Article

# Elijah - Number Eleven

Елайджа — номер одинадцять

The First Mistake

Перша помилка

Author

Jeff Pippenger

Published

October 15, 2023

Formats

PDF
Word

The rebellion of Aaron’s golden calf at the beginning of ancient Israel, prophetically aligns with the rebellion of Jeroboam at the beginning of the ten tribes of the northern kingdom of Ephraim. These sacred histories typify the rebellion of Adventism in 1863.

Бунт із золотим тельцем Аарона на початку історії стародавнього Ізраїлю пророчо узгоджується з бунтом Єровоама на початку існування десяти колін північного царства Ефраїма. Ці священні історії слугують прообразом бунту адвентизму 1863 року.

There are of course other witnesses to 1863, but Aaron and king Jeroboam provide witnesses that lay over the top of the history of 1863, and all those histories illustrate the movement of the one hundred and forty-four thousand, which is the Protestant horn, not only during the final days of the sixth kingdom of Bible prophecy, but all the way to the close of probation. Those histories also address the parallel history of the Republican horn in the sixth kingdom.

Звісно, існують й інші свідчення щодо 1863 року, але Аарон і цар Єровоам надають свідчення, які накладаються на історію 1863 року, і всі ті історії ілюструють рух ста сорока чотирьох тисяч, що є протестантським рогом, не лише в останні дні шостого царства біблійного пророцтва, а й аж до закриття часу випробування. Ті історії також розглядають паралельну історію республіканського рога в шостому царстві.

It is generally a very difficult truth for those that believe, that the Seventh-day Adventist church is God’s remnant people at the end of the world. That belief is our first mistake. There is no biblical evidence that the Laodicean church represents the people that are lifted up as an ensign during the Sunday law crisis. Our first mistake is accepting the false premise that this is so. The ensign at the end of the world is made up of those who were cast out by the members of the synagogue of Satan.

Загалом це дуже важка істина для тих, хто вірить, що церква адвентистів сьомого дня є Божим останком наприкінці світу. Це переконання — наша перша помилка. Немає біблійних доказів того, що Лаодикійська церква представляє народ, який підносять як стяг під час кризи недільного закону. Наша перша помилка — прийняти хибну передумову, ніби це так. Стяг наприкінці світу складається з тих, кого вигнали члени синагоги сатани.

> And he shall set up an ensign for the nations, and shall assemble the outcasts of Israel, and gather together the dispersed of Judah from the four corners of the earth. Isaiah 11:12.

> І підніме стяг для народів, і збере вигнанців Ізраїля, і позбирає розсіяних Юди з чотирьох кінців землі. Ісаї 11:12.

It is Laodicean Adventists that cast out those that are to be the ensign.

Саме лаодикійські адвентисти виганяють тих, що мають бути стягом.

> Hear the word of the Lord, ye that tremble at his word; Your brethren that hated you, that cast you out for my name’s sake, said, Let the Lord be glorified: but he shall appear to your joy, and they shall be ashamed. Isaiah 66:5.

> Послухайте слово Господнє, ви, що тремтите перед Його словом; ваші брати, які ненавиділи вас і відлучали вас заради Мого Імені, казали: «Нехай прославиться Господь!», та Він явиться вам на радість, а вони посоромляться. Ісая 66:5.

Those that are the ensign get cast out for the “name” of Christ. The name that produces the hatred is Alpha and Omega, for the principle of Alpha and Omega is what clearly identifies who the Seventh-day Adventist church represents in Bible prophecy. The parable of the ten virgins represents Adventism.

Тих, хто є знаменом, відкидають через «ім’я» Христа. Ім’я, що породжує ненависть, — Альфа й Омега, бо принцип Альфи й Омеги чітко визначає, кого Церква адвентистів сьомого дня представляє у біблійних пророцтвах. Притча про десять дів представляє адвентизм.

> “The parable of the ten virgins of Matthew 25 also illustrates the experience of the Adventist people.” The Great Controversy, 393.

> "Притча про десять дів із 25-го розділу Євангелія від Матвія також ілюструє досвід адвентистського народу." Велика боротьба, 393.

The parable was fulfilled at the beginning of Adventism and it is fulfilled again to the very letter at the end.

Притча сповнилася на початку адвентизму, і наприкінці вона знову сповнюється буквально, до останньої літери.

> “I am often referred to the parable of the ten virgins, five of whom were wise, and five foolish. This parable has been and will be fulfilled to the very letter, for it has a special application to this time, and, like the third angel’s message, has been fulfilled and will continue to be present truth till the close of time.” Review and Herald, August 19, 1890.

> Мені часто вказують на притчу про десять дів, з яких п’ять були мудрі, а п’ять — нерозумні. Ця притча вже виконалася і ще виконається до останньої літери, бо вона має особливе застосування до цього часу і, подібно до звістки третього ангела, виконалася і надалі залишатиметься нинішньою істиною аж до кінця часу. Review and Herald, 19 серпня 1890 року.

