there so great, who hath God so nigh unto them, as the Lord our God is in all things that we call upon Him for? And what nation is there so great, that hath statutes and judgments so righteous as all this law, which I set before you this day?’ Deuteronomy 4:5–8.

> "Ось, — сказав Мойсей, — я навчив вас постанов і судів, як наказав мені Господь, Бог мій, щоб ви так чинили в землі, куди ви йдете, щоб заволодіти нею. Тож пильнуйте й виконуйте їх, бо це ваша мудрість і ваш розум на очах народів, що почують усі ці постанови й скажуть: Справді, цей великий народ — народ мудрий і розумний. Бо який народ є такий великий, що має Бога так близько до себе, як Господь, Бог наш, є у всьому, про що ми взиваємо до Нього? І який народ є такий великий, що має постанови й суди такі праведні, як увесь цей закон, який я сьогодні кладу перед вами?" Второзаконня 4:5-8.

> “The children of Israel were to occupy all the territory which God appointed them. Those nations that rejected the worship and service of the true God were to be dispossessed. But it was God’s purpose that by the revelation of His character through Israel men should be drawn unto Him. To all the world the gospel invitation was to be given. Through the teaching of the sacrificial service Christ was to be uplifted before the nations, and all who would look unto Him should live. All who, like Rahab the Canaanite, and Ruth the Moabitess, turned from idolatry to the worship of the true God, were to unite themselves with His chosen people. As the numbers of Israel increased they were to enlarge their borders, until their kingdom should embrace the world.

> Діти Ізраїля мали зайняти всю територію, яку Бог їм призначив. Ті народи, що відкидали поклоніння й служіння істинному Богові, мали бути витіснені. Але Божим задумом було об’явленням Свого характеру через Ізраїль притягнути людей до Себе. Усьому світові мало бути дане євангельське запрошення. Через вчення жертовної служби Христос мав бути піднесений перед народами, і всі, хто зверне погляд на Нього, житимуть. Усі, хто, як Рахав ханаанянка і Рут моавитянка, відверталися від ідолопоклонства до поклоніння істинному Богові, мали приєднуватися до Його вибраного народу. У міру зростання чисельності Ізраїля вони мали розширювати свої кордони, доки їхнє царство не охопить увесь світ.

> “God desired to bring all peoples under His merciful rule. He desired that the earth should be filled with joy and peace. He created man for happiness, and He longs to fill human hearts with the peace of heaven. He desires that the families below shall be a symbol of the great family above.

> Бог бажав привести всі народи під Його милосердне правління. Він бажав, щоб земля була сповнена радості й миру. Він створив людину для щастя, і Він прагне наповнити людські серця небесним миром. Він бажає, щоб родини на землі були символом великої родини на небесах.

> “But Israel did not fulfill God’s purpose. The Lord declared, ‘I had planted thee a noble vine, wholly a right seed: how then art thou turned into the degenerate plant of a strange vine unto Me?’ Jeremiah 2:21. ‘Israel is an empty vine, he bringeth forth fruit unto himself.’ Hosea 10:1. ‘And now, O inhabitants of Jerusalem, and men of Judah, judge, I pray you, betwixt Me and My vineyard. What could have been done more to My vineyard, that I have not done in it? Wherefore when I looked that it should bring forth grapes, brought it forth wild grapes? And now go to; I will tell you what I will do to My vineyard: I will take away the hedge thereof, and it shall be eaten up; and break down the wall thereof, and it shall be trodden down: and I will lay it waste; it shall not be pruned nor digged; but there shall come up briers and thorns: I will also command the clouds that they rain no rain upon it. For … He looked for judgment, but behold oppression; for righteousness, but behold a cry.’ Isaiah 5:3–7.

> Але Ізраїль не виконав Божого задуму. Господь проголосив: «Я насадив тебе благородною виноградною лозою, цілком із правдивого насіння; як же ти обернувся для Мене у вироджену парость чужої лози?» Єремії 2:21. «Ізраїль — порожня виноградна лоза, він приносить плід для себе». Осії 10:1. «А тепер, мешканці Єрусалима і мужі Юди, прошу вас, розсудіть між Мною та Моїм виноградником. Що ще можна було б зробити для Мого виноградника, чого Я не зробив у ньому? Чому ж, коли Я сподівався, що він принесе виноград, він приніс дикий виноград? А тепер послухайте: Я скажу вам, що зроблю з Моїм виноградником: Я заберу з нього огорожу, і його пожеруть; і зламаю його мур, і його потопчуть; і оберну його на пустку; його не будуть ні обрізати, ні копати; але зійдуть терни й будяки; також накажу хмарам, щоб не лили на нього дощу. Бо ... Він чекав правосуддя, а ось — гніт; праведності — а ось — крик». Ісаї 5:3-7.

