Article

# The Book of Daniel - Number Five

Книга Даниїла - Номер п’ять

Seventy Years

Сімдесят років

Author

Jeff Pippenger

Published

November 29, 2023

Formats

PDF
Word

Jehoiakim was the first of the last three kings of Judah, and when he was conquered by the Babylonians the seventy years of slavery for the southern kingdom began. Those seventy years identify the period of time that Babylon, the first kingdom of Bible prophecy would reign. In Isaiah chapter twenty-three, the whore of Tyre would be forgotten for seventy symbolic years that were prophetically identified as the days of one king. In Bible prophecy a king is a kingdom, and the days of the only kingdom of Bible prophecy which amounted to seventy years, was Babylon.

Єгояким був першим із останніх трьох царів Юди, і коли його підкорили вавилоняни, для південного царства розпочалися сімдесят років рабства. Ті сімдесят років окреслюють період, у який мав панувати Вавилон, перше царство біблійного пророцтва. У двадцять третьому розділі книги Ісаї блудницю Тиру мали забути на сімдесят символічних років, які пророчо були визначені як дні одного царя. У біблійному пророцтві цар — це царство, і дні єдиного царства біблійного пророцтва, що становили сімдесят років, — це Вавилон.

During that history, the whore of Tyre, who represents the papacy, would be forgotten. At the end of the seventy symbolic years, she would be remembered and go forth and commit fornication with all the kingdoms of the earth. Spiritual fornication is the unlawful relationship of the combination of church and state. At the end of the symbolic seventy years, the papacy would come into a relationship with the United Nations, represented by all the kings that the whore of Tyre commits fornication with at the end of the seventy symbolic years. The kingdom that reigns during the seventy symbolic years is the United States, the earth beast with two horns.

Протягом того періоду історії блудниця Тиру, яка представляє папство, буде забута. Наприкінці сімдесяти символічних років її згадають, і вона вийде та вчинить блуд з усіма царствами землі. Духовний блуд — це незаконні стосунки, поєднання церкви й держави. Наприкінці сімдесяти символічних років папство увійде у взаємини з Організацією Об’єднаних Націй, представленою всіма царями, з якими блудниця Тиру чинить блуд наприкінці сімдесяти символічних років. Царство, що панує протягом сімдесяти символічних років, — це Сполучені Штати, земний звір із двома рогами.

Daniel chapters one through five, outline the history of Babylon’s seventy years, and therefore those chapters represent the history of both horns of the earth beast. Chapters four and five identify Babylon’s first and last kings, and together those two chapters identify the history of the earth beast and its two horns. The judgment of the two horns, and the earth beast itself is represented by the judgment of the first king and the last king. Nebuchadnezzar’s judgment was banishment for “seven times,” while he lived as a wild beast for twenty-five hundred and twenty days off the grass and dew. Belshazzar’s judgment was written on the wall, and equated to the number twenty-five hundred and twenty, thus identifying that the judgment of the earth beast and its two horns is represented by the “seven times” of Leviticus twenty-six. This is based on the witness of two kings, and the two witnesses represent the first and the last.

Розділи з першого по п’ятий книги Даниїла окреслюють історію сімдесяти років Вавилону, і тому ці розділи представляють історію обох рогів земного звіра. Четвертий і п’ятий розділи називають першого й останнього царя Вавилону, і разом ці два розділи окреслюють історію земного звіра та його двох рогів. Суд над двома рогами та над самим земним звіром представлено судом над першим і останнім царями. Суд над Навуходоносором полягав у вигнанні на «сім часів», коли він жив як дикий звір протягом двох тисяч п’ятисот двадцяти днів, живлячись травою та росою. Про суд над Валтасаром було написано на стіні, і його прирівняно до числа дві тисячі п’ятсот двадцять, тим самим указуючи, що суд над земним звіром і його двома рогами представлений «сімома часами» Левіта 26. Це ґрунтується на свідченні двох царів, і ці два свідки представляють першого й останнього.

The “seven times” is the stumbling stone for Adventism, and therefore cannot be recognized, though it is plainly there—for those who wish to see. It is the symbol of judgment of the nation (Babylon) that reigned for seventy years, and the symbol of judgment for the kingdom that reigns for seventy symbolic years. When William Miller presented his understanding of the “seven times” of Leviticus twenty-six, he employed Nebuchadnezzar’s twenty-five hundred and twenty days living as a beast in Daniel chapter four as one of the prophetic witnesses to uphold Leviticus twenty-six’s “seven times.” The “seven times” is both the foundation stone and the headstone in Zechariah chapter four. Jesus, Sister White, Isaiah and Peter identify it as the stone that becomes the head of the corner. It is the crowning doctrine of Bible prophecy, though it is essentially unseen by those who profess to be the messengers of the third angel.