The foolish virgins that wake up and recognize they have no oil are the Laodiceans.

Нерозумні діви, що прокидаються й усвідомлюють, що не мають олії, є лаодикійцями.

> “The state of the Church represented by the foolish virgins, is also spoken of as the Laodicean state.” Review and Herald, August 19, 1890.

> «Стан Церкви, представлений нерозумними дівами, також називається лаодикійським станом». Review and Herald, 19 серпня 1890 р.

The struggle of the wise virgins, represented also as the Philadelphian church, is with a church that claims to be Jews, but they are not.

Боротьба мудрих дів, представлених також як Філадельфійська церква, — з церквою, яка видає себе за юдеїв, але ними не є.

> Behold, I will make them of the synagogue of Satan, which say they are Jews, and are not, but do lie; behold, I will make them to come and worship before thy feet, and to know that I have loved thee. Revelation 3:9.

> Ось, Я вчиню так, що ті із синагоги сатани, які кажуть, що вони юдеї, а ними не є, але брешуть; ось, Я вчиню, щоб вони прийшли й поклонилися перед ногами твоїми, і щоб пізнали, що Я полюбив тебе. Об’явлення 3:9.

Sister White addresses this verse in the very first publication after the great disappointment.

Сестра Вайт розглядає цей вірш у найпершій публікації після великого розчарування.

> “You think, that those who worship before the saint’s feet, (Revelation 3:9), will at last be saved. Here I must differ with you; for God shew me that this class were professed Adventists, who had fallen away, and ‘crucified to themselves the Son of God afresh, and put him to an open shame.’ And in the ‘hour of temptation,’ which is yet to come, to show out every one’s true character, they will know that they are forever lost; and overwhelmed with anguish of spirit, they will bow at the saint’s feet.” Word to the Little Flock, 12.

> "Ви думаєте, що ті, які поклоняються перед ногами святого (Об'явлення 3:9), зрештою будуть спасенні. Тут я не можу погодитись із вами; бо Бог показав мені, що цей клас становили ті, хто називали себе адвентистами, але відпали і 'знову розпинали для себе Сина Божого та виставляли Його на відкритий сором'. І в 'годину спокуси', яка ще має прийти, щоб виявити істинний характер кожного, вони зрозуміють, що навіки загублені; і, охоплені стражданням духу, схиляться до ніг святого." Слово до малого стада, 12.

In Isaiah chapter five the song of the vineyard, which Christ later employed is mentioned for the first time.

У п’ятому розділі книги Ісаї вперше згадується пісня про виноградник, яку згодом використав Христос.

> Now will I sing to my wellbeloved a song of my beloved touching his vineyard. My wellbeloved hath a vineyard in a very fruitful hill: And he fenced it, and gathered out the stones thereof, and planted it with the choicest vine, and built a tower in the midst of it, and also made a winepress therein: and he looked that it should bring forth grapes, and it brought forth wild grapes. And now, O inhabitants of Jerusalem, and men of Judah, judge, I pray you, betwixt me and my vineyard. What could have been done more to my vineyard, that I have not done in it? wherefore, when I looked that it should bring forth grapes, brought it forth wild grapes? Isaiah 5:1–4.

> Тепер я заспіваю своєму улюбленому пісню мого улюбленого про його виноградник. Був у мого улюбленого виноградник на дуже родючому пагорбі; і він обгородив його, і очистив від каміння, і насадив у ньому добірну лозу, і збудував посеред нього башту, і також зробив у ньому точило; і сподівався, що він дасть виноград, а він уродив дикий виноград. А тепер, о мешканці Єрусалима та мужі Юди, розсудіть, благаю вас, між мною та моїм виноградником. Що ще можна було зробити для мого виноградника, чого я не зробив у ньому? Чому ж, коли я сподівався, що він дасть виноград, він уродив дикий виноград? Ісая 5:1-4.

The parable whether in the Old Testament or the New identifies God’s church as being rejected by God for refusing to bring forth the fruits they were raised up to produce. In Isaiah five, at the conclusion of the parable, the punishment of the vineyard is identified, while also promising to lift up an ensign to the nations. Clearly the vineyard is not the ensign.

Притча, як у Старому Заповіті, так і в Новому, показує, що Божа церква відкинута Богом за відмову приносити плоди, до принесення яких вона була покликана. У п’ятому розділі Ісаї, у завершенні притчі, окреслюється покарання виноградника, а також обіцяється піднести прапор для народів. Очевидно, що виноградник — не прапор.

> Therefore is the anger of the Lord kindled against his people, and he hath stretched forth his hand against them, and hath smitten them: and the hills did tremble, and their carcases were torn in the midst of the streets. For all this his anger is not turned away, but his hand is stretched out still. And he will lift up an ensign to the nations from far, and will hiss unto them from the end of the earth: and, behold, they shall come with speed swiftly. Isaiah 5:25, 26.