> “The Lord had through Moses set before His people the result of unfaithfulness. By refusing to keep His covenant, they would cut themselves off from the life of God, and His blessing could not come upon them. ‘Beware,’ said Moses, ‘that thou forget not the Lord thy God, in not keeping His commandments, and His judgments, and His statutes, which I command thee this day: lest when thou hast eaten and art full, and hast built goodly houses, and dwelt therein; and when thy herds and thy flocks multiply, and thy silver and thy gold is multiplied, and all that thou hast is multiplied; then thine heart be lifted up, and thou forget the Lord thy God…. And thou say in thine heart, My power and the might of mine hand hath gotten me this wealth…. And it shall be, if thou do at all forget the Lord thy God, and walk after other gods, and serve them, and worship them, I testify against you this day that ye shall surely perish. As the nations which the Lord destroyeth before your face, so shall ye perish; because ye would not be obedient unto the voice of the Lord your God.’ Deuteronomy 8:11–14, 17, 19, 20.

> Господь через Мойсея поставив перед Своїм народом наслідки невірності. Відмовляючись дотримуватися Його завіту, вони відлучали б себе від життя Божого, і Його благословення не могло б зійти на них. «Стережися, — сказав Мойсей, — щоб ти не забув Господа, Бога твого, не дотримуючись Його заповідей, і Його постанов, і Його уставів, які я наказую тобі сьогодні: щоб, коли ти поїси й наситишся, і збудуєш добротні доми та оселишся в них; і коли твої череди та отари розмножаться, і помножиться твоє срібло та твоє золото, і все, що ти маєш, помножиться; тоді щоб не піднеслося твоє серце, і щоб ти не забув Господа, Бога твого.... І не скажеш у своєму серці: Моя сила та міць моєї руки здобули мені це багатство.... І станеться, якщо ти зовсім забудеш Господа, Бога твого, і підеш за іншими богами, і будеш служити їм та поклонятися їм, — свідчу проти вас сьогодні, що ви конче загинете. Як ті народи, що Господь вигубляє перед вашим обличчям, так і ви загинете; бо ви не були послушні голосу Господа, Бога вашого». Повторення Закону 8:11–14, 17, 19, 20.

> “The warning was not heeded by the Jewish people. They forgot God, and lost sight of their high privilege as His representatives. The blessings they had received brought no blessing to the world. All their advantages were appropriated for their own glorification. They robbed God of the service He required of them, and they robbed their fellow men of religious guidance and a holy example. Like the inhabitants of the antediluvian world, they followed out every imagination of their evil hearts. Thus they made sacred things appear a farce, saying, ‘The temple of the Lord, the temple of the Lord, are these’ (Jeremiah 7:4), while at the same time they were misrepresenting God’s character, dishonoring His name, and polluting His sanctuary.

> Попередження не було почуте єврейським народом. Вони забули Бога й утратили з поля зору свій високий привілей як Його представників. Благословення, які вони отримали, не принесли світові жодного благословення. Усі свої переваги вони обернули на власне звеличення. Вони позбавили Бога служіння, якого Він від них вимагав, а своїх ближніх — релігійного наставництва та святого прикладу. Подібно до мешканців допотопного світу, вони чинили за кожним задумом свого злого серця. Так вони зводили святі речі до фарсу, кажучи: «Храм Господній, храм Господній, — це вони» (Єремія 7:4), водночас спотворюючи Божий характер, безчестячи Його ім’я та оскверняючи Його святиню.

> “The husbandmen who had been placed in charge of the Lord’s vineyard were untrue to their trust. The priests and teachers were not faithful instructors of the people. They did not keep before them the goodness and mercy of God and His claim to their love and service. These husbandmen sought their own glory. They desired to appropriate the fruits of the vineyard. It was their study to attract attention and homage to themselves.