«Сім часів» є каменем спотикання для адвентизму, і тому не може бути визнане, хоча воно явно присутнє — для тих, хто бажає бачити. Воно є символом суду над народом (Вавилоном), який панував сімдесят років, і символом суду над царством, що панує протягом сімдесяти символічних років. Коли Вільям Міллер виклав своє розуміння «семи часів» двадцять шостої глави Левіта, він використав період у дві тисячі п’ятсот двадцять днів життя Навуходоносора як звіра, описаний у четвертому розділі книги Даниїла, як одне з пророчих свідчень на підтримку «семи часів» Левіта 26. «Сім часів» є і каменем підвалин, і завершальним каменем у четвертому розділі книги Захарії. Ісус, Сестра Вайт, Ісая та Петро ототожнюють його з каменем, який стає головою кута. Це — вінець вчення біблійного пророцтва, хоча його по суті не помічають ті, хто заявляє, що є вісниками третього ангела.

As we begin to consider the first six chapters of the book of Daniel, it is important to recognize that from the very outset the “seven times” is identified. When Jehoiakim was overthrown by Babylon, the captivity of seventy-years began. The book of Chronicles explains why they were taken captive for seventy years.

Розпочинаючи розгляд перших шести розділів книги Даниїла, важливо усвідомити, що від самого початку визначено «сім часів». Коли Єгоякима повалив Вавилон, розпочався сімдесятирічний полон. Книга Хронік пояснює, чому їх було відведено в полон на сімдесят років.

> Zedekiah was one and twenty years old when he began to reign, and reigned eleven years in Jerusalem. And he did that which was evil in the sight of the Lord his God, and humbled not himself before Jeremiah the prophet speaking from the mouth of the Lord. And he also rebelled against king Nebuchadnezzar, who had made him swear by God: but he stiffened his neck, and hardened his heart from turning unto the Lord God of Israel. Moreover all the chief of the priests, and the people, transgressed very much after all the abominations of the heathen; and polluted the house of the Lord which he had hallowed in Jerusalem. And the Lord God of their fathers sent to them by his messengers, rising up betimes, and sending; because he had compassion on his people, and on his dwelling place: But they mocked the messengers of God, and despised his words, and misused his prophets, until the wrath of the Lord arose against his people, till there was no remedy. Therefore he brought upon them the king of the Chaldees, who slew their young men with the sword in the house of their sanctuary, and had no compassion upon young man or maiden, old man, or him that stooped for age: he gave them all into his hand. And all the vessels of the house of God, great and small, and the treasures of the house of the Lord, and the treasures of the king, and of his princes; all these he brought to Babylon. And they burnt the house of God, and brake down the wall of Jerusalem, and burnt all the palaces thereof with fire, and destroyed all the goodly vessels thereof. And them that had escaped from the sword carried he away to Babylon; where they were servants to him and his sons until the reign of the kingdom of Persia: To fulfil the word of the Lord by the mouth of Jeremiah, until the land had enjoyed her sabbaths: for as long as she lay desolate she kept sabbath, to fulfil threescore and ten years. Now in the first year of Cyrus king of Persia, that the word of the Lord spoken by the mouth of Jeremiah might be accomplished, the Lord stirred up the spirit of Cyrus king of Persia, that he made a proclamation throughout all his kingdom, and put it also in writing, saying, Thus saith Cyrus king of Persia, All the kingdoms of the earth hath the Lord God of heaven given me; and he hath charged me to build him an house in Jerusalem, which is in Judah. Who is there among you of all his people? The Lord his God be with him, and let him go up. 2 Chronicles 36:11–23.