> Тому запалав гнів Господа проти його народу, і він простягнув проти них руку свою та вдарив їх: і затремтіли пагорби, а їхні трупи були розтерзані посеред вулиць. Та при всьому цьому його гнів не відвернувся, але його рука ще простягнена. І він підійме прапор для народів здалека і свисне їм з кінця землі; і ось, вони прийдуть швидко, прудко. Ісая 5:25, 26.

When Jesus later sang the song as a parable His conclusion was just as decisive.

Коли Ісус пізніше заспівав цю пісню у вигляді притчі, його висновок був так само рішучим.

> Hear another parable: There was a certain householder, which planted a vineyard, and hedged it round about, and digged a winepress in it, and built a tower, and let it out to husbandmen, and went into a far country: And when the time of the fruit drew near, he sent his servants to the husbandmen, that they might receive the fruits of it. And the husbandmen took his servants, and beat one, and killed another, and stoned another. Again, he sent other servants more than the first: and they did unto them likewise. But last of all he sent unto them his son, saying, They will reverence my son. But when the husbandmen saw the son, they said among themselves, This is the heir; come, let us kill him, and let us seize on his inheritance. And they caught him, and cast him out of the vineyard, and slew him. When the lord therefore of the vineyard cometh, what will he do unto those husbandmen? They say unto him, He will miserably destroy those wicked men, and will let out his vineyard unto other husbandmen, which shall render him the fruits in their seasons. Jesus saith unto them, Did ye never read in the scriptures, The stone which the builders rejected, the same is become the head of the corner: this is the Lord’s doing, and it is marvellous in our eyes? Therefore say I unto you, The kingdom of God shall be taken from you, and given to a nation bringing forth the fruits thereof. And whosoever shall fall on this stone shall be broken: but on whomsoever it shall fall, it will grind him to powder. And when the chief priests and Pharisees had heard his parables, they perceived that he spake of them. Matthew 21:33–45.

> Послухайте ще одну притчу: Був один господар, що насадив виноградник, обніс його огорожею, викопав у ньому чавило, збудував вежу, віддав його виноградарям і подався в далеку країну. А коли наблизився час плодів, послав він своїх слуг до виноградарів, щоб вони взяли його плоди. А виноградарі, схопивши його слуг, одного побили, другого вбили, а ще одного закидали камінням. Знову послав інших слуг, більше, ніж перших; і з ними вчинили так само. Нарешті послав до них свого сина, кажучи: Пошанують мого сина. Але виноградарі, побачивши сина, сказали між собою: Це спадкоємець; ходімо, уб’ємо його та привласнимо його спадщину. І, схопивши його, вивели за виноградник і вбили його. Отож, коли прийде господар виноградника, що зробить з тими виноградарями? Кажуть йому: Люто погубить тих лиходіїв, а виноградник віддасть іншим виноградарям, які віддадуть йому плоди у свій час. Ісус каже їм: Хіба ви ніколи не читали в Писанні: Камінь, що будівничі відкинули, той став наріжним каменем; це від Господа, і дивне воно в очах наших? Тому кажу вам: Царство Боже буде відняте від вас і дане народові, що приносить його плоди. І хто впаде на цей камінь, розіб’ється; а на кого він упаде, того розмеле на порох. І, почувши його притчі, первосвященики та фарисеї зрозуміли, що він про них говорить. Матвій 21:33–45.

The Laodicean Seventh-day Adventist church is not the ensign that is lifted up. The vineyard in the last days that has been typified by ancient Israel is the Laodicean Seventh-day Adventist church, but there will be a nation that brings forth the fruit which qualifies as the first fruits, which is what the one hundred and forty-four thousand are.

Лаодикійська церква адвентистів сьомого дня не є тим стягом, який підносять. Виноградник останніх днів, прообразом якого був давній Ізраїль, — це Лаодикійська церква адвентистів сьомого дня, але буде народ, який принесе плід, що вважається первоплодами, якими і є сто сорок чотири тисячі.

> These are they which were not defiled with women; for they are virgins. These are they which follow the Lamb whithersoever he goeth. These were redeemed from among men, being the firstfruits unto God and to the Lamb. Revelation 14:4.

> Це ті, що не осквернилися з жінками, бо вони дівственні. Це ті, що йдуть за Агнцем, куди б Він не пішов. Вони були викуплені з-поміж людей, як первоплоди Богові та Агнцеві. Об’явлення 14:4.

As an ensign they will be employed by the Householder to bring in the final harvest. The Laodicean Seventh-day Adventist church is the vineyard who rejected the foundation stone of Moses’ seven times. From that point on it was a progressive descent into greater and greater darkness. The ensign shall be “a root of Jesse.” The root of Jesse, or David represents the very last truth Jesus presented to the quibbling Jews of His history. It is a symbol of the principle of Alpha and Omega, which the unfaithful husbandmen of both ancient and modern Israel refuse to understand.

