Article

# The Book of Daniel - Number Sixty-One

Книга Даниїла — номер шістдесят один

Unveiling the Prophetic Tapestry: Understanding Daniel’s Visions, the Covenant, and the Sealing Time in the Last Days

Розкриття пророчого гобелена: розуміння видінь Даниїла, завіту та часу запечатання в останні дні

Author

Jeff Pippenger

Published

January 25, 2024

Formats

PDF
Word

Gabriel came to Daniel in chapter nine to provide him with skill and understanding of the two visions which had been represented in chapter eight.

Гавриїл прийшов до Даниїла в дев’ятому розділі, щоб дати йому знання та розуміння двох видінь, які були показані у восьмому розділі.

> And he informed me, and talked with me, and said, O Daniel, I am now come forth to give thee skill and understanding. At the beginning of thy supplications the commandment came forth, and I am come to show thee; for thou art greatly beloved: therefore understand the matter, and consider the vision. Daniel 9:22, 23.

> І він дав мені знати, і говорив зі мною, та сказав: О Даниїле, тепер я вийшов, щоб дати тобі знання й розуміння. На початку твоїх благань вийшло повеління, і я прийшов, щоб показати тобі, бо ти вельми улюблений; тому зрозумій слово і розваж видіння. Даниїл 9:22, 23.

In order for Daniel to have the “understanding” he needed, Gabriel told him to understand both the “matter” and the “vision.” The “matter” was the vision of the trampling down of the sanctuary and host, and the “vision,” was the vision of the appearance of October 22, 1844. Sister White also emphasizes these two visions when she informs us that, Daniel was seeking to understand the relation of the seventy year captivity and the twenty-three hundred years. The seventy years are what Gabriel identified as the “matter” and the “vision” was the twenty-three hundred years. Daniel represents the “wise” of the last days, when Gabriel provides the interpretation of the twenty-three hundred years. The “wise” recognize both the “matter” and the “vision,” in Gabriel’s interpretation, the wicked do not understand. The Millerites understood the “matter” and “vision,” but only in a limited fashion.

Щоб Даниїл мав потрібне йому «розуміння», Гавриїл сказав йому зрозуміти і «слово», і «видіння». «Словом» було видіння попрання святині та війська, а «видінням» було видіння явлення 22 жовтня 1844 року. Сестра Вайт також підкреслює ці два видіння, коли повідомляє, що Даниїл намагався зрозуміти взаємозв’язок між сімдесятирічним полоном і двома тисячами трьомастами роками. Сімдесят років — це те, що Гавриїл позначив як «слово», а «видінням» були дві тисячі триста років. Даниїл представляє «мудрих» останніх днів, коли Гавриїл подає тлумачення двох тисяч трьохсот років. «Мудрі» розпізнають і «слово», і «видіння» в тлумаченні Гавриїла; безбожні не розуміють. Міллеріти розуміли «слово» й «видіння», але лише частково.

The four hundred and ninety years of probationary time, was a period that was based upon four hundred and ninety years of rebellion against the covenant of the “seven times” represented in Leviticus twenty-five and twenty-six. The seventy years captivity was the sum of all the years the land was not allowed to enjoy her rest.

Період випробування тривалістю чотириста дев’яносто років ґрунтувався на чотирьохстах дев’яноста роках бунту проти заповіту «сім разів», представленого в книзі Левіт, розділи двадцять п’ять і двадцять шість. Сімдесятирічний полон становив суму всіх тих років, упродовж яких землі не давали відпочити.

The week that Christ confirmed the covenant with many, was an illustration of the quarrel of his covenant, as represented by two periods of twelve hundred and sixty days. That prophetic week was divided by the cross, which typifies the seal of God.

Тиждень, протягом якого Христос підтвердив заповіт із багатьма, був ілюстрацією суперечки щодо його заповіту, яка представлена двома періодами по 1260 днів. Той пророчий тиждень був поділений хрестом, який символізує Божу печатку.

> “What is the seal of the living God, which is placed in the foreheads of His people? It is a mark which angels, but not human eyes, can read; for the destroying angel must see this mark of redemption. The intelligent mind has seen the sign of the cross of Calvary in the Lord’s adopted sons and daughters. The sin of the transgression of the law of God is taken away. They have on the wedding garment, and are obedient and faithful to all God’s commands.” Manuscript Releases, volume 21, 52.

> "Що таке печатка живого Бога, яка ставиться на чолах Його народу? Це знак, який ангели, але не людські очі, можуть прочитати; адже ангел-губитель повинен бачити цей знак викуплення. Проникливий розум побачив знак хреста Голгофи в усиновлених Господом синах і дочках. Гріх переступу Божого закону знято. Вони зодягнені у весільні шати і слухняні та вірні всім Божим заповідям." Manuscript Releases, том 21, 52.

That week typified two periods of twelve hundred and sixty years divided at the Sunday law of 538, (the mark of the beast) in which paganism and then papalism trampled down the sanctuary and the host. For twelve hundred and sixty days, Christ gave His testimony, then for another twelve hundred and sixty days, Christ gave the same testimony through His disciples. For twelve hundred and sixty years, Satan gave his testimony, through paganism, and then for another twelve hundred and sixty years, Satan gave his testimony through the papacy.

