Article

# The Book of Daniel - Number Fifty-Five

Книга Даниїла - Номер п'ятдесят п'ять

Unveiling the Prophetic Tapestry: Gabriel’s Revelation to Daniel

Розкриття пророчого гобелена: Гавриїлове одкровення Даниїлові

Author

Jeff Pippenger

Published

January 19, 2024

Formats

PDF
Word

Gabriel came to Daniel after he had come to understand the seventy years of captivity of the prophecy of Jeremiah, and the oath and curse of Moses.

Гавриїл прийшов до Даниїла після того, як Даниїл зрозумів сімдесят років полону з пророцтва Єремії та клятву й прокляття Мойсея.

> In the first year of his reign I Daniel understood by books the number of the years, whereof the word of the Lord came to Jeremiah the prophet, that he would accomplish seventy years in the desolations of Jerusalem. . . . Yea, all Israel have transgressed thy law, even by departing, that they might not obey thy voice; therefore the curse is poured upon us, and the oath that is written in the law of Moses the servant of God, because we have sinned against him. And he hath confirmed his words, which he spake against us, and against our judges that judged us, by bringing upon us a great evil: for under the whole heaven hath not been done as hath been done upon Jerusalem. As it is written in the law of Moses, all this evil is come upon us: yet made we not our prayer before the Lord our God, that we might turn from our iniquities, and understand thy truth. Therefore hath the Lord watched upon the evil, and brought it upon us: for the Lord our God is righteous in all his works which he doeth: for we obeyed not his voice. Daniel 9:2, 11–14.

> У перший рік його царювання я, Даниїл, із книжок зрозумів число тих років, про які було Господнє слово до пророка Єремії: що мають сповнитися сімдесят років спустошень Єрусалима. . . . Так, увесь Ізраїль переступив Твій закон, відвернувшись, щоб не слухати Твого голосу; тому вилилося на нас прокляття і клятва, написана в законі Мойсея, слуги Божого, бо ми згрішили проти Нього. І Він підтвердив Свої слова, які говорив проти нас і проти наших суддів, що судили нас, навівши на нас велике лихо; бо під усім небом не вчинено такого, як учинено над Єрусалимом. Як написано в законі Мойсея, усе це лихо прийшло на нас; та ми не благали перед Господом, Богом нашим, щоб відвернутися від наших беззаконь і зрозуміти Твою правду. Тому Господь пильнував над тим лихом і навів його на нас; бо Господь, Бог наш, праведний у всіх Своїх ділах, які чинить, — бо ми не слухали Його голосу. Даниїл 9:2, 11-14.

The word that Daniel used that is translated as “the oath,” is the same word Moses used that is translated as “seven times,” in Leviticus twenty-six. Sister White informs us that in chapter nine, Daniel was seeking to understand the relationship of Jeremiah’s period of seventy years and the period of twenty-three hundred years. Gabriel had been commanded in chapter eight to make Daniel understand the vision of the twenty-three hundred days, and Gabriel is finishing his work when he returns in chapter nine, and informs Daniel to mentally separate the two visions that have been the theme of chapters, seven, eight and also nine. Those two visions are the theme of the “increase of knowledge” that was unsealed in 1798.

Слово, яке Даниїл вжив і яке перекладено як «клятва», — те саме слово, що вжив Мойсей і яке перекладено як «сім разів» у двадцять шостому розділі Книги Левіт. Сестра Вайт повідомляє, що в дев’ятому розділі Даниїл намагався зрозуміти взаємозв’язок між періодом сімдесяти років у пророка Єремії та періодом двох тисяч трьохсот років. У восьмому розділі Гавриїлові було наказано зробити так, щоб Даниїл зрозумів видіння про дві тисячі триста днів, і, повернувшись у дев’ятому розділі, Гавриїл завершує свою працю та повідомляє Даниїлові, щоб він у думці відокремив два видіння, які були темою розділів сьомого, восьмого, а також дев’ятого. Ці два видіння є темою «примноження знання», що було розпечатане 1798 року.