> Седекія мав двадцять один рік, коли почав царювати, і царював у Єрусалимі одинадцять років. І робив він лихе в очах Господа, Бога свого, і не впокорився перед пророком Єремією, який говорив з уст Господніх. І він також повстав проти царя Навуходоносора, що примусив його клястися Богом; але він ожорсточив свою шию і закам’янив своє серце, щоб не навернутися до Господа, Бога Ізраїля. Ба й усі старші священики та народ тяжко беззаконствували, за всіма гидотами поган, і занечистили дім Господній, який Він освятив у Єрусалимі. І Господь, Бог їхніх батьків, посилав до них через своїх посланців, встаючи рано й посилаючи, бо мав милосердя до свого народу і до своєї оселі. Та вони глузували з Божих посланців, погорджували Його словами й знущалися з Його пророків, аж доки не піднявся гнів Господній на Його народ, і не стало ліку. Тому Він навів на них царя Халдеїв, який повбивав їхніх юнаків мечем у домі їхнього святилища і не мав жалю ані до юнака, ані до дівчини, ані до старого, ані до згорбленого від старості; усіх Він віддав у його руку. І всі посудини дому Божого, великі й малі, і скарби дому Господнього, і скарби царя та його князів — усе це він забрав до Вавилону. І спалили дім Божий, і зруйнували мур Єрусалима, і попалили вогнем усі його палати, і знищили всі його коштовні речі. А тих, що вціліли від меча, він відвів до Вавилону, і були вони рабами йому та його синам аж до панування перського царства, щоб сповнилося слово Господнє через уста Єремії, аж поки земля відсвяткує свої суботи; бо весь час, поки вона була спустошена, вона святкувала суботу — щоб сповнилося сімдесят років. А першого року Кіра, царя Персії, щоб сповнилося слово Господнє, сказане устами Єремії, Господь збудив дух Кіра, царя Персії, і він проголосив по всьому своєму царстві, ще й письмово, кажучи: Так говорить Кір, цар Персії: Усі царства землі дав мені Господь, Бог небес, і Він наказав мені збудувати Йому дім у Єрусалимі, що в Юдеї. Хто є між вами з усього Його народу? Нехай буде з ним Господь, Бог його, і нехай підіймається. 2 Хроніки 36:11-23.

The seventy years in slavery were to fulfill the word of Jeremiah, “until the land had enjoyed her sabbaths, for as long as she lay desolate she kept sabbath.” There is only one passage in God’s Word, other than the verse in Chronicles we are citing, that refers to the land “enjoying” her sabbaths. That passage is in Leviticus chapters twenty-five and twenty-six. Chapter twenty-five gives the instruction on how to allow the land to enjoy its sabbath rest, and chapter twenty-six outlines the curse of “seven times” if those covenant instructions were not followed.

Сімдесят років у рабстві були для того, щоб виповнилося слово Єремії: «аж поки земля не відсвяткує свої суботи; увесь час, поки вона лежала спустошена, вона додержувала субот». У Божому Слові, окрім вірша з Хронік, який ми цитуємо, є лише один уривок, що стосується того, як земля «відпочиває» свої суботи. Цей уривок міститься в книзі Левит, у двадцять п’ятому та двадцять шостому розділах. Двадцять п’ятий розділ дає настанови, як дозволити землі користуватися суботнім відпочинком, а двадцять шостий окреслює прокляття «сім разів», якщо тих настанов заповіту не дотримувалися.

Jehoiakim’s fate marked the beginning of the captivity which is an element of what Daniel called the “curse” and “oath” of Moses in chapter nine. Daniel understood the curse of the “seven times,” for he gives testimony in chapter nine, that it was through his study of the seventy-year prophecy of Jeremiah, that he understood the number of years that God’s people would be enslaved in Babylon.

Доля Єгоякима ознаменувала початок полону, що є частиною того, що Даниїл у дев’ятому розділі назвав «прокляттям» і «клятвою» Мойсея. Даниїл розумів прокляття «семи часів», бо він свідчить у дев’ятому розділі, що саме завдяки своєму вивченню сімдесятирічного пророцтва Єремії він зрозумів кількість років, протягом яких Божий народ буде поневолений у Вавилоні.

> In the first year of his reign I Daniel understood by books the number of the years, whereof the word of the Lord came to Jeremiah the prophet, that he would accomplish seventy years in the desolations of Jerusalem. Daniel 9:2.

> У першому році його царювання я, Даниїл, з книг зрозумів число років, про які слово Господнє було до пророка Єремії, що спустошення Єрусалима триватимуть сімдесят років. Даниїла 9:2.

Daniel understood the seventy years “by books,” not only the book of Jeremiah. The other book he understood was the writings of Moses, for in his prayer he identifies that the “curse” of the seventy years of slavery was the “oath” of Moses. The word in Daniel chapter nine, which is translated as “oath,” is the same word that is translated as “seven times” in Leviticus twenty-six. The captivity of Judah in Babylon for seventy years was a fulfillment of the curse of the “seven times,” in spite of what any modern theologian might argue. Its plain as day, but only if you are willing to see.