Той тиждень був прообразом двох періодів по тисячі двохсот шістдесяти років, розділених недільним законом 538 року (знак звіра), упродовж яких спершу язичництво, а потім папство попирали святиню та військо. Протягом тисячі двохсот шістдесяти днів Христос давав Своє свідчення, а потім ще протягом тисячі двохсот шістдесяти днів Христос давав те саме свідчення через Своїх учнів. Протягом тисячі двохсот шістдесяти років Сатана давав своє свідчення через язичництво, а потім ще протягом тисячі двохсот шістдесяти років Сатана давав своє свідчення через папство.

The covenant, which through ancient Israel’s disobedience, became God’s “quarrel,” was the covenant of Leviticus chapter twenty-five, that outlined the land resting, and the jubilee that was to be celebrated every forty-ninth year.

Заповіт, який через непослух давнього Ізраїлю став Божою «суперечкою», — це заповіт, описаний у двадцять п’ятому розділі книги Левіт, де визначено відпочинок землі та ювілей, який мав святкуватися кожного сорок дев’ятого року.

> And the Lord spake unto Moses in mount Sinai, saying, Speak unto the children of Israel, and say unto them, When ye come into the land which I give you, then shall the land keep a sabbath unto the Lord. Six years thou shalt sow thy field, and six years thou shalt prune thy vineyard, and gather in the fruit thereof; But in the seventh year shall be a sabbath of rest unto the land, a sabbath for the Lord: thou shalt neither sow thy field, nor prune thy vineyard. That which groweth of its own accord of thy harvest thou shalt not reap, neither gather the grapes of thy vine undressed: for it is a year of rest unto the land. And the sabbath of the land shall be meat for you; for thee, and for thy servant, and for thy maid, and for thy hired servant, and for thy stranger that sojourneth with thee, And for thy cattle, and for the beast that are in thy land, shall all the increase thereof be meat. And thou shalt number seven sabbaths of years unto thee, seven times seven years; and the space of the seven sabbaths of years shall be unto thee forty and nine years. Then shalt thou cause the trumpet of the jubile to sound on the tenth day of the seventh month, in the day of atonement shall ye make the trumpet sound throughout all your land. And ye shall hallow the fiftieth year, and proclaim liberty throughout all the land unto all the inhabitants thereof: it shall be a jubile unto you; and ye shall return every man unto his possession, and ye shall return every man unto his family. A jubile shall that fiftieth year be unto you: ye shall not sow, neither reap that which groweth of itself in it, nor gather the grapes in it of thy vine undressed. For it is the jubile; it shall be holy unto you: ye shall eat the increase thereof out of the field. In the year of this jubile ye shall return every man unto his possession. Leviticus 25:1–13.

> І Господь промовив до Мойсея на горі Сінай, кажучи: Промов до синів Ізраїлевих і скажи їм: Коли ви ввійдете до землі, яку Я даю вам, тоді земля святкуватиме суботу для Господа. Шість років засівай своє поле, і шість років обрізуй свій виноградник та збирай його плоди; а сьомого року буде землі субота відпочинку, субота для Господа: не будеш сіяти свого поля і не будеш обрізувати свого виноградника. Того, що само виросте з твого жнива, не жни, і винограду з твоєї необрізаної лози не збирай, бо це рік відпочинку для землі. І субота землі буде вам за їжу: тобі, і твоєму рабові, і твоїй служниці, і твоєму наймитові, і чужинцеві, що перебуває з тобою, і для твоєї худоби, і для звірів, що в твоїй землі, — весь її урожай буде їжею. І відлічиш собі сім суботніх років, сім разів по сім років; і час семи суботніх років буде тобі сорок дев’ять років. Тоді даси засурмити в ювілейну сурму десятого дня сьомого місяця; у День Очищення засурмите сурмою по всій вашій землі. І освятите п’ятдесятий рік і проголосите свободу по всій землі всім її мешканцям: це буде для вас ювілей; і повернеться кожен до свого володіння, і повернеться кожен до своєї родини. Ювілеєм буде для вас той п’ятдесятий рік: не сійте, не жніть того, що само виросте в ньому, і не збирайте в ньому винограду з вашої необрізаної лози. Бо це ювілей; він буде для вас святим: їстимете його врожай просто з поля. У році цього ювілею повернеться кожен до свого володіння. Левіт 25:1–13.

The first period of the twenty-three hundred year prophecy, as with the week Christ confirmed the covenant, and the four-hundred and ninety years is directly associated with the “seven times” of Leviticus chapters twenty-five and twenty-six.

Перший період пророцтва про дві тисячі триста років, як і тиждень, коли Христос підтвердив завіт, а також чотириста дев’яносто років, безпосередньо пов’язаний із «сімома разами» з книги Левіт, розділи двадцять п’ять і двадцять шість.

> Know therefore and understand, that from the going forth of the commandment to restore and to build Jerusalem unto the Messiah the Prince shall be seven weeks, and threescore and two weeks: the street shall be built again, and the wall, even in troublous times. Daniel 9:2.

> Отже, знай і зрозумій, що від видання наказу відновити й збудувати Єрусалим до Месії, Князя, буде сім тижнів і шістдесят два тижні: вулиця буде відбудована, і мур — навіть у скрутні часи. Даниїла 9:2.