Jeremiah’s seventy years and the “curse” of Moses are both symbols of the “seven times,” as represented by Moses’ “oath,” but Gabriel is going to present the breakdown of the period of twenty-three hundred years. It can only be rightly divided when the relation of the vision (“chazon”) of the trampling down, and the vision (“mareh”) of the appearance are rightly divided. Gabriel began by identifying that a probationary period of four hundred and ninety years was given for the Jews. That period was the same as the four hundred and ninety year period of rebellion which had produced the seventy years of captivity.

Сімдесят років Єремії та "прокляття" Мойсея обидва є символами "семи часів", як це представлено Мойсеєвою "клятвою", але Гавриїл збирається представити розподіл періоду в дві тисячі триста років. Його можна правильно поділити лише тоді, коли правильно розрізнено взаємозв’язок між видінням ("chazon") про попирання та видінням ("mareh") про явлення. Гавриїл почав із того, що вказав: для юдеїв було відведено випробувальний період у чотириста дев’яносто років. Цей період був таким самим, як і чотириста дев’яносто років непослуху, що спричинили сімдесят років полону.

The word “determined” in verse twenty-four addresses the period from the going forth of the third decree in 457 BC, until the stoning of Stephen in 34 AD, but the word “determined” in verses twenty-six and twenty-seven is identifying the desolating powers of paganism and papalism.

Слово «determined» у двадцять четвертому вірші стосується періоду від виходу третього указу у 457 р. до н. е. до побиття камінням Степана у 34 р. н. е., але слово «determined» у віршах двадцять шостому і двадцять сьомому вказує на спустошувальні сили язичництва і папства.

> And after threescore and two weeks shall Messiah be cut off, but not for himself: and the people of the prince that shall come shall destroy the city and the sanctuary; and the end thereof shall be with a flood, and unto the end of the war desolations are determined. And he shall confirm the covenant with many for one week: and in the midst of the week he shall cause the sacrifice and the oblation to cease, and for the overspreading of abominations he shall make it desolate, even until the consummation, and that determined shall be poured upon the desolate. Daniel 9:26, 27.

> І по шістдесяти двох тижнях буде погублений Месія, але не за Себе; а народ князя, що прийде, зруйнує місто й святиню; і кінець його буде в потопі, і до кінця війни визначені спустошення. І він підтвердить завіт з багатьма на один тиждень; і в середині тижня припинить жертву та приношення, і через поширення мерзот учинить спустошення аж до завершення, і визначене буде вилите на спустошеного. Даниїла 9:26, 27.

Gabriel informs Daniel that “after” the “Messiah” was “cut off” the “people of the prince that shall come shall destroy the city and the sanctuary.” Pagan Rome destroyed the “city and sanctuary” in the siege that lasted exactly three and a half years from the year 66 to 70 AD. Gabriel identifies that “the end of the war” would be “with a flood,” and that the war would consist of “desolations.” The war that was accomplished against Jerusalem and the sanctuary was the trampling down that was accomplished by paganism and papalism. The pagan power that would destroy Jerusalem in the beginning was Babylon, but the pagan power that would destroy it after the Messiah was crucified was pagan Rome. But the war against the sanctuary and host was accomplished by two desolating powers, and the second of the two desolating powers in the Scriptures is the papacy.

Гавриїл повідомляє Даниїла, що "після" того, як "Месія" був "відтятий", "народ князя, що прийде, зруйнує місто і святиню". Язичницький Рим зруйнував "місто і святиню" під час облоги, що тривала рівно три з половиною роки, з 66 до 70 року н. е. Гавриїл зазначає, що "кінець війни" буде "з потопом", і що війна складатиметься зі "спустошень". Війна, розв’язана проти Єрусалима і святині, була попиранням, здійсненим язичництвом і папством. Язичницькою силою, що знищила Єрусалим спочатку, був Вавилон, але язичницькою силою, що знищила його після розп’яття Месії, був язичницький Рим. Але війна проти святині та війська була здійснена двома спустошувальними силами, і другою з цих двох спустошувальних сил у Писанні є папство.