Даниїл зрозумів про ті сімдесят років «за книгами», не лише з книги Єремії. Інша книга, яку він розумів, — це писання Мойсея, адже у своїй молитві він зазначає, що «прокляття» сімдесяти років рабства було «клятвою» Мойсея. Слово у дев’ятому розділі книги Даниїла, яке перекладають як «клятва», — те саме слово, яке у двадцять шостому розділі книги Левіт перекладають як «сім разів». Полон Юди у Вавилоні протягом сімдесяти років був виконанням прокляття «семи разів», попри те, що може твердити будь-який сучасний богослов. Це ясно як день, але лише якщо ви готові це побачити.

> And the Lord spake unto Moses in mount Sinai, saying, Speak unto the children of Israel, and say unto them, When ye come into the land which I give you, then shall the land keep a sabbath unto the Lord. Six years thou shalt sow thy field, and six years thou shalt prune thy vineyard, and gather in the fruit thereof; But in the seventh year shall be a sabbath of rest unto the land, a sabbath for the Lord: thou shalt neither sow thy field, nor prune thy vineyard. That which groweth of its own accord of thy harvest thou shalt not reap, neither gather the grapes of thy vine undressed: for it is a year of rest unto the land. And the sabbath of the land shall be meat for you; for thee, and for thy servant, and for thy maid, and for thy hired servant, and for thy stranger that sojourneth with thee, And for thy cattle, and for the beast that are in thy land, shall all the increase thereof be meat. And thou shalt number seven sabbaths of years unto thee, seven times seven years; and the space of the seven sabbaths of years shall be unto thee forty and nine years. Then shalt thou cause the trumpet of the jubilee to sound on the tenth day of the seventh month, in the day of atonement shall ye make the trumpet sound throughout all your land. Leviticus 25:1–9.

> І промовив Господь до Мойсея на горі Сінай, кажучи: Промовляй до синів Ізраїля і скажи їм: Коли ви ввійдете в землю, яку Я даю вам, тоді земля відпочине суботою для Господа. Шість років засіватимеш своє поле, і шість років обрізатимеш свій виноградник та збиратимеш його плоди; а в сьомий рік буде для землі субота відпочинку, субота для Господа: не будеш сіяти свого поля і не будеш обрізати свого виноградника. Самосійне, що виросте з твоїх жнив, не жнитимеш, і винограду з твоєї необрізаної лози не збиратимеш, бо це рік відпочинку для землі. І субота землі буде їжею для вас: для тебе, і для твого раба, і для твоєї служниці, і для твого наймита, і для прибульця, що перебуває з тобою, і для твоєї худоби, і для звірини, що в твоїй землі, — весь її урожай буде за їжу. І відлічиш собі сім субот років, сім разів по сім років; і час семи субот років буде тобі сорок дев’ять років. Тоді даси засурмити трубою ювілею десятого дня сьомого місяця; у день викуплення засурміть трубою по всій вашій землі. Левіт 25:1–9.

It is important to see that in the instructions of letting the land rest, that the seven cycles of six years of working the land and one year of allowing the land to rest continue unto the forty-ninth year, when there was to be a jubilee identifying the fulfillment of seven cycles of seven years. The crucial point to see is that the sounding of the jubilee trumpet was to take place on the Day of Atonement, thus identifying that when the anti-typical Day of Atonement began on October 22, 1844, the jubilee trumpet representing the cycle of “seven times” was to be then sounded. The “seven times” that began when Manasseh was carried into Babylon in 677 BC, represented twenty-five hundred and twenty years that concluded on the anti-typical Day of Atonement. The connection will only be missed by those who are unwilling to see. The cycle of “seven times,” is connected with the twenty-three hundred years.

Важливо помітити, що в настановах щодо відпочинку землі сім циклів, що складаються з шести років обробітку землі та одного року відпочинку, тривають до сорок дев’ятого року, коли мав відбутися ювілей, що засвідчував завершення семи циклів по сім років. Вирішальним є те, що трублення ювілейної сурми мало відбутися в День спокути, отже, коли 22 жовтня 1844 року розпочався антитиповий День спокути, тоді мала пролунати ювілейна сурма, яка представляла цикл «семи часів». «Сім часів», що почалися, коли Манасію було відведено у Вавилон у 677 р. до н. е., становили період у дві тисячі п’ятсот двадцять років, який завершився в антитиповий День спокути. Цей зв’язок пропустять лише ті, хто не бажає бачити. Цикл «семи часів» пов’язаний із періодом у дві тисячі триста років.

