Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Sixty-Two

Книга Даниїла — Номер сто шістдесят два

Rome’s Prophetic Time: Unveiling the Vision

Пророчий час Рима: Розкриття видіння

Author

Jeff Pippenger

Published

March 27, 2024

Formats

PDF
Word

Rome establishes the vision, and Rome is revealed in its “time”. This is a statement by Sister White where she states what should be understood as the obvious:

Рим визначає видіння, і Рим розкривається у свій «час». Це висловлювання сестри Вайт, в якому вона стверджує те, що слід вважати очевидним:

> “Revelation is a sealed book, but it is also an opened book. It records marvelous events that are to take place in the last days of this earth’s history. The teachings of this book are definite, not mystical and unintelligible. In it the same line of prophecy is taken up as in Daniel. Some prophecies God has repeated, thus showing that importance must be given to them. The Lord does not repeat things that are of no great consequence.” Manuscript Releases, volume 9, 8.

> "Об'явлення — це запечатана книга, але водночас і відкрита книга. У ньому записані дивовижні події, які мають відбутися в останні дні історії цієї землі. Настанови цієї книги однозначні, а не містичні й незрозумілі. У ній підхоплюється та сама лінія пророцтва, що й у Даниїла. Деякі пророцтва Бог повторив, тим самим показуючи, що їм слід надавати належної ваги. Господь не повторює те, що не має великого значення." Рукописні публікації, том 9, 8.

The “Lord does not repeat things that are of no great consequence” and the “times” associated with Rome are repeated over and over. It is of “great consequence” to understand the “time” associated with Rome, for that is what reveals Rome as the subject that establishes the vision. Seven times the twelve hundred and sixty years of papal rule is directly referenced in Daniel and Revelation.

«Господь не повторює того, що не має великої ваги», а «часи», пов’язані з Римом, повторюються знову й знову. Вкрай важливо зрозуміти «час», пов’язаний із Римом, бо саме він виявляє Рим як предмет, що встановлює видіння. Сім разів у книгах Даниїла та Об’явлення прямо згадується тисяча двісті шістдесят років папського правління.

> And he shall speak great words against the most High, and shall wear out the saints of the most High, and think to change times and laws: and they shall be given into his hand until a time and times and the dividing of time. Daniel 7:25.

> І він говоритиме великі слова проти Всевишнього, і виснажуватиме святих Всевишнього, і думатиме змінити часи та закони; і вони будуть віддані в його руку до часу й часів і половини часу. Даниїла 7:25.

> And I heard the man clothed in linen, which was upon the waters of the river, when he held up his right hand and his left hand unto heaven, and sware by him that liveth for ever that it shall be for a time, times, and an half; and when he shall have accomplished to scatter the power of the holy people, all these things shall be finished. Daniel 12:7.

> І я почув чоловіка, зодягненого в лляну одежу, який стояв над водами ріки, коли він підняв до неба праву і ліву руку й поклявся Тим, Хто живе навіки, що це буде на час, часи й півчасу; і коли він довершить розпорошення сили святого народу, тоді все це скінчиться. Даниїл 12:7.

> But the court which is without the temple leave out, and measure it not; for it is given unto the Gentiles: and the holy city shall they tread under foot forty and two months. Revelation 11:2.

> А двір, що поза храмом, залиш осторонь і не вимірюй його, бо він відданий язичникам; і святе місто вони попиратимуть ногами сорок два місяці. Об’явлення 11:2.

> And I will give power unto my two witnesses, and they shall prophesy a thousand two hundred and threescore days, clothed in sackcloth. Revelation 11:3.

> І дам владу двом Моїм свідкам, і вони пророкуватимуть тисячу двісті шістдесят днів, зодягнені у веретище. Об’явлення 11:3.

> And the woman fled into the wilderness, where she hath a place prepared of God, that they should feed her there a thousand two hundred and threescore days. Revelation 12:6.

> І жінка втекла в пустелю, де вона має місце, приготоване Богом, щоб її там годували тисячу двісті шістдесят днів. Об'явлення 12:6.