> Виноградарі, призначені доглядати Господній виноградник, виявилися невірними своєму дорученню. Священики та вчителі не були вірними наставниками народу. Вони не нагадували народові про Божу доброту й милість і про Його право на їхню любов та служіння. Ці виноградарі шукали власної слави. Вони бажали привласнити плоди виноградника. Їхнім прагненням було привернути до себе увагу та пошану.

> “The guilt of these leaders in Israel was not like the guilt of the ordinary sinner. These men stood under the most solemn obligation to God. They had pledged themselves to teach a ‘Thus saith the Lord’ and to bring strict obedience into their practical life. Instead of doing this they were perverting the Scriptures. They laid heavy burdens upon men, enforcing ceremonies that reached to every step in life. The people lived in continual unrest, for they could not fulfill the requirements laid down by the rabbis. As they saw the impossibility of keeping man-made commandments, they became careless in regard to the commandments of God.

> Вина цих керівників в Ізраїлі була не такою, як вина звичайного грішника. Ці люди мали перед Богом найурочистіший обов’язок. Вони зобов’язалися навчати, промовляючи: «Так говорить Господь», і впроваджувати сувору слухняність у своє практичне життя. Замість цього вони перекручували Писання. Вони накладали на людей тяжкі тягарі, нав’язуючи обряди, що стосувалися кожного кроку в житті. Народ жив у постійному неспокої, бо не міг виконати вимог, встановлених рабинами. Бачачи неможливість дотримуватися людських постанов, вони ставали недбалими щодо Божих заповідей.

> “The Lord had instructed His people that He was the owner of the vineyard, and that all their possessions were given them in trust to be used for Him. But the priests and teachers did not perform the work of their sacred office as if they were handling the property of God. They were systematically robbing Him of the means and facilities entrusted to them for the advancement of His work. Their covetousness and greed caused them to be despised even by the heathen. Thus the Gentile world was given occasion to misinterpret the character of God and the laws of His kingdom.

> Господь наставив Свій народ, що Він є власником виноградника, і що все їхнє майно дано їм у довірче управління, щоб воно служило Йому. Але священики та вчителі не виконували обов’язки свого святого служіння так, ніби мали справу з Божою власністю. Вони систематично обкрадали Його, привласнюючи засоби й можливості, доручені їм для поступу Його діла. Їхня пожадливість і користолюбство спричинили те, що їх зневажали навіть язичники. Так язичницькому світові було дано привід неправильно тлумачити Божий характер і закони Його Царства.

> “With a father’s heart, God bore with His people. He pleaded with them by mercies given and mercies withdrawn. Patiently He set their sins before them, and in forbearance waited for their acknowledgment. Prophets and messengers were sent to urge God’s claim upon the husbandmen; but instead of being welcomed, they were treated as enemies. The husbandmen persecuted and killed them. God sent still other messengers, but they received the same treatment as the first, only that the husbandmen showed still more determined hatred.

> З батьківським серцем Бог терпів Свій народ. Він промовляв до них через милості — то даруючи їх, то віднімаючи. Терпляче Він ставив перед ними їхні гріхи й у довготерпінні чекав їхнього визнання. Він посилав пророків і посланців, щоб пред’явити Божу вимогу виноградарям; але замість того, щоб прийняти їх, з ними поводилися як з ворогами. Виноградарі переслідували їх і вбивали. Бог посилав іще інших посланців, але з ними повелися так само, як із першими, тільки виноградарі виявляли ще запеклішу ненависть.

> “As a last resource, God sent His Son, saying, ‘They will reverence My Son.’ But their resistance had made them vindictive, and they said among themselves, ‘This is the heir; come, let us kill Him, and let us seize on His inheritance.’ We shall then be left to enjoy the vineyard, and to do as we please with the fruit.

> Наостанок Бог послав Свого Сина, кажучи: «Вони пошанують Мого Сина». Але їхній опір зробив їх мстивими, і вони говорили між собою: «Це спадкоємець; ходімо, вб’ємо Його і заволодіємо Його спадщиною». Тоді ми залишимося, щоб насолоджуватися виноградником і робити з плодом, як нам заманеться.