It is also important to see that within the covenant instructions of the first nine verses of Leviticus twenty-five is the most profound illustration of the day-for-a-year principle in God’s Word. The dish of fables that the theologians toss out to keep the flock intoxicated with Babylonian wine, is that the judgment of “seven times” in chapter twenty-six is an incorrect understanding of the Hebrew meaning of the word translated as “seven times.” That argument is not true. The Hebrew meaning of the word fully contains within its definition, the justification for applying it in a numerical fashion, but their flawed argument, which they prop up by a misguided premise based upon their self-proclaimed expertise of Hebrew grammar, is simply an argument of misdirection.

Також важливо розуміти, що в завітних настановах перших дев’яти віршів двадцять п’ятого розділу Левіта міститься найглибша ілюстрація принципу «день за рік» у Божому Слові. Та страва байок, яку теологи подають, аби тримати отару сп’янілою від вавилонського вина, полягає в твердженні, ніби покарання «сім разів» у двадцять шостому розділі є неправильним розумінням єврейського значення слова, перекладеного як «сім разів». Це твердження неправдиве. Єврейське значення цього слова повністю містить у своїй дефініції підставу застосовувати його в числовому сенсі, але їхній хибний аргумент, який вони підперли помилковою передумовою, що ґрунтується на їхній самопроголошеній експертності з єврейської граматики, є просто прийомом відволікання.

The judgment represented as “seven times” in chapter twenty-six, is recognized by the context of the passage, not by some modern-day theologians wresting the Hebrew language. William Miller formed his conclusion without any reference to the Hebrew language, and inspiration endorsed his understanding as correct. The angels guided his understanding based upon the context of the chapter where the judgment of the “seven times” is located, not upon the Hebrew language.

Суд, представлений як «сім разів» у двадцять шостому розділі, визначається контекстом уривка, а не тим, що якісь сучасні богослови перекручують єврейську мову. Вільям Міллер зробив свій висновок без жодного посилання на єврейську мову, і натхнення засвідчило правильність його розуміння. Ангели спрямували його розуміння, виходячи з контексту розділу, де міститься суд, представлений як «сім разів», а не з єврейської мови.

The context of chapter twenty-five is where the covenant directions are identified, and chapter twenty-six then provides a promised blessing for keeping those covenant instructions, and thereafter identifies what Daniel calls the “curse of Moses” for disobedience to those instructions.

Контекст двадцять п’ятого розділу — це місце, де окреслюються настанови завіту, а двадцять шостий розділ далі подає обіцяне благословення за дотримання цих настанов завіту, а згодом визначає те, що Даниїл називає «прокляттям Мойсея» за непослух цим настановам.

The context is the theme of the principle of a day-for-a-year in Bible prophecy. Those initial verses of Leviticus twenty-five identify that in Bible prophecy a day represents a year. In the book of Exodus, Moses clearly identifies the relationship of the seventh-day sabbath rest for man and beast, and the seventh-year sabbath rest for the land.

Контекст — це тема принципу «день за рік» у біблійному пророцтві. Початкові вірші двадцять п’ятого розділу Левіта вказують, що в біблійному пророцтві день означає рік. У книзі Вихід Мойсей чітко окреслює зв’язок між суботнім відпочинком сьомого дня для людини й худоби та суботнім відпочинком сьомого року для землі.

> And six years thou shalt sow thy land, and shalt gather in the fruits thereof: But the seventh year thou shalt let it rest and lie still; that the poor of thy people may eat: and what they leave the beasts of the field shall eat. In like manner thou shalt deal with thy vineyard, and with thy oliveyard. Six days thou shalt do thy work, and on the seventh day thou shalt rest: that thine ox and thine ass may rest, and the son of thy handmaid, and the stranger, may be refreshed. Exodus 23:10–12.

> І шість років засіватимеш свою землю і збиратимеш її плоди; а сьомого року дай їй відпочити й лежати під паром, щоб убогі з твого народу їли, а те, що вони залишать, нехай їдять польові звірі. Так само вчиняй із своїм виноградником і з маслиновим садом. Шість днів робитимеш свою працю, а сьомого дня відпочинеш, щоб відпочили твій віл і твій осел, а син твоєї рабині та чужинець відновили сили. Вихід 23:10–12.

Within those three verses can be recognized that a day of rest for men and beasts, equates to a year of rest for the land. In Leviticus chapter twenty-five, in the first five verses, we find the identical grammatical structure to the Sabbath commandment of Exodus chapter twenty, verses eight through eleven.