У ролі стяга Господар дому залучить їх, щоб зібрати останній урожай. Лаодикійська Церква Адвентистів Сьомого Дня — це виноградник, що відкинув наріжний камінь «семи часів» Мойсея. Відтоді це було поступове скочування в дедалі глибшу темряву. Стягом стане «корінь Єсея». Корінь Єсея, тобто Давид, представляє найостаннішу істину, яку Ісус представив придирливим юдеям у Його історії. Це символ принципу Альфи й Омеги, який невірні виноградарі як давнього, так і сучасного Ізраїлю відмовляються зрозуміти.

> And in that day there shall be a root of Jesse, which shall stand for an ensign of the people; to it shall the Gentiles seek: and his rest shall be glorious. Isaiah 11:10.

> І того дня постане корінь Єсея, що стане стягом для народів; його шукатимуть погани, і його спочинок буде славний. Ісая 11:10.

Sister White and James White clearly identify that by 1856 the movement had become Laodicea, so when does she identify that it ever accepted the message to the Laodiceans? She never did. Our first mistake is accepting the claim that the Seventh-day Adventist church has been a victorious church as she went through history. It is quite the opposite. If we accept that first mistaken premise, our eyes are closed to prophetic facts that teach otherwise. For instance, Sister White repeatedly identifies that the history of ancient literal Israel illustrates the experience and history of modern spiritual Israel. Often when she references ancient Israel as the example for modern Israel, she simultaneously quotes the apostle Paul’s classic statement of the same fact.

Сестра Уайт і Джеймс Уайт чітко зазначають, що до 1856 року рух став Лаодикією, тож коли ж вона вказує, що він коли-небудь прийняв вістку до лаодикійців? Вона ніколи цього не робила. Нашою першою помилкою є прийняття твердження, що Церква адвентистів сьомого дня була переможною церквою протягом своєї історії. Насправді все навпаки. Якщо ми приймаємо цю першу хибну передумову, наші очі закриваються на пророчі факти, які свідчать про протилежне. Наприклад, сестра Уайт неодноразово зазначає, що історія давнього буквального Ізраїлю ілюструє досвід і історію сучасного духовного Ізраїлю. Часто, коли вона наводить давній Ізраїль як приклад для сучасного Ізраїлю, вона водночас цитує класичне твердження апостола Павла про ту саму істину.

> Now all these things happened unto them for ensamples: and they are written for our admonition, upon whom the ends of the world are come. 1 Corinthians 10:11.

> А все це сталося з ними як приклади; і це написано для нашого напоумлення, на яких прийшли кінці віків. 1 Коринтян 10:11.

The apostle Paul in verse eleven is summarizing the previous ten verses.

Апостол Павло в одинадцятому вірші підсумовує попередні десять віршів.

> Moreover, brethren, I would not that ye should be ignorant, how that all our fathers were under the cloud, and all passed through the sea; And were all baptized unto Moses in the cloud and in the sea; And did all eat the same spiritual meat; And did all drink the same spiritual drink: for they drank of that spiritual Rock that followed them: and that Rock was Christ. But with many of them God was not well pleased: for they were overthrown in the wilderness. Now these things were our examples, to the intent we should not lust after evil things, as they also lusted. Neither be ye idolaters, as were some of them; as it is written, The people sat down to eat and drink, and rose up to play. Neither let us commit fornication, as some of them committed, and fell in one day three and twenty thousand. Neither let us tempt Christ, as some of them also tempted, and were destroyed of serpents. Neither murmur ye, as some of them also murmured, and were destroyed of the destroyer. 1 Corinthians 10:1–10.

> До того ж, браття, не хочу, щоб ви не знали, що всі наші батьки були під хмарою, і всі перейшли через море; і всі хрестилися в Мойсея в хмарі та в морі; і всі їли ту саму духовну їжу; і всі пили те саме духовне пиття, бо вони пили з того духовного Каменя, що супроводжував їх; а той Камінь був Христос. Але до багатьох із них Бог не благоволив, бо вони полягли в пустелі. А ці речі стали нам прикладом, щоб ми не пожадали лихого, як і вони жадали. І не будьте ідолопоклонниками, як дехто з них; як написано: Народ сів їсти й пити, і встав бавитися. І не чинімо розпусти, як дехто з них чинив, і загинуло за один день двадцять три тисячі. І не випробовуймо Христа, як і дехто з них випробовував, і були погублені зміями. І не нарікайте, як і дехто з них нарікав, і були погублені винищувачем. 1 Коринтян 10:1-10.