> “The Jewish rulers did not love God; therefore they cut themselves away from Him, and rejected all His overtures for a just settlement. Christ, the Beloved of God, came to assert the claims of the Owner of the vineyard; but the husbandmen treated Him with marked contempt, saying, We will not have this man to rule over us. They envied Christ’s beauty of character. His manner of teaching was far superior to theirs, and they dreaded His success. He remonstrated with them, unveiling their hypocrisy, and showing them the sure results of their course of action. This stirred them to madness. They smarted under the rebukes they could not silence. They hated the high standard of righteousness which Christ continually presented. They saw that His teaching was placing them where their selfishness would be uncloaked, and they determined to kill Him. They hated His example of truthfulness and piety and the elevated spirituality revealed in all He did. His whole life was a reproof to their selfishness, and when the final test came, the test which meant obedience unto eternal life or disobedience unto eternal death, they rejected the Holy One of Israel. When they were asked to choose between Christ and Barabbas, they cried out, ‘Release unto us Barabbas!’ Luke 23:18. And when Pilate asked, ‘What shall I do then with Jesus?’ they cried fiercely, ‘Let Him be crucified.’ Matthew 27:22. ‘Shall I crucify your King?’ Pilate asked, and from the priests and rulers came the answer, ‘We have no king but Caesar.’ John 19:15. When Pilate washed his hands, saying, ‘I am innocent of the blood of this just person,’ the priests joined with the ignorant mob in declaring passionately, ‘His blood be on us, and on our children.’ Matthew 27:24, 25.

> Юдейські правителі не любили Бога; тому вони відмежувалися від Нього і відкинули всі Його заклики до справедливого вирішення. Христос, Улюблений Божий, прийшов відстояти права Власника виноградника; але виноградарі поставилися до Нього з явною зневагою, кажучи: «Не хочемо, щоб цей чоловік царював над нами». Вони заздрили красі Христового характеру. Його спосіб навчання значно перевершував їхній, і вони боялися Його успіху. Він докоряв їм, викриваючи їхнє лицемірство і показуючи їм неминучі наслідки їхньої поведінки. Це доводило їх до шаленства. Вони страждали від докорів, які не могли змусити замовкнути. Вони ненавиділи високу міру праведності, яку Христос постійно ставив перед ними. Вони бачили, що Його вчення ставить їх у становище, де їхній егоїзм ставав очевидним, і вони вирішили вбити Його. Вони ненавиділи Його приклад правдивості й благочестя та піднесену духовність, яка виявлялася в усьому, що Він робив. Все Його життя було докором їхньому егоїзму, і коли прийшло остаточне випробування — випробування, що означало послух, який веде до вічного життя, або непослух, який веде до вічної смерті, — вони відкинули Святого Ізраїля. Коли їх попросили вибрати між Христом і Вараввою, вони закричали: «Відпусти нам Варавву!» Луки 23:18. І коли Пилат спитав: «Що ж маю зробити з Ісусом?», вони люто закричали: «Нехай Його розіп'ять». Матвія 27:22. «То мені розіп'яти вашого Царя?» — запитав Пилат, і від священиків та правителів пролунала відповідь: «У нас немає царя, крім кесаря». Івана 19:15. Коли Пилат умив руки, сказавши: «Я невинний у крові цього праведника», священики разом із неосвіченим натовпом палко заявили: «Кров Його на нас і на наших дітях». Матвія 27:24, 25.

> “Thus the Jewish leaders made their choice. Their decision was registered in the book which John saw in the hand of Him that sat upon the throne, the book which no man could open. In all its vindictiveness this decision will appear before them in the day when this book is unsealed by the Lion of the tribe of Judah.

> Так юдейські провідники зробили свій вибір. Їхнє рішення було занесене до книги, яку Іван бачив у руці Того, Хто сидів на престолі, до книги, яку ніхто не міг відкрити. У всій своїй мстивості це рішення постане перед ними у день, коли Лев із племені Юдиного розпечатає цю книгу.

> “The Jewish people cherished the idea that they were the favorites of heaven, and that they were always to be exalted as the church of God. They were the children of Abraham, they declared, and so firm did the foundation of their prosperity seem to them that they defied earth and heaven to dispossess them of their rights. But by lives of unfaithfulness they were preparing for the condemnation of heaven and for separation from God.