The papacy is the power represented as the “overflowing scourge,” it is the power in verse forty of Daniel eleven, that “overflows and passes over.” The trampling down of Jerusalem that began with Babylon, and continued with the iron nation that spoke dark sentences as represented by Moses in Deuteronomy, was followed by the papacy. Until the end of the trampling down “desolations” were “determined.” In verse twenty-seven, Christ confirms the covenant with many for one week. In the middle of that week, the earthly sacrificial system would cease as Christ began his high priestly ministry in the sanctuary in heaven. Because of the Jews’ disobedience during the probationary time that had been cut off for them, the sanctuary and city were again to be made desolate.

Папство — це влада, представлена як «бич, що розливається», це та сама сила в сороковому вірші одинадцятого розділу книги Даниїла, яка «розіллється й перейде». Попирання Єрусалима, що почалося з Вавилону і продовжилося залізною нацією, що говорила темними висловами, як це представлено Мойсеєм у Второзаконні, а згодом його продовжило папство. Аж до кінця цього попирання «спустошення» були «визначені». У двадцять сьомому вірші Христос підтверджує заповіт із багатьма на один тиждень. У середині того тижня земна система жертвопринесень мала припинитися, коли Христос розпочав Своє первосвященицьке служіння в небесній святині. Через непослух юдеїв під час випробного часу, який був для них відрізаний, святиня та місто знову мали бути спустошені.

The verse says “for the overspreading of abominations he shall make it desolate, even until the consummation, and that determined shall be poured upon the desolate.” When the Jews finally filled their cup of probationary time to the brim, the city and sanctuary were to be desolate until the end of the war. At the “consummation” of the trampling down in 1798, it had been “determined” that the papacy would receive a deadly wound. Then the city and the sanctuary were to be restored and rebuilt, as typified when the Jews came out of literal Babylon under the three decrees.

Вірш говорить: «за поширення мерзот він зробить його спустошеним, аж до завершення, і визначене буде вилите на спустошеного». Коли юдеї нарешті наповнили свою чашу випробувального часу вщерть, місто і святиня мали бути спустошені до кінця війни. На «завершенні» попирання у 1798 році було «визначено», що папство отримає смертельну рану. Тоді місто і святиня мали бути відновлені й відбудовані, як це було прообразно показано, коли юдеї вийшли з буквального Вавилону згідно з трьома указами.

Until the consummation of that war Jerusalem was to be trampled down by the papal power. The prophetic periods that make up the distinct periods within the twenty-three hundred years can only be understood correctly when the relation of the vision of trampling down of the seventy years is understood in connection with the vision of the restoration of the sanctuary and host. To reject the vision of the scattering of Moses curse is to reject the vision of the gathering. The vision of the seventy years is the vision of the scattering. The vision of the twenty-three hundred years is the vision of the gathering. The vision of the seventy years is the “chazon” vision of the scattering, and the vision of the twenty-three hundred years is the “mareh” vision of the gathering.

До завершення тієї війни Єрусалим мав бути потоптаний папською владою. Пророчі періоди, що утворюють окремі відтинки в межах двох тисяч трьохсот років, можна правильно зрозуміти лише тоді, коли зрозумілий зв’язок видіння потоптання протягом сімдесяти років у поєднанні з видінням відновлення святині та воїнства. Відкинути видіння розсіяння Мойсеєвого прокляття — означає відкинути видіння збирання. Видіння сімдесяти років — це видіння розсіяння. Видіння двох тисяч трьохсот років — це видіння збирання. Видіння сімдесяти років — це "chazon" видіння розсіяння, а видіння двох тисяч трьохсот років — "mareh" видіння збирання.

> What therefore God hath joined together, let not man put asunder. Mark 10:9.

> Отже, що Бог з’єднав, нехай людина не розлучає. Марка 10:9.

The two visions have been prophetically joined together, and to reject one is to reject them both. This fact identifies that in spite of Adventism claiming that they uphold the twenty-three hundred year prophecy, they have rejected the central pillar of Adventism, as certainly as they rejected the “seven times” in 1863. Did not the Jews profess to keep the law of God? Did not ancient Israel profess to be looking for the Messiah? Profession is meaningless if it does not uphold the Word of God.

Два видіння були пророчим чином поєднані, і відкинути одне — означає відкинути обидва. Цей факт засвідчує, що попри те, що адвентисти стверджують, ніби вони дотримуються пророцтва про дві тисячі триста років, вони відкинули головний стовп адвентизму так само напевно, як відкинули «сім часів» у 1863 році. Хіба юдеї не сповідували, що дотримуються Божого закону? Хіба давній Ізраїль не сповідував, що очікує Месію? Сповідання нічого не означає, якщо воно не відстоює Слово Боже.