Sixty-nine weeks beginning in 457 BC, brings you to Christ’s baptism, and the beginning of the week in which he confirmed the covenant, which was the covenant of God’s “quarrel.” But there was a week of weeks (forty-nine years), that was isolated from the sixty-nine weeks by the phrase “seven weeks, and threescore and two weeks.” Beginning in 457 BC, there was to be forty-nine years, a clear reference to the covenant of Leviticus chapter twenty-five, and to the jubilee celebration. Those forty-nine years were not only a symbol of the jubilee cycles, but also of Pentecost, which is the fiftieth day that follows the forty-nine days of the feast of weeks.

Шістдесят дев’ять тижнів, починаючи з 457 року до н. е., ведуть до хрещення Христа і до початку того тижня, в який він підтвердив завіт, що був завітом Божої «суперечки». Але був тиждень тижнів (сорок дев’ять років), який було відокремлено від шістдесяти дев’яти тижнів фразою «сім тижнів і шістдесят два тижні». Починаючи з 457 року до н. е., мало бути сорок дев’ять років — явна відсилка до завіту в двадцять п’ятому розділі книги Левит і до ювілейного святкування. Ті сорок дев’ять років були не лише символом ювілейних циклів, а й П’ятидесятниці, яка є п’ятдесятим днем, що настає після сорока дев’яти днів свята тижнів.

The first forty-nine years of the twenty-three hundred years, the four hundred and ninety years, and the week the covenant was confirmed are all directly connected with the twenty-five hundred and twenty years, represented as “seven times,” in Leviticus twenty-six. Every element of the twenty-three hundred year prophecy is directly connected to the “seven times” which Adventism set aside and rejected in 1863. The “seven times” is a symbol of the jubilee covenant, and for this reason it is also to be noted that when the twenty-three hundred years ended on October 22, 1844, so too, did the twenty-five hundred and twenty years end on that very day, for Moses recorded in Leviticus chapter twenty-five:

Перші сорок дев’ять років із двох тисяч трьохсот років, чотириста дев’яносто років і тиждень, коли завіт було підтверджено, — усі безпосередньо пов’язані з двома тисячами п’ятьмастами двадцятьма роками, що в двадцять шостому розділі книги Левіт представлені як «сім разів». Кожен елемент пророцтва про дві тисячі триста років безпосередньо пов’язаний із «сімома разами», які адвентизм відклав убік і відкинув у 1863 році. «Сім разів» є символом ювілейного завіту, і з цієї причини слід також зазначити, що коли двадцять другого жовтня 1844 року закінчилися дві тисячі триста років, то того самого дня закінчилися й дві тисячі п’ятсот двадцять років, бо Мойсей записав у двадцять п’ятому розділі книги Левіт:

> And thou shalt number seven sabbaths of years unto thee, seven times seven years; and the space of the seven sabbaths of years shall be unto thee forty and nine years. Then shalt thou cause the trumpet of the jubile to sound on the tenth day of the seventh month, in the day of atonement shall ye make the trumpet sound throughout all your land. Leviticus 25:8, 9.

> І відлічиш собі сім суботніх років, сім раз по сім років; і час семи суботніх років буде для тебе сорок і дев’ять років. Тоді на десятий день сьомого місяця накажеш сурмі ювілею засурмити; у день очищення дасте сурмі лунати по всій вашій землі. Левит 25:8, 9.

Every prophetic period within the twenty-three hundred years, is directly associated with the “seven times” of Leviticus twenty-six, including the day both prophetic periods ended. The first forty-nine years identified the work of rebuilding and restoring Jerusalem that would be finalized as God’s people came out of Babylon. The temple was finished before the third decree, as was the Millerite temple finished before the third angel arrived. Yet after 457 BC, “the street” still needed to “be built again, and the wall, even in troublous times.” As Alpha and Omega, Jesus always illustrates the end of a thing, with the beginning of a thing, and after October 22, 1844, the Millerites were to finish “the street” “and the wall,” “in troublous times.”

Кожен пророчий період у межах двох тисяч трьохсот років безпосередньо пов’язаний із «сім разів» Левита 26, включно з днем, коли обидва пророчі періоди завершилися. Перші сорок дев’ять років окреслювали працю з відбудови та відновлення Єрусалима, яка мала завершитися, коли Божий народ виходив із Вавилона. Храм було завершено до третього указу, так само міллеритський храм було завершено до приходу третього ангела. Проте після 457 р. до н. е. «вулицю» ще потрібно було «знову збудувати, і мур, навіть у скрутні часи». Як Альфа й Омега, Ісус завжди ілюструє кінець чогось його початком, і після 22 жовтня 1844 року міллерити мали завершити «вулицю» «і мур», «у скрутні часи».

Sister White identifies the literal wall of protection around Jerusalem as a symbol of God’s law, and immediately after October 22, 1844, the faithful were led into the heavenly sanctuary and recognized God’s law (the wall). In order to recognize God’s law, including the Sabbath, the Millerites were led back to the covenant of ancient Israel. The restoration of the literal “street,” is the restoration that was spiritually accomplished when the Millerites returned to Jeremiah’s “old paths”. The “troublous times” that were to be in the period the wall and street were established was to be accomplished after 1844, and the Civil War that was then approaching, and soon beginning in that very history, represented those troublous times.