Paul and Sister White do not use ancient Israel as an example of a victorious and righteous people. Quite the opposite. Paul summarizes those first ten verses, in verse eleven, and then in the next verse states the lesson that the history of ancient Israel is to convey to those who will see.

Павло і сестра Вайт не використовують стародавній Ізраїль як приклад переможного і праведного народу. Навпаки. Павло підсумовує ті перші десять віршів у вірші одинадцятому, а потім у наступному вірші формулює урок, який історія стародавнього Ізраїлю має передати тим, хто побачить.

> Wherefore let him that thinketh he standeth take heed lest he fall. 1 Corinthians 10:12.

> Отже, хто думає, що стоїть, нехай стережеться, щоб не впасти. 1 Коринтян 10:12.

Ancient Israel provides an example of a people that were called of God, led of God, fulfilled the prophecies of God and rebelled against God every step of the way, and ultimately crucified the Creator of heaven and earth! Adventists have no problem admitting these facts about ancient Israel, but rarely do they allow the intended warning to break through their Laodicean blindness. They may quote the passages where Sister White identifies the church as the apple of God’s eye, and it is, but God’s love for His people does not throw a cloak over their actual condition. Those who He loves He rebukes and chastens. As much as God’s church is the apple of God’s eye, Jesus very plainly summarized His relationship with that apple, His apple.

Стародавній Ізраїль є прикладом народу, який був покликаний Богом, ведений Богом, виконував Божі пророцтва і на кожному кроці повставав проти Бога, а зрештою розіп’яв Творця неба й землі! Адвентисти без проблем визнають ці факти про стародавній Ізраїль, але рідко дозволяють задумане застереження пробитися крізь їхню лаодикійську сліпоту. Вони можуть цитувати уривки, де Сестра Вайт називає церкву зіницею Божого ока, і це правда, але Божа любов до Свого народу не прикриває їхнього справжнього стану. Кого Він любить, того докоряє й карає. Хоч церква Божа і є зіницею Божого ока, Ісус дуже ясно підсумував Своє ставлення до тієї зіниці, Своєї зіниці.

> O Jerusalem, Jerusalem, which killest the prophets, and stonest them that are sent unto thee; how often would I have gathered thy children together, as a hen doth gather her brood under her wings, and ye would not! Behold, your house is left unto you desolate: and verily I say unto you, Ye shall not see me, until the time come when ye shall say, Blessed is he that cometh in the name of the Lord. Luke 13:34, 35.

> Єрусалиме, Єрусалиме, що вбиваєш пророків і каменуєш тих, що послані до тебе; скільки разів я хотів зібрати твоїх дітей разом, як квочка збирає своїх пташенят під свої крила, та ви не захотіли! Ось ваш дім залишається вам пустим; істинно кажу вам: не побачите мене, доки не настане час, коли скажете: Благословен той, хто приходить в ім’я Господнє. Луки 13:34, 35.

The questions should be asked, “Does Jesus truly illustrate the end with the beginning? Does ancient Israel actually illustrate modern Israel?” The problem with ancient Israel throughout their history was that they believed that their heritage proved they were God’s people, and therefore that they could not be anything, but God’s people. That is why in Jeremiah’s day they professed to be the temple of the Lord.

Слід поставити запитання: «Чи справді Ісус ілюструє кінець початком? Чи справді стародавній Ізраїль ілюструє сучасний Ізраїль?» Проблема стародавнього Ізраїлю протягом усієї його історії полягала в тому, що вони вірили, ніби їхня спадщина доводить, що вони — Божий народ, а отже, що вони не можуть бути ніким іншим, як Божим народом. Ось чому за днів Єремії вони заявляли, що є храмом Господнім.

> The word that came to Jeremiah from the Lord, saying, Stand in the gate of the Lord’s house, and proclaim there this word, and say, Hear the word of the Lord, all ye of Judah, that enter in at these gates to worship the Lord. Thus saith the Lord of hosts, the God of Israel, Amend your ways and your doings, and I will cause you to dwell in this place. Trust ye not in lying words, saying, The temple of the Lord, The temple of the Lord, The temple of the Lord, are these. Jeremiah 7:1–4.

> Слово, що було до Єремії від Господа: Стань у брамі дому Господнього і там проголоси це слово, та скажи: Послухайте слово Господнє, усі ви з Юди, що входите цими брамами, щоб поклонятися Господу. Так говорить Господь Саваот, Бог Ізраїля: Виправте свої дороги та свої вчинки, і Я дам вам жити на цьому місці. Не покладайтеся на облудні слова, кажучи: Оце храм Господній, храм Господній, храм Господній. Єремія 7:1–4.

This very same delusion was also emphasized by John the Baptist.

На цій самій омані також наголошував Іван Хреститель.