The Millerites eventually identified October 22, 1844, as the termination of the period of twenty-three hundred days, but their understanding was limited. It was not until after the great disappointment that light came concerning the heavenly sanctuary and Christ’s appearance in the Most Holy Place on that date. Not until after that date, did they see the third angel’s message and the law of God.

Зрештою міллеріти визначили 22 жовтня 1844 року як закінчення періоду двох тисяч трьохсот днів, але їхнє розуміння було обмеженим. Лише після великого розчарування прийшло світло щодо небесного святилища та явлення Христа у Святому Святих того дня. Лише після тієї дати вони зрозуміли вістку третього ангела і Божий закон.

The Lord intended to increase the prophetic light associated with the twenty-three hundred years, and in 1856, he opened the door to further light, and over the next seven years Adventism closed that door. It was not until after September 11, 2001, that the Lord led students of prophecy back to Hiram Edson’s articles, and the light of the “seven times,” once again began to increase.

Господь мав намір посилити пророче світло, пов’язане з періодом 2300 років, і у 1856 році він відкрив двері для подальшого світла, і протягом наступних семи років адвентизм зачинив ті двері. Лише після 11 вересня 2001 року Господь привів дослідників пророцтв назад до статей Гірама Едсона, і світло "семи часів" знову почало зростати.

Refusing to see the relation between the twenty-three hundred year prophecy and the prophecy of twenty-five hundred and twenty years, Adventism came to understand October 22, 1844 in a stunted and incomplete fashion.

Відмовляючись бачити взаємозв’язок між пророцтвом на дві тисячі триста років і пророцтвом на дві тисячі п’ятсот двадцять років, адвентизм дійшов до урізаного й неповного розуміння дати 22 жовтня 1844 року.

Once S. S. Snow locked-in the date for the crucifixion, the date of October 22, 1844, was ascertained.

Як тільки С. С. Сноу остаточно визначив дату розп’яття, було встановлено, що це 22 жовтня 1844 року.

> Know therefore and understand, that from the going forth of the commandment to restore and to build Jerusalem unto the Messiah the Prince shall be seven weeks, and threescore and two weeks: the street shall be built again, and the wall, even in troublous times. And after threescore and two weeks shall Messiah be cut off, but not for himself: and the people of the prince that shall come shall destroy the city and the sanctuary; and the end thereof shall be with a flood, and unto the end of the war desolations are determined. And he shall confirm the covenant with many for one week: and in the midst of the week he shall cause the sacrifice and the oblation to cease, and for the overspreading of abominations he shall make it desolate, even until the consummation, and that determined shall be poured upon the desolate. Daniel 9:25–27.

> Тож знай і зрозумій, що від виходу повеління відновити й збудувати Єрусалим до Месії, Князя, буде сім тижнів, і шістдесят два тижні; вулиця буде знову збудована, і мур — навіть у скрутні часи. А по шістдесяти двох тижнях Месія буде відтятий, але не за Себе; і народ князя, що прийде, зруйнує місто та святиню; а кінець його буде як повінь, і аж до кінця війни визначені спустошення. І він утвердить заповіт із багатьма на один тиждень; а в середині тижня він припинить жертву та приношення; і через поширення мерзот učинить спустошення — аж до завершення; і призначене буде вилите на спустошеного. Даниїла 9:25-27.

The Millerites recognized the correct date for the crucifixion and then the end of the period of twenty-three hundred years was identified. The “cutting off of the Messiah” in “the midst of the week” in which Christ confirmed “the covenant” because of the Jews filling their cup of probationary time to the top, as represented by the “overspreading of Abominations”, was also identified. The cross became the historical waymark that was essential in the recognition of the message of the Midnight Cry.

Міллерити встановили правильну дату розп’яття, після чого було визначено кінець періоду двох тисяч трьохсот років. Було також визначено «відсічення Месії» «в половині тижня», у якому Христос утвердив «завіт», через те, що юдеї наповнили чашу свого випробувального часу до краю, як це символізовано «поширенням мерзот». Хрест став історичною віхою, яка була необхідною для розпізнання вістки Опівнічного кличу.