> Єврейський народ плекав думку, що він є улюбленцем небес і що йому завжди належить бути звеличеним як церква Божа. Вони заявляли, що є дітьми Авраама, і настільки міцною здавалася їм основа їхнього добробуту, що вони кидали виклик і землі, і небу, аби ті позбавили їх прав. Але життям невірності вони готували собі осуд небес і відлучення від Бога.

> “In the parable of the vineyard, after Christ had portrayed before the priests their crowning act of wickedness, He put to them the question, ‘When the Lord therefore of the vineyard cometh, what will he do unto those husbandmen?’ The priests had been following the narrative with deep interest, and without considering the relation of the subject to themselves they joined with the people in answering, ‘He will miserably destroy those wicked men, and will let out His vineyard unto other husbandmen, which shall render Him the fruits in their seasons.’

> У притчі про виноградник, після того як Христос змалював перед священиками їхній найвищий прояв злоби, він поставив їм запитання: «Отож, коли прийде господар виноградника, що він зробить тим виноградарям?» Священики з великою зацікавленістю стежили за розповіддю і, не замислюючись над тим, як це стосується їх самих, разом із народом відповіли: «Він люто вигубить тих лихих людей і віддасть свій виноградник іншим виноградарям, які віддаватимуть йому плоди у свої часи».

> “Unwittingly they had pronounced their own doom. Jesus looked upon them, and under His searching gaze they knew that He read the secrets of their hearts. His divinity flashed out before them with unmistakable power. They saw in the husbandmen a picture of themselves, and they involuntarily exclaimed, ‘God forbid!’

> Несвідомо вони винесли самі собі вирок. Ісус поглянув на них, і під Його проникливим поглядом вони зрозуміли, що Він читає таємниці їхніх сердець. Його божественність спалахнула перед ними з незаперечною силою. У виноградарях вони побачили образ самих себе і мимоволі вигукнули: «Боронь Боже!».

> “Solemnly and regretfully Christ asked, ‘Did ye never read in the scriptures, The stone which the builders rejected, the same is become the head of the corner; this is the Lord’s doing, and it is marvelous in our eyes? Therefore say I unto you, The kingdom of God shall be taken from you, and given to a nation bringing forth the fruits thereof. And whosoever shall fall on this stone shall be broken; but on whomsoever it shall fall, it will grind him to powder.’

> Урочисто та з жалем Христос запитав: «Хіба ви ніколи не читали в Писаннях: Камінь, що відкинули будівничі, той став головою кута; це Господнє діло, і воно дивне в очах наших? Тому кажу вам: Царство Боже буде відняте від вас і дане народові, що приносить його плоди. І кожен, хто впаде на цей камінь, розіб’ється; а на кого він упаде, того розмеле на порох»."

> “Christ would have averted the doom of the Jewish nation if the people had received Him. But envy and jealousy made them implacable. They determined that they would not receive Jesus of Nazareth as the Messiah. They rejected the Light of the world, and thenceforth their lives were surrounded with darkness as the darkness of midnight. The doom foretold came upon the Jewish nation. Their own fierce passions, uncontrolled, wrought their ruin. In their blind rage they destroyed one another. Their rebellious, stubborn pride brought upon them the wrath of their Roman conquerors. Jerusalem was destroyed, the temple laid in ruins, and its site plowed like a field. The children of Judah perished by the most horrible forms of death. Millions were sold, to serve as bondmen in heathen lands.

> Христос відвернув би загибель юдейського народу, якби народ прийняв Його. Але заздрість і ревнощі зробили їх непримиренними. Вони постановили, що не приймуть Ісуса з Назарета як Месію. Вони відкинули Світло світу, і відтоді їхнє життя огорнула темрява, мов опівнічна темінь. Передречена загибель спіткала юдейський народ. Їхні власні люті, неприборкані пристрасті спричинили їхню загибель. У сліпій люті вони нищили один одного. Їхня бунтівна, уперта пиха накликала на них гнів їхніх римських завойовників. Єрусалим було зруйновано, храм лежав у руїнах, а його місце зорали, як поле. Діти Юди загинули в найжахливіший спосіб. Мільйони продали в рабство, щоб служити невільниками в язичницьких краях.

> “As a people the Jews had failed of fulfilling God’s purpose, and the vineyard was taken from them. The privileges they had abused, the work they had slighted, was entrusted to others.