> And to the woman were given two wings of a great eagle, that she might fly into the wilderness, into her place, where she is nourished for a time, and times, and half a time, from the face of the serpent. Revelation 12:14.

> І дано було жінці два крила великого орла, щоб вона полетіла в пустелю, у своє місце, де її годують на час, і часи, і пів часу, від обличчя змія. Об’явлення 12:14.

> And there was given unto him a mouth speaking great things and blasphemies; and power was given unto him to continue forty and two months. Revelation 13:5.

> І було дано йому уста, що промовляють великі слова та богохульства; і була дана йому влада діяти сорок два місяці. Об’явлення 13:5.

These seven direct references present different specific prophetic characteristics of Rome. It is in those passages that Rome is revealed. Sister White adds that these periods are also represented as “three years and a half or 1260 days.” You do not find either three and a half years or twelve hundred and sixty days” in the Bible. Sister White is simply applying the computation of the seven references accordingly.

Ці сім прямих посилань представляють різні конкретні пророчі ознаки Риму. Саме в цих уривках Рим розкривається. Сестра Вайт додає, що ці періоди також представлені як «три з половиною роки або 1260 днів». У Біблії ви не знайдете ні «трьох з половиною років», ні «тисячі двохсот шістдесяти днів». Сестра Вайт просто застосовує відповідний підрахунок, заснований на цих семи посиланнях.

> “In chapter 13 (verses 1–10) is described another beast, ‘like unto a leopard,’ to which the dragon gave ‘his power, and his seat, and great authority.’ This symbol, as most Protestants have believed, represents the papacy, which succeeded to the power and seat and authority once held by the ancient Roman empire. Of the leopardlike beast it is declared: ‘There was given unto him a mouth speaking great things and blasphemies…. And he opened his mouth in blasphemy against God, to blaspheme His name, and His tabernacle, and them that dwell in heaven. And it was given unto him to make war with the saints, and to overcome them: and power was given him over all kindreds, and tongues, and nations.’ This prophecy, which is nearly identical with the description of the little horn of Daniel 7, unquestionably points to the papacy.

> У 13-му розділі (вірші 1–10) описано іншого звіра, «подібного до леопарда», якому дракон дав «свою силу, і свій престол, і велику владу». Цей символ, як вважала більшість протестантів, символізує папство, яке перейняло силу, престол і владу, що колись належали стародавній Римській імперії. Про звіра, подібного до леопарда, сказано: «Було дано йому уста, що говорили великі слова та богохульства… І він відкрив свої уста на богохульство проти Бога, щоб зневажати Його ім’я, і Його скинію, і тих, хто живе на небі. І дано було йому вести війну зі святими та перемогти їх; і дана була йому влада над усіма племенами, мовами й народами». Це пророцтво, майже тотожне опису малого рога з Даниїла 7, безперечно вказує на папство.

> “‘Power was given unto him to continue forty and two months.’ And, says the prophet, ‘I saw one of his heads as it were wounded to death.’ And again: ‘He that leadeth into captivity shall go into captivity: he that killeth with the sword must be killed with the sword.’ The forty and two months are the same as the ‘time and times and the dividing of time,’ three years and a half, or 1260 days, of Daniel 7—the time during which the papal power was to oppress God’s people. This period, as stated in preceding chapters, began with the supremacy of the papacy, A.D. 538, and terminated in 1798. At that time the pope was made captive by the French army, the papal power received its deadly wound, and the prediction was fulfilled, ‘He that leadeth into captivity shall go into captivity.’” The Great Controversy, 439.

> "'І дана була йому влада діяти сорок два місяці.' І, каже пророк, 'Я бачив одну з його голів ніби поранену на смерть.' І знову: 'Хто веде в полон, той піде в полон; хто мечем убиває, той має бути мечем убитий.' Сорок два місяці — те саме, що 'час, часи й половина часу', три з половиною роки, або 1260 днів, у Даниїла 7 — час, протягом якого папська влада мала гнобити Божий народ. Цей період, як зазначено в попередніх розділах, розпочався з утвердження верховенства папства 538 року н. е. і завершився 1798 року. Тоді папу було взято в полон французькою армією, папська влада зазнала смертельної рани, і пророцтво сповнилося: 'Хто веде в полон, той піде в полон.'" Велика боротьба, 439.