In spite of the light located in the verses that produced such a powerful manifestation of God’s power, the Millerites never reached an understanding of those verses which was represented by Daniel’s desire to understand the relationship of the two visions. The week in which Christ confirmed the covenant was divided into two periods, which Sister White later identified as representing Christ’s personal ministry of three and a half years, followed by his ministry as represented by the disciples. They saw that the historical waymark of the cross became the anchor to ascertain the date of October 22, 1844, but they did not see that it also represented the center of two identical periods of three and a half years, and thus represented the “seven times,” which God through Moses called the “quarrel of his covenant.”

Попри світло, яке містилося у віршах і спричинило таке потужне виявлення Божої сили, міллерити так і не дійшли до розуміння тих віршів, яке було виражене бажанням Даниїла зрозуміти взаємозв’язок двох видінь. Тиждень, у який Христос підтвердив завіт, було поділено на два періоди, які, як пізніше визначила сестра Вайт, символізують особисте служіння Христа тривалістю три з половиною роки, а потім його служіння, представлене учнями. Вони бачили, що історичний орієнтир хреста став якорем для встановлення дати 22 жовтня 1844 року, але вони не побачили, що він також являв собою центр двох однакових періодів по три з половиною роки і таким чином являв собою «сім разів», що Бог через Мойсея назвав «суперечкою Свого завіту».

> Then will I also walk contrary unto you, and will punish you yet seven times for your sins. And I will bring a sword upon you, that shall avenge the quarrel of my covenant: and when ye are gathered together within your cities, I will send the pestilence among you; and ye shall be delivered into the hand of the enemy. Leviticus 26:24, 25.

> Тоді й Я також ходитиму супроти вас і покараю вас ще в сім разів за ваші гріхи. І наведу на вас меч, що помститься за порушення Мого заповіту; і коли ви зберетеся у своїх містах, Я пошлю серед вас моровицю, і ви будете віддані в руки ворога. Левіт 26:24, 25.

When Christ was confirming the covenant with many, it was the covenant that he had a quarrel over with the disobedient Jews. The “quarrel of his covenant,” began in 723 BC, when the Assyrians took the northern kingdom into captivity, and then for twelve hundred and sixty prophetic days, paganism trampled down literal Israel. That trampling down was then followed by another twelve hundred and sixty prophetic days, of papalism trampling down spiritual Israel.

Коли Христос підтверджував заповіт із багатьма, це був той заповіт, щодо якого він мав суперечку з непокірними юдеями. «Суперечка його заповіту» почалася 723 р. до н. е., коли асирійці забрали північне царство в полон, а потім протягом тисячі двохсот шістдесяти пророчих днів язичництво попирало буквальний Ізраїль. Після цього ще протягом тисячі двохсот шістдесяти пророчих днів папство попирало духовний Ізраїль.

The prophetic week in which Christ confirmed the covenant, in fulfillment of the vision of twenty three hundred years, also represented the vision of twenty-five hundred and twenty years. The Millerites recognized enough of the prophecy of twenty-three hundred years to correctly proclaim the message of the Midnight Cry, but they chose to reject some of the light which Gabriel’s interpretation in chapter nine was meant to convey.

Пророчий тиждень, у якому Христос підтвердив завіт, у виконання видіння двох тисяч трьохсот років, також символізував видіння двох тисяч п’ятисот двадцяти років. Міллеріти зрозуміли достатньо пророцтва про дві тисячі триста років, щоб правильно проголосити вістку Опівнічного кличу, але вони вирішили відкинути частину світла, яке тлумачення Гавриїла в дев’ятому розділі мало передати.

Gabriel had instructed Daniel to rightly divide (mentally separate) the two visions, represented as “matter” and “vision,” and in fulfillment of that counsel Sister White informs us that this was the very burden of Daniel as he sought to understand the relation of the seventy weeks (a symbol of “seven times”), and the twenty-three hundred years.