> And were baptized of him in Jordan, confessing their sins. But when he saw many of the Pharisees and Sadducees come to his baptism, he said unto them, O generation of vipers, who hath warned you to flee from the wrath to come? Bring forth therefore fruits meet for repentance: And think not to say within yourselves, We have Abraham to our father: for I say unto you, that God is able of these stones to raise up children unto Abraham. And now also the ax is laid unto the root of the trees: therefore every tree which bringeth not forth good fruit is hewn down, and cast into the fire. Matthew 3:6–10.

> І були охрещені ним у Йордані, визнаючи свої гріхи. А коли він побачив багатьох фарисеїв і садукеїв, що прийшли на його хрещення, сказав їм: "Поріддя гадюче, хто остеріг вас тікати від майбутнього гніву? Тож приносьте плоди, гідні покаяння: І не думайте казати в собі: 'Ми маємо Авраама за батька': бо кажу вам, що Бог може з цих каменів піднести дітей Авраамові. А вже й сокира прикладена до кореня дерев: тому кожне дерево, що не приносить доброго плоду, буде зрубане та вкинене у вогонь." Матвія 3:6-10.

The very same misguided understanding within Adventism that is symbolized by the expression “The temple of the Lord, are we,” and that we are Abraham’s spiritual “seed” is the primary manifestation of the blindness of Laodicea.

Те саме хибне розуміння в адвентизмі, яке символізується висловом «Храм Господній — це ми» та твердженням, що ми — духовне «насіння» Авраама, є головним проявом сліпоти Лаодикії.

> “God sends messengers to tell His people what they must be and do in order to obey His laws of righteousness, which if a man do, he shall also live in them. They are to love God supremely, having no other gods before Him; and they are to love their neighbor as themselves, doing to him as they would wish him to do to them.

> Бог посилає посланців, щоб сповістити Своєму народові, якими вони мають бути і що робити, аби коритися Його законам праведності, які, коли людина їх чинитиме, то житиме ними. Вони мають любити Бога понад усе, не маючи інших богів перед Ним; і вони мають любити свого ближнього, як самих себе, чинячи йому так, як хотіли б, щоб він чинив їм.

> “Not one tittle of God’s holy law is to be treated lightly or disrespectfully. Those who transgress a ‘Thus saith the Lord,’ stand under the banner of the prince of darkness, in rebellion against their Maker and their Redeemer. They claim the promises given to the obedient, saying, The temple of the Lord, the temple of the Lord are we, while they dishonor God by misrepresenting His character, by doing the very things He has told them not to do. They set up a standard which God has not given. Their example is misleading, their influence corrupting. They are not lights in the world, for they do not follow the principles of righteousness.

> До жодної йоти святого Божого закону не можна ставитися легковажно чи зневажливо. Ті, хто порушує «Так говорить Господь», стають під знаменом князя темряви, повстаючи проти свого Творця і Викупителя. Вони привласнюють собі обітниці, дані слухняним, кажучи: «Храм Господній, храм Господній — це ми», — тоді як безчестять Бога, спотворюючи Його характер, роблячи саме те, що Він наказав їм не робити. Вони встановлюють мірило, якого Бог не давав. Їхній приклад вводить в оману, їхній вплив розтліває. Вони не є світлом у світі, бо не дотримуються принципів праведності.

> “Men cannot show greater treachery toward God than by disregarding the light He sends them. Those who do this mislead the ignorant, for they set up false waymarks. They are continually perverting pure principles. . . .

> Люди не можуть виявити більшої зради Богові, ніж нехтуючи світлом, яке Він посилає їм. Ті, хто так чинить, вводять в оману необізнаних, бо встановлюють хибні дороговкази. Вони постійно спотворюють чисті принципи…

> “In the words of Holy Writ we are plainly told why desolation came upon the Jewish nation. They had great light, rich blessings, and wonderful prosperity. But they proved unfaithful to their trust. They did not care faithfully for the Lord’s vineyard, or render Him the fruits thereof. They acted as though there were no God, and therefore calamity overtook them.” Manuscript Releases, volume 14, 343–345.

> У словах Святого Письма нам ясно сказано, чому спустошення спіткало юдейський народ. Вони мали велике світло, рясні благословення і чудове процвітання. Але вони виявилися невірними довіреному їм дорученню. Вони не дбали вірно про Господній виноградник і не приносили Йому його плодів. Вони поводилися так, ніби Бога не існує, і тому лихо спіткало їх. Manuscript Releases, том 14, 343–345.

Israel believed that because they had been chosen by God in the beginning of their history, they would always be His chosen people. Worse yet, they also believed that because they were His chosen people He would honor them, in spite of the fact that they refused to honor Him. Prophetically, they were His chosen people, until they were divorced, but they were never the people God had desired them to be. The righteousness of the chosen people is not determined on who they might think they are. Ancient Israel is the primary example of the Seventh-day Adventist church, but when the false premise is accepted that they represent the one hundred and forty-four thousand at the end of the world, the blindness of Laodicea is manifested, as was ancient Israel’s. Adventism believes and teaches that they are the remnant people of God at the end of the world, in spite of the clear evidence to the contrary.