With the inspired authority to also consider three and a half years as the “time” which “reveals” Rome, other biblical references to Rome emerge.

За натхненним авторитетом три з половиною роки також розглядаються як «час», що «виявляє» Рим; з’являються інші біблійні згадки про Рим.

> But I tell you of a truth, many widows were in Israel in the days of Elias, when the heaven was shut up three years and six months, when great famine was throughout all the land. Luke 4:25.

> Та по правді кажу вам, багато вдів було в Ізраїлі за днів Іллі, коли небо було замкнене на три роки і шість місяців, коли великий голод був по всій землі. Луки 4:25.

The three and a half years of Elijah, connects the time with Jezebel, who is the symbol of papal Rome in the church of Thyatira.

Три з половиною роки Іллі пов’язують час із Єзавеллю, яка є символом папського Риму в церкві Тіятири.

> Notwithstanding I have a few things against thee, because thou sufferest that woman Jezebel, which calleth herself a prophetess, to teach and to seduce my servants to commit fornication, and to eat things sacrificed unto idols. And I gave her space to repent of her fornication; and she repented not. Revelation 2:20, 21.

> Однак маю проти тебе дещо: ти терпиш ту жінку Єзавель, що називає себе пророчицею, навчати й зводити моїх рабів чинити розпусту та їсти ідоложертовне. І Я дав їй час покаятися в її розпусті; але вона не покаялася. Об’явлення 2:20, 21.

The “time” given the fourth church, represented by Jezebel, is also a “space.”

"Час", відведений четвертій церкві, представленій Єзавеллю, також є "простором".

> Elias was a man subject to like passions as we are, and he prayed earnestly that it might not rain: and it rained not on the earth by the space of three years and six months. James 5:17.

> Ілля був людиною, подібною до нас, і ревно молився, щоб не було дощу; і не було дощу на землі протягом трьох років і шести місяців. Якова 5:17.

Commenting on the forty-two months being the same as the thousand two hundred and threescore days, Sister White identifies the period as “those days,” which Christ referred to.

Коментуючи те, що сорок два місяці — це те саме, що тисяча двісті шістдесят днів, Сестра Вайт називає цей період «тими днями», на які посилався Христос.

> “The periods here mentioned—‘forty and two months,’ and ‘a thousand two hundred and threescore days’—are the same, alike representing the time in which the church of Christ was to suffer oppression from Rome. The 1260 years of papal supremacy began in A.D. 538, and would therefore terminate in 1798. At that time a French army entered Rome and made the pope a prisoner, and he died in exile. Though a new pope was soon afterward elected, the papal hierarchy has never since been able to wield the power which it before possessed.

> Згадані тут періоди — "сорок два місяці" і "тисяча двісті шістдесят днів" — є однаковими, обидва позначають час, протягом якого Христова церква мала зазнавати утисків з боку Риму. 1260 років папського панування почалися у 538 р. н. е. і, отже, мали б завершитися 1798 року. Тоді французька армія увійшла до Рима й узяла папу в полон, і він помер у вигнанні. Хоча невдовзі потому було обрано нового папу, папська ієрархія відтоді так і не змогла знову володіти тією владою, яку мала раніше.

> “The persecution of the church did not continue throughout the entire period of the 1260 years. God in mercy to His people cut short the time of their fiery trial. In foretelling the ‘great tribulation’ to befall the church, the Saviour said: ‘Except those days should be shortened, there should no flesh be saved: but for the elect’s sake those days shall be shortened.’ Matthew 24:22. Through the influence of the Reformation the persecution was brought to an end prior to 1798.” The Great Controversy, 266.