> Як народ юдеї не спромоглися виконати Божий задум, і виноградник було віднято від них. Привілеї, якими вони зловживали, і служіння, яким вони знехтували, були доручені іншим.

> “The parable of the vineyard applies not alone to the Jewish nation. It has a lesson for us. The church in this generation has been endowed by God with great privileges and blessings, and He expects corresponding returns.” Christ’s Object Lessons. 284–296.

> "Притча про виноградник стосується не лише єврейського народу. Вона також має урок для нас. Церква цього покоління наділена Богом великими привілеями та благословеннями, і Він очікує відповідної віддачі." Христові наочні уроки. 284-296.

The book of Joel identifies the history of the latter rain at the end of the world. The latter rain is God’s final warning message of the third angel of Revelation fourteen. Although the latter rain represents the message of the third angel, it also represents the communication process between Divinity and humanity as symbolized by Zechariah’s golden oil, the early and latter rains, the fire from the altar and other representations. The latter rain is not only a message, and the communication process between God and man, but it is also the only sanctified “methodology” of Bible study sustained in God’s Word. That methodology is Isaiah’s “line upon line” found in chapter twenty-eight.

Книга Йоіла окреслює історію пізнього дощу наприкінці світу. Пізній дощ — це остаточне застережне послання Бога, звістка третього ангела чотирнадцятого розділу Об'явлення. Хоча пізній дощ означає звістку третього ангела, він також уособлює процес спілкування між Божеством і людством, символізований золотим єлеєм Захарії, раннім і пізнім дощем, вогнем з жертовника та іншими образами. Пізній дощ — це не лише звістка і процес спілкування між Богом і людиною, але й єдина освячена "методологія" вивчення Біблії, підкріплена Божим Словом. Ця методологія — Ісаїне "рядок за рядком", що міститься у двадцять восьмому розділі.

At the beginning of ancient and also modern Israel, God, “the husbandman” brought Israel “from the wilderness.” Whether the captivity of four hundred and thirty years captivity in Egypt or the captivity of the Dark Ages from 538 unto 1798, Israel was taken out of “the wilderness,” for a “wilderness” is a symbol of slavery and captivity. Whether ancient literal Israel or modern spiritual Israel God delivered them out of a wilderness captivity and “established” them “as His own chosen possession, the Lord’s vineyard” called to be priests and princes who “were committed” with the privilege of representing “the oracles of God.” The “oracles” for ancient Israel being the Law and to modern Israel being both the Law and the prophecies.

На початку і давнього, і сучасного Ізраїлю Бог, «Виноградар», вивів Ізраїль «з пустелі». Чи то полон впродовж чотирьохсот тридцяти років у Єгипті, чи полон Темних віків від 538 до 1798 року, Ізраїль було виведено з «пустелі», бо «пустеля» є символом рабства й полону. Чи давній буквальний Ізраїль, чи сучасний духовний Ізраїль — Бог визволив їх із пустельного полону й «утвердив» їх «як Свою вибрану власність, Господній виноградник», покликаних бути священиками й князями, яким було «доручено» привілей представляти «одкровення Божі». «Одкровеннями» для давнього Ізраїлю був Закон, а для сучасного Ізраїлю — і Закон, і пророцтва.

> “God has called His church in this day, as He called ancient Israel, to stand as a light in the earth. By the mighty cleaver of truth, the messages of the first, second, and third angels, He has separated them from the churches and from the world to bring them into a sacred nearness to Himself. He has made them the depositaries of His law and has committed to them the great truths of prophecy for this time. Like the holy oracles committed to ancient Israel, these are a sacred trust to be communicated to the world. The three angels of Revelation 14 represent the people who accept the light of God’s messages and go forth as His agents to sound the warning throughout the length and breadth of the earth.” Testimonies, volume 5, 455.

> «Бог покликав Свою Церкву в цей час, як покликав давній Ізраїль, бути світлом на землі. Могутнім різцем істини — вістками першого, другого і третього ангелів — Він відділив їх від церков і від світу, щоб привести їх у святу близькість до Себе. Він зробив їх зберігачами Свого Закону і довірив їм великі пророчі істини для цього часу. Подібно до святих одкровень, довірених давньому Ізраїлю, вони є священним дорученням, яке слід передати світові. Три ангели з Об’явлення 14 представляють людей, які приймають світло Божих вісток і вирушають як Його посланці, щоб проголосити застереження по всій землі». Свідчення, том 5, 455.