Сестра Вайт визначає буквальну стіну захисту навколо Єрусалима символом Божого закону, і відразу після 22 жовтня 1844 року вірні були введені до небесного святилища та визнали Божий закон (стіну). Щоб визнати Божий закон, включно із суботою, Міллеріти були повернуті до завіту стародавнього Ізраїлю. Відновлення буквальної «вулиці» — це відновлення, духовно звершене, коли Міллеріти повернулися до «стародавніх стежок» Єремії. «Скрутні часи», які мали супроводжувати період встановлення стіни та вулиці, мали настати після 1844 року, а Громадянська війна, що тоді наближалася і невдовзі розпочалася, представляла ті скрутні часи.

Had they been faithful they would have reached the symbolic fiftieth year of the jubilee (where the slaves are released), which was also represented by the fiftieth day of Pentecost (where the message of emancipation goes to all the world). But after 1844 most opposed the Sabbath light, and in 1863, they also rejected the message of Moses (the “seven times”), which had been delivered to them by Elijah (William Miller.) In other words, they turned away from “the street” (the old paths) that they were to restore and walk in.

Якби вони були вірними, то дійшли б до символічного п’ятдесятого року ювілею (коли рабів відпускають на волю), що також мав свій відповідник у п’ятдесятому дні П’ятдесятниці (коли звістка про визволення поширюється по всьому світу). Але після 1844 року більшість виступила проти світла про суботу, а в 1863 році вони також відкинули вістку Мойсея («сім разів»), яку було передано їм Іллею (Вільямом Міллером). Іншими словами, вони відвернулися від «вулиці» (стародавніх стежок), які мали відновити й ходити ними.

Jesus always illustrates the end by the beginning, and when the parable of the ten virgins is repeated in the last days, the work of restoring Jerusalem is again to be accomplished. The “street and wall” will be built in “troublous times”. We are now entering into those troublous times. October 22, 1844, typifies the soon-coming Sunday law, so when the “hour of the great earthquake,” of Revelation eleven arrives, the street and wall will be built in troublous times. We will now identify those troublous times as the “angering of the nations” produced by the escalating warfare of Islam.

Ісус завжди ілюструє кінець початком, і коли в останні дні повториться притча про десять дів, справа відбудови Єрусалима знову має бути звершена. «Вулиця і стіна» будуть збудовані в «скрутні часи». Ми зараз входимо в ті скрутні часи. 22 жовтня 1844 року є прообразом недільного закону, який незабаром настане, тож коли настане «година великого землетрусу» з одинадцятого розділу Об’явлення, вулиця і стіна будуть збудовані в скрутні часи. Тепер ми визначимо ті скрутні часи як «розгнівлення народів», спричинене ескалацією ісламських воєнних дій.

While explaining what had been previously written concerning a “time of trouble,” she gave an explanation that is recorded in the book Early Writings.

Пояснюючи те, що раніше було написано щодо «часу скорботи», вона дала пояснення, яке записано в книзі «Early Writings».

> “1. On page 33 is given the following: ‘I saw that the holy Sabbath is, and will be, the separating wall between the true Israel of God and unbelievers; and that the Sabbath is the great question to unite the hearts of God’s dear, waiting saints. I saw that God had children who do not see and keep the Sabbath. They have not rejected the light upon it. And at the commencement of the time of trouble, we were filled with the Holy Ghost as we went forth and proclaimed the Sabbath more fully.’

> 1. На сторінці 33 наведено таке: «Я бачив, що свята субота є і буде роздільною стіною між істинним Божим Ізраїлем та невіруючими; і що субота є великим питанням, яке має об’єднати серця дорогих Богові святих, які очікують. Я бачив, що в Бога є діти, які не бачать і не дотримуються суботи. Вони не відкинули світла щодо неї. І на початку часу скорботи ми сповнилися Святим Духом, коли виходили й повніше проголошували суботу.»

> “This view was given in 1847 when there were but very few of the Advent brethren observing the Sabbath, and of these but few supposed that its observance was of sufficient importance to draw a line between the people of God and unbelievers. Now the fulfillment of that view is beginning to be seen. ‘The commencement of that time of trouble,’ here mentioned does not refer to the time when the plagues shall begin to be poured out, but to a short period just before they are poured out, while Christ is in the sanctuary. At that time, while the work of salvation is closing, trouble will be coming on the earth, and the nations will be angry, yet held in check so as not to prevent the work of the third angel. At that time the ‘latter rain,’ or refreshing from the presence of the Lord, will come, to give power to the loud voice of the third angel, and prepare the saints to stand in the period when the seven last plagues shall be poured out.” Early Writings, 85.

> "Це видіння було дано у 1847 році, коли суботи дотримувалися лише дуже небагато братів-адвентистів, і з них лише небагато вважали, що її дотримання має достатню вагу, щоб провести межу між народом Божим і невіруючими. Тепер здійснення того видіння починає бути помітним. «Початок того часу скорботи», згаданий тут, не стосується часу, коли кари почнуть виливатися, а короткого періоду безпосередньо перед їхнім виливанням, коли Христос перебуває у святилищі. Тоді, коли діло спасіння завершуватиметься, на землю приходитиме лихо, і народи гніватимуться, але їх стримуватимуть так, щоб не перешкодити ділові третього ангела. У той час прийде «пізній дощ», або освіження від присутності Господа, щоб надати силу гучному голосу третього ангела і приготувати святих встояти в період, коли будуть вилиті сім останніх кар." Ранні твори, 85.