Гавриїл наставив Даниїла правильно розділити (розумово відокремити) два видіння, представлені як «предмет» і «видіння», і про виконання тієї поради сестра Вайт повідомляє нам, що саме це було тягарем Даниїла, коли він прагнув зрозуміти співвідношення сімдесяти тижнів (символу «семи часів») і двох тисяч трьохсот років.

Adventism’s rejection of the “seven times,” placed them in a position where they could not understand that the first period of four hundred and ninety years, which was cut off from the twenty-three hundred years, represented the rebellion of the covenant that Moses identifies as the “quarrel of his covenant”.

Відкидання адвентизмом «семи часів» поставило їх у таке становище, що вони не могли зрозуміти, що перший період у чотириста дев’яносто років, який було відокремлено від двох тисяч трьохсот років, означав відступництво від завіту, яке Мойсей називає «суперечкою його завіту».

They were also prevented from recognizing that the crucifixion in the midst of the week did more than simply identify the date, for it identified the very center of Christ’s quarrel with Israel’s disobedience with the blood of the covenant. They were blind to the fact that the blood that was shed for many at the cross, that was confirming his covenant, was also confirming the covenant set forth in Leviticus twenty-five and twenty-six.

Їм також завадили усвідомити, що розп’яття посеред тижня було не просто позначенням дати, бо воно виявило сам центр Христового протистояння непослуху Ізраїля щодо крові заповіту. Вони були сліпі до того факту, що кров, пролита за багатьох на хресті, яка підтверджувала його заповіт, також підтверджувала заповіт, викладений у книзі Левіт, розділах 25 і 26.

Ancient Israel took upon themselves a covenant where they defined the covenant as their proclamation “that all that the Lord has said, we will do,” totally unaware that the covenant which Christ was offering required that His law be written upon the heart. Their pharisaical definition of the terms of the covenant prevented them from understanding and accepting the true covenant.

Стародавній Ізраїль узяв на себе завіт, розуміючи його як власне проголошення: «Усе, що сказав Господь, ми виконаємо», геть не усвідомлюючи того, що завіт, який пропонував Христос, вимагав, щоб Його закон був написаний на серці. Їхнє фарисейське визначення умов завіту перешкодило їм зрозуміти й прийняти істинний завіт.

Modern Israel has defined the blood of the cross in the midst of the week in terms which cause the same blindness for modern Israel that was upon ancient Israel when they rejected the Messiah and proclaimed they had no king but Caesar.

Сучасний Ізраїль визначив кров хреста посеред тижня у термінах, які спричиняють для сучасного Ізраїлю таку саму сліпоту, яка була на стародавньому Ізраїлі, коли вони відкинули Месію і проголосили, що не мають царя, крім кесаря.

Modern Israel is blind to the fact that the history which Gabriel outlined for Daniel not only includes the confirmation of the covenant, but also the scattering that is brought upon those who reject that covenant, for the verses identify that pagan Rome (the prince that was to come), would destroy the city and the sanctuary, and that unto the end of the war (which trampled down the sanctuary and the host) “desolations,” in the plural, were determined.

Сучасний Ізраїль сліпий до того факту, що історія, яку Гавриїл окреслив для Даниїла, включає не лише підтвердження заповіту, а й розсіяння, що спадає на тих, хто відкидає цей заповіт, бо вірші вказують, що язичницький Рим (князь, який мав прийти) знищить місто і святилище, і що аж до кінця війни (яка потоптала святилище та воїнство) були визначені «спустошення», у множині.

In the history where Christ shed his blood to confirm the covenant with many, the two desolating powers of pagan and papal Rome are specifically identified. The blood shed upon the cross is what Christ brings into the heavenly sanctuary, and is a symbol of His work represented by the “mareh” vision of twenty-three hundred years. That history is woven in with the history of the “chazon” vision of twenty-five hundred and twenty years, as represented by the two desolating powers that would trample down the sanctuary and the host.

В історії, де Христос пролив Свою кров, щоб підтвердити завіт із багатьма, чітко визначені дві спустошувальні сили язичницького та папського Риму. Кров, пролита на хресті, — це те, що Христос приносить у небесне святилище, і вона є символом Його діла, представленого видінням «mareh» про дві тисячі триста років. Та історія переплетена з історією видіння «chazon» про дві тисячі п’ятсот двадцять років, як це представлено двома спустошувальними силами, що мали потоптати святилище та воїнство.