Modern Israel was ordained to proclaim the loud cry of the third angel under the power of the latter rain, while manifesting the character of Christ in their personal experience under the power of the Holy Spirit. The loud cry of the third angel is fulfilled during the outpouring of the latter rain, during a time when a false peace and safety latter rain message is being promoted by a class of men who are drunken with the wine of Babylon. These are Isaiah’s drunkards of Ephraim and Joel’s drinkers of wine who have the new wine cut off from their mouths. Those receiving the true latter rain message are represented by Daniel, Mishael, Hananiah and Azariah who rejected the Babylonian food for heavenly fare. These are the one hundred and forty-four thousand who sing the song of Moses and the Lamb, but also of the vineyard, for the vineyard parable was fulfilled in the history of Moses in the beginning of ancient Israel’s covenant relationship, and it was fulfilled again at the end of ancient Israel’s covenant relationship in the history of the Lamb.

Сучасний Ізраїль був покликаний проголошувати гучний клич третього ангела у силі пізнього дощу, водночас виявляючи характер Христа у своєму особистому досвіді силою Святого Духа. Гучний клич третього ангела сповнюється під час виливання пізнього дощу, у час, коли фальшиве послання пізнього дощу про "мир і безпеку" пропагується певною групою людей, сп'янілих вином Вавилону. Це — Ісаєві п'яниці Єфрема та Йоілові винопійці, у яких нове вино відняте від їхніх уст. Ті, хто приймає справжнє послання пізнього дощу, представлені Даниїлом, Мисаїлом, Хананією та Азарією, які відкинули вавилонську їжу на користь небесної поживи. Це ті сто сорок чотири тисячі, які співають пісню Мойсея та Агнця, а також пісню про виноградник, бо притча про виноградник сповнилася в історії Мойсея на початку завітних відносин стародавнього Ізраїлю і знову сповнилася наприкінці завітних відносин стародавнього Ізраїлю — в історії Агнця.

The song of the vineyard concludes with a former covenant people being passed by when a new covenant people are being married to the Lord. The Lord passed by those who died in the forty-year wilderness wandering and entered into covenant with Joshua at the very same time he was divorcing those who would die. The Lord was divorcing ancient Israel at the very same time He was marrying the Christian church. The alpha or beginning history is represented by Moses and the omega is represented by the Lamb. The history they both represent is the history of the vineyard parable, thus Isaiah’s song of the vineyard is John the Revelator’s song of Moses and the Lamb.

Пісня про виноградник завершується тим, що колишній народ завіту залишається осторонь, тоді як народ Нового Завіту поєднується шлюбом із Господом. Господь обминув тих, хто помер під час сорокарічного блукання пустелею, і уклав завіт з Ісусом Навином саме тоді, коли розлучався з тими, хто мав померти. Господь розлучався з давнім Ізраїлем саме тоді, коли Він поєднувався шлюбом із християнською Церквою. Альфу, або початок, представляє Мойсей, а омегу — Агнець. Історія, яку вони обидва представляють, — це історія притчі про виноградник, тож пісня про виноградник Ісаї є піснею Мойсея та Агнця Івана Богослова.

We will continue these thoughts in the next article.

Ми продовжимо ці міркування у наступній статті.

> “These are not the words of Sister White, but the words of the Lord, and His messenger has given them to me to give to you. God calls upon you to no longer work at cross purposes with Him. Much instruction was given in regard to men claiming to be Christian when they are revealing the attributes of Satan, counteracting in spirit, word, and action the advancement of truth, and are surely following the path where Satan is leading them. In their hardness of heart they have grasped authority which in no way belongs to them, and which they should not exercise. Saith the great Teacher, ‘I will overturn, overturn, overturn.’ Men say in Battle Creek, ‘The temple of the Lord, the temple of the Lord are we’ but they are using common fire. Their hearts are not softened and subdued by the grace of God.” Manuscript Releases, volume 13, 222.