У тих трьох віршах можна побачити, що день відпочинку для людей і худоби відповідає року відпочинку для землі. У книзі Левіт, у двадцять п’ятому розділі, в перших п’яти віршах, ми знаходимо таку саму граматичну структуру, як у заповіді про суботу з книги Вихід, двадцятого розділу, у віршах з восьмого по одинадцятий.

> And the Lord spake unto Moses in mount Sinai, saying, Speak unto the children of Israel, and say unto them, When ye come into the land which I give you, then shall the land keep a sabbath unto the Lord. Six years thou shalt sow thy field, and six years thou shalt prune thy vineyard, and gather in the fruit thereof; But in the seventh year shall be a sabbath of rest unto the land, a sabbath for the Lord: thou shalt neither sow thy field, nor prune thy vineyard. That which groweth of its own accord of thy harvest thou shalt not reap, neither gather the grapes of thy vine undressed: for it is a year of rest unto the land. Leviticus 25:1–5.

> І Господь промовив до Мойсея на горі Синай, кажучи: Промов до синів Ізраїлевих і скажи їм: Коли ви ввійдете в землю, яку Я даю вам, тоді земля святкуватиме суботу для Господа. Шість років ти засіватимеш своє поле, і шість років обрізуватимеш свій виноградник та збиратимеш його плоди; а сьомого року буде для землі субота відпочинку, субота для Господа: не засівай свого поля і не обрізуй свого виноградника. Самосійного від твоїх жнив не жатимеш, і винограду з твоєї необрізаної лози не збиратимеш, бо це рік відпочинку для землі. Левит 25:1-5.

> Remember the sabbath day, to keep it holy. Six days shalt thou labour, and do all thy work: But the seventh day is the sabbath of the Lord thy God: in it thou shalt not do any work, thou, nor thy son, nor thy daughter, thy manservant, nor thy maidservant, nor thy cattle, nor thy stranger that is within thy gates: For in six days the Lord made heaven and earth, the sea, and all that in them is, and rested the seventh day: wherefore the Lord blessed the sabbath day, and hallowed it. Exodus 20:8–11.

> Пам’ятай день суботній, щоб святити його. Шість днів працюй і виконуй усю свою працю, а сьомий день — субота Господа, Бога твого: не робитимеш жодної праці ні ти, ні син твій, ні дочка твоя, ні раб твій, ні рабиня твоя, ні худоба твоя, ні прибулець, що в брамах твоїх. Бо шість днів Господь творив небо й землю, море та все, що в них, а сьомого дня відпочив; тому Господь благословив день суботній і освятив його. Вихід 20:8–11.

Together the two sabbath commandments identify the context of Leviticus twenty-five and twenty-six. Brought together line upon line, they testify that for “six days shalt thou labour, and do all thy work,” and for “six years thou shalt sow thy field, and six years thou shalt prune thy vineyard, and gather in the fruit thereof.” “But the seventh day is the sabbath of the Lord thy God,” and “the seventh year shall be a sabbath of rest unto the land, a sabbath for the Lord”.

Разом дві суботні заповіді окреслюють контекст Левіта двадцять п’ять і двадцять шість. Зведені разом, рядок до рядка, вони свідчать, що «шість днів працюватимеш і робитимеш усю працю свою», і що «шість років засіватимеш своє поле, і шість років обрізуватимеш свій виноградник та збиратимеш його плоди». «А день сьомий — субота Господа, Бога твого», і «сьомий рік буде суботою відпочинку для землі, суботою для Господа».

Both words that are translated as “seventh,” in either of the sabbath commandments, whether it is the sabbath for men or the sabbath for the land, are the same Hebrew word that is translated as “seven times” in chapter twenty-six of Leviticus. The context of chapters twenty-five and twenty-six of Leviticus is set within the prophetic rule that a day represents a year in Bible prophecy. Just as significant is the prophetic rule of first mention.

Обидва слова, перекладені як "сьомий", в обох заповідях щодо суботи — чи йдеться про суботу для людей, чи про суботу для землі, — це те саме єврейське слово, яке в двадцять шостому розділі книги Левіт перекладено як "сім разів". Контекст двадцять п’ятого і двадцять шостого розділів книги Левіт визначається пророчим правилом, за яким день у біблійному пророцтві означає рік. Не менш важливим є пророче правило першої згадки.

The first thing mentioned in these two chapters is the day-for-a-year principle. William Miller was led by Gabriel and other angels to identify the “seven times” of Leviticus as a symbol of twenty-five hundred and twenty years, and it is in total agreement with the context of the chapters which is the day-for-a-year principle that is set forth in the opening five verses of chapter twenty-five.