The truths which were represented in Miller’s dream as jewels shone as bright as the sun, but they were incomplete. In the last days, when the Midnight Cry is repeated to the very letter, those very jewels will be cast into the new, larger casket by the “dirt brush Man”, and they will then shine ten times brighter than they originally did. They become the test of the final Midnight Cry message. Those jewels were specifically identified by the two witnesses prophesied by Habakkuk, as tables. When the two tables of the 1843 and 1850 pioneer charts are laid upon each other “line upon line”, Miller’s jewels are specifically identified, and in so doing those jewels represent the message of the final Midnight Cry.

Істини, які в сні Міллера були представлені як дорогоцінні камені, сяяли яскраво, як сонце, але були неповними. В останні дні, коли Опівнічний клич буде повторено дослівно, ті самі дорогоцінні камені «Чоловік із щіткою для бруду» кине в нову, більшу скриньку, і вони тоді засяють удесятеро яскравіше, ніж спочатку. Вони стають випробуванням остаточного послання Опівнічного кличу. Ті дорогоцінні камені були конкретно ідентифіковані двома свідками, про яких пророкував Аваккук, — таблицями. Коли дві таблиці піонерських діаграм 1843 і 1850 років накладаються одна на одну «рядок на рядок», дорогоцінні камені Міллера стають чітко визначеними, і таким чином ті дорогоцінні камені представляють послання остаточного Опівнічного кличу.

Most of the truths upon the two charts illustrate prophecies that were fulfilled prior to 1844, such as the identification of the beasts of Daniel seven and eight. The image of Daniel two is represented. The argument over whether it is Rome or Antiochus Epiphanes which establishes the vision is there. The first disappointment and the tarrying time of Habakkuk and the ten virgins is there. The arrival of the third angel is there, as is the heavenly sanctuary. “The daily” as a symbol of paganism is there. And of course, the three Woes of Islam are there. When brought together the charts represent an illustration of the “increase of knowledge” that takes place when the Lion of the tribe of Judah unseals a prophetic truth.

Більшість істин, зображених на двох таблицях, ілюструють пророцтва, що сповнилися до 1844 року, зокрема ототожнення звірів із сьомого й восьмого розділів книги Даниїла. Подано також образ із другого розділу Даниїла. Там міститься дискусія про те, що саме визначає видіння: Рим чи Антіох Епіфан. Там же і перше розчарування та «час зволікання» з Авакума і притчі про десять дів. Там і прихід третього ангела, як і небесне святилище. «Щоденне» як символ язичництва — також там. І, звісно, там і три «горя» ісламу. Разом узяті, ці таблиці становлять ілюстрацію «збільшення знання», що відбувається, коли Лев із племені Юдиного знімає печать із пророчої істини.

As we wind down our consideration of the vision of the Ulai River as the symbol of the prophetic knowledge that was unsealed at the time of the end in 1798, which increased to make up the jewels in the new, larger casket of William Miller’s dream, we will revisit the Millerite truths which were incomplete in their history. Some were left in an incomplete state because of the time in history in which the Millerites were living, and others were left incomplete through the disobedience of those who refused to keep up with the advancing light of the third angel.

Завершуючи наш розгляд видіння річки Улай як символу пророчого знання, відкрите у час кінця в 1798 році, що зросло, щоб скласти дорогоцінні камені в новій, більшій скриньці зі сну Вільяма Міллера, ми знову звернемося до міллеритських істин, які в їхній історії залишалися неповними. Деякі були залишені в незавершеному стані через ту історичну добу, у якій жили міллерити, а інші залишилися неповними через непослух тих, хто відмовився йти в ногу зі зростаючим світлом третього ангела.

We will continue these things in the next article.

Ми продовжимо їх у наступній статті.