There is a “short period of time,” that precedes the close of probation, when “the nations will be angry, yet held in check.” At the same time “the latter rain” arrives. The “angering of the nations,” is a symbol that is identified in Revelation chapter eleven.

Є «короткий період часу», що передує закриттю часу випробування, коли «народи гніватимуться, однак їх стримуватимуть». Водночас приходить «пізній дощ». «Гнів народів» є символом, зазначеним в одинадцятому розділі Об’явлення.

> And the nations were angry, and thy wrath is come, and the time of the dead, that they should be judged, and that thou shouldest give reward unto thy servants the prophets, and to the saints, and them that fear thy name, small and great; and shouldest destroy them which destroy the earth. Revelation 11:18.

> І народи розгнівалися, і прийшов гнів Твій, і настав час мертвих, щоб вони були суджені, і щоб Ти дав нагороду рабам Твоїм, пророкам, і святим, і тим, що бояться Імені Твого, малим і великим; і щоб Ти погубив тих, хто нищить землю. Об’явлення 11:18.

Sister White comments on this verse.

Сестра Вайт коментує цей вірш.

> “I saw that the anger of the nations, the wrath of God, and the time to judge the dead were separate and distinct, one following the other, also that Michael had not stood up, and that the time of trouble, such as never was, had not yet commenced. The nations are now getting angry, but when our High Priest has finished His work in the sanctuary, He will stand up, put on the garments of vengeance, and then the seven last plagues will be poured out.

> Я побачив, що гнів народів, гнів Божий і час, щоб судити мертвих, були окремими й відмінними та йшли одна за одною; також що Михаїл ще не повстав і що час скорботи, якої ніколи не бувало, ще не розпочався. Тепер народи гніваються, але коли наш первосвященик завершить свою працю у святилищі, він повстане, зодягнеться в шати помсти, і тоді будуть вилиті сім останніх кар.

> “I saw that the four angels would hold the four winds until Jesus’ work was done in the sanctuary, and then will come the seven last plagues.” Early Writings, 36.

> "Я бачила, що чотири ангели стримуватимуть чотири вітри, доки не завершиться служіння Ісуса у святилищі, а тоді прийдуть сім останніх кар." Ранні твори, 36.

The “angering of the nations” occurs just before probation closes, for it is followed by the “wrath of God.” The “wrath of God” occurs when probation closes, and the “time to judge the dead,” refers to a judgment that occurs during the millennium, and does not refer to the judgment of the dead that began in 1844.

«Розгнівання народів» відбувається безпосередньо перед закінченням часу випробування, бо за ним слідує «гнів Божий». «Гнів Божий» настає, коли закінчується час випробування, а «час судити мертвих» стосується суду, що відбувається протягом тисячоліття, і не стосується суду над мертвими, який розпочався 1844 року.

> And I saw an angel come down from heaven, having the key of the bottomless pit and a great chain in his hand. And he laid hold on the dragon, that old serpent, which is the Devil, and Satan, and bound him a thousand years, And cast him into the bottomless pit, and shut him up, and set a seal upon him, that he should deceive the nations no more, till the thousand years should be fulfilled: and after that he must be loosed a little season. And I saw thrones, and they sat upon them, and judgment was given unto them: and I saw the souls of them that were beheaded for the witness of Jesus, and for the word of God, and which had not worshipped the beast, neither his image, neither had received his mark upon their foreheads, or in their hands; and they lived and reigned with Christ a thousand years. Revelation 20:1–4.

> І я побачив ангела, що сходив із неба, маючи ключ від безодні та великий ланцюг у своїй руці. І він схопив дракона, того давнього змія, що є Диявол і Сатана, і скував його на тисячу років. І кинув його в безодню, і замкнув його, і наклав на нього печатку, щоб він більше не зводив народи, аж доки не сповниться тисяча років; а по тому він має бути відпущений на короткий час. І я побачив престоли, і сіли на них, і їм було дано судити; і я побачив душі тих, що були обезголовлені за свідчення Ісуса і за Слово Боже, і що не поклонялися ні звірові, ні його образові, і не прийняли його знака на своїх чолах або на своїх руках; і вони ожили й царювали з Христом тисячу років. Об’явлення 20:1–4.

The judgment that is “given unto” the saints, identifies that they will pass judgment upon the wicked during the millennium, not that they are judged.

Суд, який «дано» святим, вказує на те, що вони судитимуть нечестивих під час тисячоліття, а не що їх самих судитимуть.

> “During the thousand years between the first and the second resurrection the judgment of the wicked takes place. The apostle Paul points to this judgment as an event that follows the second advent. ‘Judge nothing before the time, until the Lord come, who both will bring to light the hidden things of darkness, and will make manifest the counsels of the hearts.’ 1 Corinthians 4:5. Daniel declares that when the Ancient of Days came, ‘judgment was given to the saints of the Most High.’ Daniel 7:22. At this time the righteous reign as kings and priests unto God. John in the Revelation says: ‘I saw thrones, and they sat upon them, and judgment was given unto them.’ ‘They shall be priests of God and of Christ, and shall reign with Him a thousand years.’ Revelation 20:4, 6. It is at this time that, as foretold by Paul, ‘the saints shall judge the world.’ 1 Corinthians 6:2. In union with Christ they judge the wicked, comparing their acts with the statute book, the Bible, and deciding every case according to the deeds done in the body. Then the portion which the wicked must suffer is meted out, according to their works; and it is recorded against their names in the book of death.