Перше, що згадується в цих двох розділах, — це принцип «день за рік». Гавриїл та інші ангели провадили Вільяма Міллера до того, щоб він визначив «сім часів» книги Левіт як символ двох тисяч п’ятисот двадцяти років, і це цілком узгоджується з контекстом розділів, а саме з принципом «день за рік», викладеним у перших п’яти віршах двадцять п’ятого розділу.

When the author of Chronicles identified the reason Babylon was allowed to take the southern kingdom of Judah into captivity he said it was to allow the land to enjoy her sabbath rest. The only other place in God’s Word that identifies the land enjoying a rest is located in chapters twenty-five and twenty-six of Leviticus. The seventy years that Babylon reigned as the first kingdom of Bible prophecy, not only presents the symbolic years that the earth beast would reign as the sixth kingdom of Bible prophecy, but the seventy years are a direct reference to the “seven times” of Moses’ curse.

Коли автор Книги Хронік визначив причину, з якої Вавилонові було дозволено забрати південне царство Юди в полон, він сказав, що це було для того, щоб земля змогла насолодитися своїм суботнім відпочинком. Єдине інше місце у Слові Божому, де згадується, що земля має відпочинок, міститься в двадцять п’ятому та двадцять шостому розділах книги Левит. Сімдесят років, протягом яких Вавилон панував як перше царство біблійного пророцтва, не лише відображають символічні роки, протягом яких звір із землі правитиме як шосте царство біблійного пророцтва, але й є прямою відсилкою до «семи часів» Мойсеєвого прокляття.

When we begin to study the prophecies that are represented in the first six chapters of Daniel, it is essential to know that the curse of the “seven times,” as well as the blessing of the “seven times,” is an element of each of those chapters.

Коли ми починаємо вивчати пророцтва, представлені у перших шести розділах книги Даниїла, необхідно знати, що прокляття «сім разів», а також благословення «сім разів», є елементами кожного з тих розділів.

It is also important to remember that the cycle of seven cycles of seven years is marked by the blowing of the trumpet of the jubilee on the tenth day of the seventh month, which is the Day of Atonement. This fact binds the “seven times” together with the twenty-three hundred days of Daniel chapter eight, and verse fourteen. It is also important to remember that a prophetic year is three hundred and sixty days, and if you add together three hundred and sixty days, over and over, for “seven times” it equates to twenty-five hundred and twenty days.

Також важливо пам’ятати, що цикл із семи семирічних циклів відзначається трубленням ювілейної труби десятого дня сьомого місяця, який є Днем Спокути. Цей факт пов’язує «сім разів» із двома тисячами трьомастами днями з восьмого розділу Даниїла, чотирнадцятого вірша. Також важливо пам’ятати, що пророчий рік становить триста шістдесят днів, і якщо додавати триста шістдесят днів знову і знову протягом «семи разів», це становить дві тисячі п’ятсот двадцять днів.

When Daniel understood by books the number of years that Jeremiah had identified, he began a prayer that addresses every element of the response of repentance that is identified as necessary, if God’s people ever awaken to the reality that they are captives in the enemy’s land. At the end of Daniel’s Leviticus twenty-six prayer, Gabriel appeared to give Daniel understanding of the vision which he had “heard”, the vision of the twenty-three hundred days. Gabriel began by informing Daniel that seventy weeks were “determined” for Daniel’s people.

Коли Даниїл із книг зрозумів число років, яке вказав Єремія, він розпочав молитву, що охоплює всі складники відповіді покаяння, яку визначено як необхідну, якщо Божий народ коли-небудь усвідомить реальність того, що вони полонені в землі ворога. Наприкінці молитви Даниїла, пов’язаної з 26-м розділом Левіта, з’явився Гавриїл, щоб дати Даниїлові розуміння видіння, яке він «почув», — видіння двох тисяч трьохсот днів. Гавриїл почав із того, що сповістив Даниїла: для народу Даниїла «визначено» сімдесят тижнів.

> Seventy weeks are determined upon thy people and upon thy holy city, to finish the transgression, and to make an end of sins, and to make reconciliation for iniquity, and to bring in everlasting righteousness, and to seal up the vision and prophecy, and to anoint the most Holy. Daniel 9:24.

> Сімдесят тижнів визначено для твого народу і для твого святого міста, щоб завершити переступ, і покласти край гріхам, і вчинити примирення за беззаконня, і запровадити вічну праведність, і запечатати видіння та пророцтво, і помазати Святеє Святих. Даниїла 9:24.