Ізраїльтяни вірили, що, оскільки на початку своєї історії їх обрав Бог, вони завжди будуть Його обраним народом. Гірше того, вони також вірили, що, будучи Його обраним народом, Він шануватиме їх, попри те, що вони відмовлялися шанувати Його. З погляду пророцтва вони були Його обраним народом аж до розлучення, але ніколи не були тим народом, яким Бог бажав, щоб вони були. Праведність обраного народу не визначається тим, ким вони себе вважають. Давній Ізраїль є основним прикладом для церкви адвентистів сьомого дня, але коли приймається хибна передумова, що вони представляють сто сорок чотири тисячі наприкінці світу, виявляється сліпота Лаодикії, як це було в давньому Ізраїлі. Адвентизм вірить і вчить, що вони є залишком Божого народу наприкінці світу, попри очевидні докази протилежного.

The nearer we get to the close of probation the more serious and straight the message to the Laodicean people must become. If that false premise is not set aside for the truth, then the examples of Aaron, Jeroboam and 1863 are hidden under the cloak of tradition and custom. It is too near to the close of probation, to hide under that cloak any longer.

Чим ближче ми підходимо до закриття випробувального часу, тим серйознішим і прямішим має ставати послання до Лаодикійського народу. Якщо ту хибну передумову не відкинути на користь істини, то приклади Аарона, Єровоама і 1863 року приховуються під покровом традицій і звичаїв. Вже надто близько до закриття випробувального часу, щоб і далі ховатися під тим покровом.

> And this is the condemnation, that light is come into the world, and men loved darkness rather than light, because their deeds were evil. For every one that doeth evil hateth the light, neither cometh to the light, lest his deeds should be reproved. John 3:19, 20.

> І це є суд: світло прийшло у світ, і люди більше полюбили темряву, ніж світло, бо їхні вчинки були злі. Бо кожен, хто чинить зло, ненавидить світло і не приходить до світла, щоб його вчинки не були викриті. Івана 3:19, 20.

The history of the apostasies of Adventism has been tracked in God’s prophetic Word. It is a prophetic reality. The first proof of this is ancient Israel. Ancient Israel is a history of continued and escalating apostasy, and yet the Bible and Spirit of Prophecy teach that ancient Israel typifies modern Israel. Sad as this is, it has never been more important to understand this truth as at this present time. What is being unsealed with the Revelation of Jesus Christ is the fact that Adventism’s history as the Protestant horn runs parallel with the history of the Republican horn. Both horns provide a second witness for each other, and to refuse to correctly see one of the witnesses, simultaneously prevents the other witness from being recognized.

Історія віровідступництв адвентизму простежується в Божому пророчому Слові. Це пророча реальність. Першим доказом цього є стародавній Ізраїль. Стародавній Ізраїль — це історія тривалого й наростаючого віровідступництва, і все ж Біблія та Дух пророцтва навчають, що стародавній Ізраїль є прообразом сучасного Ізраїлю. Яким би сумним це не було, ніколи ще не було важливішим зрозуміти цю істину, ніж у теперішній час. Те, що розкривається через Об’явлення Ісуса Христа, — це факт, що історія адвентизму як протестантського рога йде паралельно з історією республіканського рога. Обидва роги слугують один для одного другим свідком, і відмова правильно побачити одного зі свідків водночас перешкоджає визнанню іншого свідка.

The lines of Aaron, Jeroboam and 1863 identify the beginning of modern spiritual Israel, and in so doing they also identify the beginning of the Republican horn. The third angel’s message is a warning against receiving the mark of the beast. It is the United States that first passes a Sunday law and then forces the entire world to do the same.

Лінії Аарона, Єровоама та 1863 вказують на початок сучасного духовного Ізраїлю, і тим самим вони також вказують на початок республіканського рога. Вістка третього ангела — це застереження проти прийняття знака звіра. Саме Сполучені Штати спершу ухвалюють недільний закон, а потім змушують увесь світ зробити те саме.

> “Foreign nations will follow the example of the United States. Though she leads out, yet the same crisis will come upon our people in all parts of the world.” Testimonies, volume 6, 395.

> «Іноземні держави наслідуватимуть приклад Сполучених Штатів. Хоча вона очолить, проте та сама криза спіткає наш народ в усіх частинах світу». Свідчення, том 6, 395.

The prophetic truths connected with the Sunday law crisis cannot be separated from the work of the United States. The earth beast of Revelation thirteen is the sixth kingdom of Bible prophecy, that reigns for seventy prophetic years according to Isaiah twenty-three. It is the earth beast that has two horns. The truths associated with the relationship of those two horns are now being unsealed, but only to those who choose to understand that Jesus accomplishes the unsealing of the Revelation of Jesus Christ by employing the beginning of a thing to illustrate the end of a thing.