> Це не слова сестри Вайт, а слова Господа, і Його посланець передав їх мені, щоб передати їх вам. Бог закликає вас більше не діяти всупереч Йому. Було дано багато настанов щодо людей, які називають себе християнами, коли вони виявляють риси сатани, протидіючи духом, словом і ділом поширенню істини та безперечно йдучи шляхом, куди веде їх сатана. У закам’янілості свого серця вони захопили владу, яка жодним чином їм не належить і яку їм не слід здійснювати. Каже великий Учитель: «Я переверну, переверну, переверну». У Батл-Кріку люди кажуть: «Храм Господній, храм Господній — це ми», але вони користуються звичайним вогнем. Їхні серця не пом’якшені й не скорені Божою благодаттю. Manuscript Releases, том 13, 222.

> “The patience of God has an object, but you are defeating it. He is allowing a state of things to come that you would fain see counteracted by and by, but it will be too late. God commanded Elijah to anoint the cruel and deceitful Hazael king over Syria, that he might be a scourge to idolatrous Israel. Who knows whether God will not give you up to the deceptions you love? Who knows but that the preachers who are faithful, firm, and true may be the last who shall offer the gospel of peace to our unthankful churches? It may be that the destroyers are already training under the hand of Satan and only wait the departure of a few more standard-bearers to take their places, and with the voice of the false prophet cry, ‘Peace, peace,’ when the Lord hath not spoken peace. I seldom weep, but now I find my eyes blinded with tears; they are falling upon my paper as I write. It may be that erelong all prophesyings among us will be at an end, and the voice which has stirred the people may no longer disturb their carnal slumbers.

> Боже терпіння має мету, але ви її зводите нанівець. Він допускає настання такого стану речей, якому ви згодом охоче бажали б протидіяти, але буде вже надто пізно. Бог повелів Іллі помазати жорстокого й підступного Хазаїла царем над Сирією, щоб він став бичем для ідолопоклонницького Ізраїлю. Хто знає, чи не віддасть вас Бог у владу оман, які ви любите? Хто знає, чи не будуть проповідники, вірні, стійкі та правдиві, останніми, хто сповістить Євангеліє миру нашим невдячним церквам? Можливо, руйнівники вже проходять вишкіл під рукою Сатани і лише чекають відходу ще кількох знаменоносців, щоб зайняти їхні місця, і голосом лжепророка кричати: «Мир, мир», коли Господь не промовляв миру. Я рідко плачу, але тепер бачу, що мої очі засліплені сльозами; вони падають на мій папір, поки я пишу. Можливо, невдовзі всі пророкування серед нас припиняться, і голос, що будив народ, більше не тривожитиме їхній плотський сон.

> “When God shall work His strange work on the earth, when holy hands bear the ark no longer, woe will be upon the people. Oh, that thou hadst known, even thou, in this thy day, the things that belong unto thy peace! Oh, that our people may, as did Nineveh, repent with all their might and believe with all their heart, that God may turn away His fierce anger from them.” Testimonies, volume 5, 77.

> "Коли Бог звершить Свою дивну працю на землі, коли святі руки перестануть нести ковчег, горе спіткає народ. О, коли б ти, навіть ти, у цей твій день, пізнав те, що служить миру твоєму! О, щоб наш народ, як Ніневія, покаявся всією своєю силою і повірив усім своїм серцем, щоб Бог відвернув від них Свій лютий гнів." Свідчення, том 5, 77.

> “If you indulge stubbornness of heart, and through pride and self-righteousness do not confess your faults, you will be left subject to Satan’s temptations. If when the Lord reveals your errors you do not repent or make confession, his providence will bring you over the ground again and again. You will be left to make mistakes of a similar character, you will continue to lack wisdom, and will call sin righteousness, and righteousness sin. The multitude of deceptions that will prevail in these last days will encircle you, and you will change leaders, and not know that you have done so.” Review and Herald, December 16, 1890.

> Якщо ви потуратимете упертості серця і через гордість та самоправедність не визнаватимете своїх провин, ви залишитеся підвладні спокусам сатани. Якщо, коли Господь відкриває ваші помилки, ви не каєтеся й не визнаєте їх, Його Провидіння знов і знов проводитиме вас тим самим шляхом. Ви будете полишені чинити помилки подібного характеру, вам і далі бракуватиме мудрості, і ви називатимете гріх праведністю, а праведність — гріхом. Безліч обманів, що пануватимуть у ці останні дні, оточить вас, і ви зміните провідника, не знаючи, що зробили це. Review and Herald, 16 грудня 1890 року.

Back to Articles