The word translated as “determined” in the verse means “cut off”, and therefore it means seventy weeks were to be cut off from the twenty-three hundred days. Beginning at the third decree in 457 BC, Daniel’s people would have seventy prophetic weeks of probationary time. Seventy prophetic weeks equals four hundred and ninety years. Four hundred and ninety years after the third decree, ancient Israel would stone Stephen in the year 34, and they would be fully divorced from God.

Слово, перекладене у вірші як «determined», означає «cut off», і тому це означає, що сімдесят тижнів мали бути відсічені від двох тисяч трьохсот днів. Починаючи з третього указу 457 року до н. е., народ Даниїла матиме сімдесят пророчих тижнів випробувального часу. Сімдесят пророчих тижнів дорівнюють чотиристам дев’яноста рокам. Через чотириста дев’яносто років після третього указу стародавній Ізраїль у 34 році поб’є камінням Стефана і буде повністю відлучений від Бога.

The captivity that preceded the three decrees, that identify the starting point of the four hundred and ninety years of probationary time, had been seventy years. Those seventy years were to allow the land to enjoy the sabbath rests that ancient Israel never fulfilled. Seventy years of sabbath rests for the land, were brought about because of four hundred and ninety years (or seventy weeks of years) of rebellion against the oath of Moses.

Полон, що передував трьом указам, які визначають початкову точку чотирьохсот дев’яноста років випробувального часу, тривав сімдесят років. Ті сімдесят років були дані для того, щоб земля відсвяткувала свої суботи, яких стародавній Ізраїль ніколи не дотримався. Сімдесят років суботніх спочинків для землі стали наслідком чотирьохсот дев’яноста років (або сімдесят седмиць років) бунту проти клятви Мойсея.

Four hundred and ninety years of rebellion against the covenant of Leviticus twenty-five, produced seventy years of captivity for the land to enjoy its rest. The seventy years of captivity led to three decrees, which marked another four hundred and ninety years of probationary time for ancient Israel. So we see two probationary periods of four hundred and ninety years each. The three decrees typify the three angel’s messages, the first of which arrived in 1798, at the end of the first indignation of “seven times” against the northern kingdom. The third angel arrived twenty-three hundred years after the third decree on October 22, 1844, which is when “the last end of the indignation” also arrived.

Чотириста дев’яносто років бунту проти завіту, викладеного в Левіті 25, спричинили сімдесят років полону, аби земля отримала свій відпочинок. Сімдесят років полону призвели до трьох указів, які ознаменували ще чотириста дев’яносто років випробувального часу для стародавнього Ізраїлю. Отже, ми бачимо два випробувальні періоди по чотириста дев’яносто років кожен. Три укази є прообразом трьох ангельських вісток, перша з яких надійшла у 1798 році, наприкінці першого гніву «семи часів» проти північного царства. Третій ангел прийшов через дві тисячі триста років після третього указу — 22 жовтня 1844 року, коли також настав «останній кінець гніву».

During the forty-six years between the end of the first indignation and the end of the last indignation Jesus laid the foundation of the Millerite temple, and the foundation stone was the “seven times.” That stone was to be either the foundation stone (or else the stumbling stone) for Adventism at the beginning, and either the headstone and capstone (or else the gravestone) for Adventism at the end. The three decrees that represent the arrival of the three angels’ messages in the history of 1798 through 1844, also represent the first three chapters of the book of Daniel.

Протягом сорока шести років між завершенням першого періоду гніву та завершенням останнього періоду гніву Ісус заклав підвалину міллеритського храму, і каменем цієї підвалини стали «сім часів». Цей камінь мав бути або наріжним каменем (або ж каменем спотикання) для адвентизму на початку, і або верхнім і завершальним каменем (або ж надгробком) для адвентизму наприкінці. Три укази, які представляють прихід вісток трьох ангелів у період 1798–1844 років, також представляють перші три розділи книги Даниїла.

We will begin to consider the first six chapters in the next article.

Ми почнемо розглядати перші шість розділів у наступній статті.

> “When the books of Daniel and Revelation are better understood, believers will have an entirely different religious experience. . . One thing will certainly be understood from the study of Revelation—that the connection between God and His people is close and decided.” The Faith I Live By, 345.

> «Коли книги Даниїла й Об’явлення будуть краще зрозумілі, віруючі матимуть зовсім інший релігійний досвід… Одне безперечно стане зрозумілим із вивчення Об’явлення — що зв’язок між Богом і Його народом є тісним і визначеним». Віра, якою я живу, 345.

Back to Articles