> Протягом тисячі років між першим і другим воскресінням відбувається суд над нечестивими. Апостол Павло вказує на цей суд як на подію, що настає після Другого Пришестя. «Не судіть нічого передчасно, аж доки не прийде Господь, який і виведе на світло приховане в темряві та виявить наміри сердець». 1 Коринтян 4:5. Даниїл стверджує, що коли прийшов Стародавній днями, «суд було дано святим Всевишнього». Даниїла 7:22. Тоді праведні царюють як царі та священики Богові. Іван в Об’явленні каже: «Я бачив престоли, і сіли на них, і їм дано було суд». «Вони будуть священиками Бога й Христа і царюватимуть із Ним тисячу років». Об’явлення 20:4, 6. Саме тоді, як передрік Павло, «святі судитимуть світ». 1 Коринтян 6:2. В єднанні з Христом вони судять нечестивих, зіставляючи їхні вчинки з книгою законів — Біблією, і вирішуючи кожну справу відповідно до діл, учинених у тілі. Тоді відмірюється міра покарання, яку мають зазнати нечестиві, згідно з їхніми ділами; і це записується проти їхніх імен у книзі смерті.

> “Satan also and evil angels are judged by Christ and His people. Says Paul: ‘Know ye not that we shall judge angels?’ Verse 3. And Jude declares that ‘the angels which kept not their first estate, but left their own habitation, He hath reserved in everlasting chains under darkness unto the judgment of the great day.’ Jude 6.

> Сатана і злі ангели також будуть судимі Христом і Його народом. Каже Павло: «Хіба не знаєте, що ми будемо судити ангелів?» Вірш 3. А Юда заявляє, що «ангелів, які не зберегли свого первісного стану, але покинули власне житло, Він утримує у вічних кайданах у темряві до суду великого дня». Юда 6.

> “At the close of the thousand years the second resurrection will take place. Then the wicked will be raised from the dead and appear before God for the execution of ‘the judgment written.’ Thus the revelator, after describing the resurrection of the righteous, says: ‘The rest of the dead lived not again until the thousand years were finished.’ Revelation 20:5. And Isaiah declares, concerning the wicked: ‘They shall be gathered together, as prisoners are gathered in the pit, and shall be shut up in the prison, and after many days shall they be visited.’ Isaiah 24:22.” The Great Controversy, 660, 661.

> Наприкінці тисячі років відбудеться друге воскресіння. Тоді нечестиві воскреснуть із мертвих і з’являться перед Богом для виконання «написаного суду». Отже, одкровитель, описавши воскресіння праведних, говорить: «Решта з мертвих не ожили, аж доки не скінчилася тисяча років». Одкровення 20:5. А Ісая каже про нечестивих: «Їх зберуть разом, як збирають в’язнів у яму, і замкнуть у в’язниці, і по багатьох днях їх відвідають». Ісая 24:22. Велика боротьба, 660, 661.

It is therefore clear that “the angering of the nations” refers to the “troublous times” that comes upon the world before probation closes, and that when “the nations are angered,” they are simultaneously “held in check.”

Отже, зрозуміло, що «розгнівання народів» стосується «буремних часів», які спіткають світ перед завершенням випробувального періоду, і що коли «народи розгнівані», їх водночас «стримують».

> “I saw that the anger of the nations, the wrath of God, and the time to judge the dead were separate and distinct, one following the other.” Early Writings, 36.

> «Я бачив, що гнів народів, Божий гнів і час суду над мертвими були окремими й відмінними та йшли один за одним». Ранні твори, 36.

At the time when the “nations are angered,” the latter rain begins to fall.

У той час, коли «народи розгнівані», починає йти пізній дощ.

> “At that time, while the work of salvation is closing, trouble will be coming on the earth, and the nations will be angry, yet held in check so as not to prevent the work of the third angel. At that time the ‘latter rain,’ or refreshing from the presence of the Lord, will come, to give power to the loud voice of the third angel, and prepare the saints to stand in the period when the seven last plagues shall be poured out.” Early Writings, 85.

> У той час, коли діло спасіння завершується, на землю прийде скорбота, і народи будуть гніватися, але будуть стримані, щоб не перешкодити ділу третього ангела. Тоді прийде 'пізній дощ', або освіження від присутності Господа, щоб надати силу гучному голосу третього ангела і приготувати святих, щоб устояти в час, коли будуть вилиті сім останніх кар. Ранні твори, 85.

There is a point when the “nations are angered,” but they are simultaneously “held in check.” Then it is that Christ sets up His kingdom of glory, for He sets up His kingdom during the time of the latter rain.

Настає момент, коли "народи розгнівалися", але водночас вони "стримувані". Тоді Христос встановлює Своє царство слави, бо Він встановлює Своє царство у час пізнього дощу.

> “The latter rain is coming on those that are pure—all then will receive it as formerly.

> Пізній дощ зійде на тих, хто чистий — тоді всі отримають його, як і раніше.