> “Those whom God has sent with a message are only men, but what is the character of the message which they bear? Will you dare to turn from, or make light of, the warnings, because God did not consult you as to what would be preferred? God calls men who will speak, who will cry aloud and spare not. God has raised up his messengers to do his work for this time. Some have turned from the message of the righteousness of Christ to criticize the men and their imperfections, because they do not speak the message of truth with all the grace and polish desirable. They have too much zeal, are too much in earnest, speak with too much positiveness, and the message that would bring healing and life and comfort to many weary and oppressed souls, is, in a measure, excluded; for just in proportion as men of influence close their own hearts and set up their own wills in opposition to what God has said, will they seek to take away the ray of light from those who have been longing and praying for light and for vivifying power. Christ has registered all the hard, proud, sneering speeches spoken against his servants as against himself.

> Ті, кого Бог послав із посланням, — лише люди, але яким є характер послання, яке вони несуть? Чи наважитеся ви відвернутися від попереджень або знехтувати ними, бо Бог не радився з вами щодо того, що було б вам до вподоби? Бог кличе людей, які говоритимуть, які волатимуть голосно і не щадитимуть. Бог підняв Своїх посланців, щоб виконати Його працю на цей час. Дехто відвернувся від послання про праведність Христа, щоб критикувати людей та їхні недоліки, бо вони не проповідують послання істини з усією бажаною благодаттю та витонченістю. Вони мають надто багато запалу, надто завзяті, говорять із надмірною категоричністю, і послання, яке могло б принести зцілення, життя й утіху багатьом стомленим і пригніченим душам, певною мірою усувається; бо саме настільки, наскільки впливові люди зачиняють власні серця і протиставляють свою волю тому, що сказав Бог, вони прагнутимуть відібрати промінь світла у тих, хто жадав і молився за світло та оживляючу силу. Христос записав усі жорсткі, гордовиті, насмішливі слова, сказані проти Його слуг, як проти Нього Самого.

> “The third angel’s message will not be comprehended, the light which will lighten the earth with its glory will be called a false light, by those who refuse to walk in its advancing glory. The work that might have been done, will be left undone by the rejecters of truth, because of their unbelief. We entreat of you who oppose the light of truth, to stand out of the way of God’s people. Let Heaven-sent light shine forth upon them in clear and steady rays. God holds you to whom this light has come, responsible for the use you make of it. Those who will not hear will be held responsible; for the truth has been brought within their reach, but they despised their opportunities and privileges. Messages bearing the divine credentials have been sent to God’s people; the glory, the majesty, the righteousness of Christ, full of goodness and truth, have been presented; the fullness of the Godhead in Jesus Christ has been set forth among us with beauty and loveliness, to charm all whose hearts were not closed with prejudice. We know that God has wrought among us. We have seen souls turn from sin to righteousness. We have seen faith revived in the hearts of the contrite ones. Shall we be like the lepers that were cleansed who went on their way, and only one returned to give glory to God? Let us rather tell of his goodness, and praise God with heart, with pen, and with voice.” Review and Herald, May 27, 1890.

> Звістка третього ангела не буде зрозумілою; світло, яке осяє землю своєю славою, буде назване фальшивим світлом тими, хто відмовляється ходити в світлі його дедалі зростаючої слави. Праця, яку можна було б зробити, залишиться незробленою тими, хто відкидає істину, через їхнє невірство. Ми благаємо вас, хто противиться світлу істини, відійти з дороги Божого народу. Нехай послане Небом світло сяє над ними ясними й рівними променями. Бог покладає на вас, до кого прийшло це світло, відповідальність за те, як ви ним скористаєтеся. Ті, хто не схоче слухати, нестимуть відповідальність; бо істину їм було подано, але вони знехтували своїми можливостями та привілеями. Послання з божественними повноваженнями були надіслані Божому народові; слава, велич, праведність Христа, сповнені доброти та істини, були представлені; повнота Божества в Ісусі Христі була явлена серед нас у красі й принаді, щоб зачарувати всіх, чиї серця не були замкнені упередженням. Ми знаємо, що Бог діяв серед нас. Ми бачили, як душі відверталися від гріха до праведності. Ми бачили, як віра оживала в серцях сокрушених. Чи будемо ми, як прокажені, що були очищені, пішли своєю дорогою, і тільки один повернувся, щоб віддати славу Богові? Краще розповідатимемо про Його доброту й хвалитимемо Бога серцем, пером і голосом." Review and Herald, 27 травня 1890 р.

Back to Articles