Пророчі істини, пов’язані з кризою недільного закону, не можна відокремити від діяльності Сполучених Штатів. Звір із землі з тринадцятого розділу Об’явлення є шостим царством біблійного пророцтва, що царює протягом сімдесяти пророчих років згідно з двадцять третім розділом Ісаї. Це звір із землі, що має два роги. Істини, пов’язані з взаємозв’язком тих двох рогів, нині розкриваються, але лише тим, хто вирішує зрозуміти, що Ісус здійснює розпечатування Об’явлення Ісуса Христа, використовуючи початок чогось, щоб проілюструвати його кінець.

The United States began as the sixth kingdom of Bible prophecy in 1798, and over the next sixty-five years, the two horns that would go through history together were placed into a setting that could be recognized, but only by those who are willing to see. The sixty-five years that are set forth in Isaiah chapter seven, began in 742 BC and ended in 677 BC. From 1798 until 1863 those years were repeated. Those sixty-five years identify a process of crisis in both horns.

Сполучені Штати стали шостим царством біблійного пророцтва у 1798 році, і протягом наступних шістдесяти п’яти років два роги, що мали пройти крізь історію разом, були поміщені в контекст, який можна було розпізнати, але лише тими, хто готовий це побачити. Шістдесят п’ять років, про які йдеться в сьомому розділі книги пророка Ісаї, розпочалися 742 року до н. е. і завершилися 677 року до н. е. Від 1798 до 1863 року ці роки повторилися. Ці шістдесят п’ять років вказують на процес кризи в обох рогах.

By 1863, the beginning period of the prophetic “days of one king” of Isaiah twenty-three had concluded, and in so doing it established the prophetic waymarks of the ending period of “the days of one king.” The ending of Isaiah twenty-three’s symbolic seventy is illustrated by the first sixty-five years. 1863 until the time of the end in 1989, is the period of the Laodicean Adventist church, that began from the Millerite movement and ends at the movement of the one hundred and forty-four thousand. In order to understand the period at the end, we must understand the period at the beginning. Adventism cannot do this, for its beginning is marked by its rejection of the oath of Moses, which identifies the very sixty-five years which represents Adventism’s and the United States’ beginning and ending.

До 1863 року початковий період пророчих «днів одного царя» двадцять третього розділу Ісаї завершився, і таким чином було встановлено пророчі віхи завершального періоду «днів одного царя». Закінчення символічного періоду «сімдесяти» двадцять третього розділу Ісаї ілюструється першими шістдесятьма п’ятьма роками. Від 1863 року до часу кінця у 1989 році — це період Лаодикійської адвентистської церкви, який почався з міллеритського руху і закінчується рухом ста сорока чотирьох тисяч. Щоб зрозуміти період наприкінці, ми повинні зрозуміти період на початку. Адвентизм не може цього зробити, бо його початок позначений відкиненням клятви Мойсея, яка визначає саме ті шістдесят п’ять років, що представляють початок і кінець адвентизму та Сполучених Штатів.

For this reason, and this is a reason of high importance, this article has attempted to establish one prophetic fact that is now being unsealed by the Lion of the tribe of Judah. The fact is that if you are unwilling to recognize that the Seventh-day Adventist church has always been in the Laodicean condition, then you are logically unable to rightly divide the history of Adventism, and without rightly dividing the history of Adventism you are incapable of rightly identifying the horn of Republicanism.

З цієї причини, і це причина великої важливості, ця стаття намагалася встановити один пророчий факт, який нині розпечатується Левом з племені Юдиного. Факт полягає в тому, що якщо ви не бажаєте визнати, що Церква адвентистів сьомого дня завжди перебувала в лаодикійському стані, тоді ви логічно неспроможні правильно розрізняти історію адвентизму, і без правильного розрізнення історії адвентизму ви неспроможні правильно розпізнати ріг республіканізму.

> For if after they have escaped the pollutions of the world through the knowledge of the Lord and Saviour Jesus Christ, they are again entangled therein, and overcome, the latter end is worse with them than the beginning. For it had been better for them not to have known the way of righteousness, than, after they have known it, to turn from the holy commandment delivered unto them. But it is happened unto them according to the true proverb, The dog is turned to his own vomit again; and the sow that was washed to her wallowing in the mire. 2 Peter 2:20–22.

> Бо коли, уникнувши скверн світу через пізнання Господа і Спасителя Ісуса Христа, вони знову в них заплутуються й переможені ними, то останнє для них гірше, ніж перше. Бо краще було б їм не пізнати шляху праведності, ніж, пізнавши його, відвернутися від святої заповіді, переданої їм. Але з ними сталося за правдивим прислів’ям: Пес повертається до своєї блювотини; і вимита свиня — до валяння в багні. 2 Петра 2:20-22.

Back to Articles