> “When the four angels let go, Christ will set up His kingdom. None receive the latter rain but those who are doing all they can.” Spalding and Magan, 3.

> "Коли чотири ангели відпустять, Христос встановить Своє царство. Ніхто не отримує пізнього дощу, крім тих, хто роблять усе, що можуть." Спалдінґ і Маґан, 3.

The two previous passages from Early Writings identify that when the nations are angered, and simultaneously “held in check,” the four angels restrain the four winds. The angering of the nations is therefore represented as the “four winds”. She also noted that at the time the four angels hold the angry nations in check, the latter rain would arrive. The period of time that begins when the latter rain arrives, which is also when the nations are angered, yet held in check, continues until Michael stands up and human probation closes. That period of time is the period when salvation is closing, and therefore represents the last work of Christ in the Most Holy Place, which is identified as the period of time when He is either blotting out men’s sins or their names from the books of judgment. That time period, when the angels are holding the four winds, is the sealing time of the one hundred and forty-four thousand.

Два попередні уривки з «Ранніх творів» зазначають, що коли народи розгнівані і водночас «стримані», чотири ангели стримують чотири вітри. Отже, розгнівання народів представлено як «чотири вітри». Вона також зауважила, що в той час, коли чотири ангели стримують розгнівані народи, настане пізній дощ. Період часу, що починається з приходом пізнього дощу, який також є часом, коли народи розгнівані, але стримані, триває доти, доки не постане Михаїл і не завершиться час випробування для людства. Той період є часом, коли можливість спасіння закривається, і тому представляє останнє служіння Христа у Святому Святих, яке визначається як період, коли Він або стирає гріхи людей, або їхні імена із судових книг. Той період, коли ангели утримують чотири вітри, є часом запечатування ста сорока чотирьох тисяч.

Islam of the third Woe is the power which “angers the nations,” and the third Woe arrived on September 11, 2001, but Islam was immediately “held in check.” The “east wind” is a symbol of Islam, and Isaiah identifies the “east wind” as the “rough wind,” that God “stayeth” (restrains). The warfare of Islam is repeatedly portrayed as a woman in labor, for it is an escalating warfare that began on September 11, 2001, when the mighty angel of Revelation eighteen descended, as marked by the bringing down of the great buildings of New York City.

Іслам третього горя є силою, яка «розгніває народи», і третє горе настало 11 вересня 2001 року, але іслам одразу був «стриманий». «Східний вітер» є символом ісламу, і Ісая ототожнює «східний вітер» із «суворим вітром», який Бог «спиняє» (стримує). Війна ісламу неодноразово зображується як жінка, що народжує, бо це війна, що дедалі посилюється, яка почалася 11 вересня 2001 року, коли зійшов могутній ангел із вісімнадцятого розділу Об’явлення, що було позначено падінням великих будівель Нью-Йорка.

> “Now comes the word that I have declared that New York is to be swept away by a tidal wave? This I have never said. I have said, as I looked at the great buildings going up there, story after story, ‘What terrible scenes will take place when the Lord shall arise to shake terribly the earth! Then the words of Revelation 18:1–3 will be fulfilled.’ The whole of the eighteenth chapter of Revelation is a warning of what is coming on the earth. But I have no light in particular in regard to what is coming on New York, only that I know that one day the great buildings there will be thrown down by the turning and overturning of God’s power. From the light given me, I know that destruction is in the world. One word from the Lord, one touch of his mighty power, and these massive structures will fall. Scenes will take place the fearfulness of which we cannot imagine.” Review and Herald, July 5, 1906.

> «Тепер надходить звістка, нібито мною було заявлено, що Нью-Йорк має бути змитий приливною хвилею? Такого мною ніколи не говорилося. Мною було сказано: дивлячись на величезні будівлі, що там зводяться, поверх за поверхом, “Які жахливі сцени відбудуться, коли Господь постане, щоб страшно потрясти землю! Тоді сповняться слова Об’явлення 18:1–3”. Увесь вісімнадцятий розділ Об’явлення — це застереження про те, що гряде на землю. Але щодо того, що чекає на Нью-Йорк, особливого світла не маю; знаю лише, що одного дня великі будівлі там буде повалено перевертанням і перекиданням Божої сили. Зі світла, даного мені, знаю, що у світі — руйнування. Одне слово від Господа, один дотик Його могутньої сили — і ці масивні споруди впадуть. Відбудуться сцени, жахливість яких ми не можемо уявити». Review and Herald, 5 липня 1906 р.

On the 1843 and 1850 charts Islam is represented as “war horses”. In Revelation chapter nine, where Islam of the first and second Woe is set forth, the character of Islam is identified by the name of Islam’s king.

На схемах 1843 і 1850 років іслам представлений як «бойові коні». У дев’ятому розділі Об’явлення, де викладено про іслам першого й другого «горя», характер ісламу визначається за іменем царя ісламу.

> And they had a king over them, which is the angel of the bottomless pit, whose name in the Hebrew tongue is Abaddon, but in the Greek tongue hath his name Apollyon. Revelation 9:11.

> І мали над собою царя — ангела безодні; ім’я йому єврейською мовою Авадон, а грецькою мовою має ім’я Аполліон. Об’явлення 9:11.

The verse, which is chapter NINE, and verse ELEVEN, prophetically identifies that whether represented in the Old Testament (the Hebrew) or in the New Testament (the Greek), the character of Islam is Abaddon or Apollyon. Both names mean “destruction and death”.

Вірш, а саме розділ ДЕВ’ЯТИЙ, вірш ОДИНАДЦЯТИЙ, пророче вказує на те, що, чи то у Старому Завіті (єврейською), чи в Новому Завіті (грецькою), характер ісламу — це Авадон або Аполліон. Обидва імені означають «знищення і смерть».

> “Angels are holding the four winds, represented as an angry horse seeking to break loose and rush over the face of the whole earth, bearing destruction and death in its path.” Manuscript Releases, volume 20, 217.

> «Ангели стримують чотири вітри, представлені у вигляді розлюченого коня, що намагається вирватися на волю й помчати по всій землі, несучи на своєму шляху руйнування й смерть.» Manuscript Releases, том 20, 217.

The four winds are the angry horse of Bible prophecy, that is seeking to break loose. One of the prophetic characteristics of the angry horse is that it is restrained, but it is seeking to break loose and bring “destruction and death”, upon the whole earth.

Чотири вітри — це розгніваний кінь біблійного пророцтва, який намагається вирватися на волю. Однією з пророчих ознак цього розгніваного коня є те, що його стримують, але він прагне вирватися і принести «руйнування та смерть» на всю землю.

We will continue to address these subjects in the next article.

Ми продовжимо розглядати ці питання у наступній статті.

> “O that God’s people had a sense of the impending destruction of thousands of cities, now almost given to idolatry! But many of those who should be proclaiming the truth are accusing and condemning their brethren. When the converting power of God comes upon minds, there will be a decided change. Men will have no inclination to criticize and tear down. They will not stand in a position that hinders the light from shining to the world. Their criticism, their accusing, will cease. The powers of the enemy are mustering for battle. Stern conflicts are before us. Press together, my brethren and sisters, press together. Bind up with Christ. ‘Say ye not, A confederacy, . . . neither fear ye their fear, nor be afraid. Sanctify the Lord of hosts himself; and let him be your fear, and let him be your dread. And he shall be for a sanctuary; but for a stone of stumbling and for a rock of offense to both the houses of Israel, for a gin and for a snare to the inhabitants of Jerusalem. And many among them shall stumble, and fall, and be broken, and be snared, and be taken.’

> О, якби народ Божий усвідомлював близьке знищення тисяч міст, нині майже відданих ідолопоклонству! Але багато з тих, хто мав би проголошувати істину, звинувачують і засуджують своїх братів. Коли перетворювальна сила Божа зійде на уми, відбудеться рішуча зміна. Люди не матимуть схильності критикувати і руйнувати. Вони не займатимуть позиції, яка перешкоджає світлу світити світові. Їхня критика, їхні звинувачення, припиняться. Сили ворога збираються до бою. Попереду суворі битви. Тримайтеся разом, мої брати і сестри, тримайтеся разом. Єднайтеся з Христом. 'Не кажіть: Змова, . . . і їхнього страху не бійтеся і не лякайтеся. Освячуйте самого Господа Саваофа; і нехай Він буде вашим страхом, і нехай Він буде вашим трепетом. І Він буде святилищем; але каменем спотикання і скелею спокуси для обох домів Ізраїля, пасткою і сіттю для жителів Єрусалима. І багато хто з них спіткнеться, і впаде, і розіб’ється, і потрапить у сіті, і буде схоплений.'

> “The world is a theater. The actors, its inhabitants, are preparing to act their part in the last great drama. God is lost sight of. With the great masses of mankind there is no unity, except as men confederate to accomplish their selfish purposes. God is looking on. His purposes in regard to his rebellious subjects will be fulfilled. The world has not been given into the hands of men, though God is permitting the elements of confusion and disorder to bear sway for a season. A power from beneath is working to bring about the last great scenes in the drama,—Satan coming as Christ, and working with all deceivableness of unrighteousness in those who are binding themselves together in secret societies. Those who are yielding to the passion for confederation are working out the plans of the enemy. The cause will be followed by the effect.

> Світ — театр. Актори, його мешканці, готуються зіграти свою роль в останній великій драмі. Про Бога забувають. Серед великих мас людства немає єдності, хіба що люди об’єднуються, щоб здійснити свої егоїстичні наміри. Бог спостерігає. Його наміри щодо бунтівних підданих здійсняться. Світ не відданий у руки людей, хоча Бог дозволяє стихіям смути й безладдя панувати певний час. Діє сила знизу, щоб наблизити останні великі сцени драми — Сатана приходить як Христос і діє з усією оманою неправди в тих, хто об’єднується в таємні товариства. Ті, хто піддаються пристрасті до об’єднання, здійснюють задуми ворога. За причиною настане наслідок.

> “Transgression has almost reached its limit. Confusion fills the world, and a great terror is soon to come upon human beings. The end is very near. We who know the truth should be preparing for what is soon to break upon the world as an overwhelming surprise.” Review and Herald, September 10, 1903.

> Беззаконня майже досягло своєї межі. Сум’яття охопило світ, і великий жах незабаром прийде на людей. Кінець уже дуже близько. Ми, які знаємо істину, повинні готуватися до того, що незабаром вразить світ як приголомшлива несподіванка. Review and Herald, 10 вересня 1903 р.

Back to Articles