> Переслідування церкви не тривало протягом усього періоду 1260 років. Бог у Своєму милосерді до Свого народу скоротив час їхнього вогняного випробування. Провіщаючи «велику скорботу», що спіткає церкву, Спаситель сказав: «Якщо ті дні не будуть скорочені, не спаслася б жодна плоть; але заради обраних ті дні будуть скорочені». Матвія 24:22. Під впливом Реформації переслідуванням було покладено край ще до 1798 року. Велика боротьба, 266.

Christ and Sister White identify the expression of “those days,” as the “time,” which identifies papal Rome. When Daniel speaks of the persecution which followed the placing of the papacy on the throne of the earth in verse thirty-one of chapter eleven, he speaks of that time of persecution as “many days.”

Христос і сестра Вайт ототожнюють вислів «ті дні» із «часом», що вказує на папський Рим. Коли Даниїл у тридцять першому вірші одинадцятого розділу говорить про переслідування, яке настало після поставлення папства на престол землі, він говорить про той час переслідування як про «багато днів».

> And arms shall stand on his part, and they shall pollute the sanctuary of strength, and shall take away the daily sacrifice, and they shall place the abomination that maketh desolate. And such as do wickedly against the covenant shall he corrupt by flatteries: but the people that do know their God shall be strong, and do exploits. And they that understand among the people shall instruct many: yet they shall fall by the sword, and by flame, by captivity, and by spoil, many days. Daniel 11:31–33.

> І війська стануть на його боці, і вони осквернять святиню твердині, і скасують щоденну жертву, і поставлять мерзоту спустошення. І тих, що чинитимуть беззаконно проти заповіту, він спокусить лестощами; але народ, що знає свого Бога, зміцниться і чинитиме подвиги. І розумні з-поміж народу навчать багатьох; однак вони падатимуть від меча й від полум’я, від полону та грабунку багато днів. Даниїла 11:31-33.

Rome is revealed in connection with the prophetic time which is associated with it, that is why Paul says the man of sin will be revealed in “his time”. The fact that Rome establishes the vision, which if we do not know, we perish, identifies why that prophetic time is represented so often, and in so many ways, for God “does not repeat things that are of no great consequence.” In the previous verses, the end of the period of time is also marked.

Рим відкривається у зв’язку з пророчим часом, який із ним пов’язаний; тому Павло каже, що людина гріха буде виявлена «у свій час». Той факт, що Рим підтверджує видіння, незнання якого веде до загибелі, пояснює, чому той пророчий час подано так часто і в такий різний спосіб, бо Бог «не повторює речей, що не мають великого значення». У попередніх віршах також позначено кінець цього періоду часу.

> And they that understand among the people shall instruct many: yet they shall fall by the sword, and by flame, by captivity, and by spoil, many days. Now when they shall fall, they shall be holpen with a little help: but many shall cleave to them with flatteries. And some of them of understanding shall fall, to try them, and to purge, and to make them white, even to the time of the end: because it is yet for a time appointed. Daniel 11:33–35.

> І розумні серед народу навчать багатьох; але вони падатимуть від меча, і від полум’я, від полону та від грабунку, багато днів. А коли вони падатимуть, їм буде надано невелику допомогу; але багато хто пристане до них з лестощами. І дехто з розумних упаде, щоб випробувати їх, і очистити, і вибілити аж до часу кінця, бо це ще до призначеного часу. Даниїла 11:33–35.

The “time of the end” “is yet for a time appointed.” The Hebrew word “appointed” is “moed,” and means a fixed time or an appointment. The prophetic relevance and importance of the “time appointed,” in the book of Daniel is identified by how often it is referenced. Very few Laodicean Adventists, if any, recognize that 1989, was a “time of the end,” and therefore 1989 was an appointed time. It was an appointment made by God, when He would unseal the knowledge for the movement of the one hundred and forty-four thousand. For this reason, the book of Daniel provides witnesses to the fact that the “time appointed” marks the arrival of “the time of the end”. In Daniel eight, this prophetic symbol is set forth.

"Час кінця" "ще на призначений час." Єврейське слово "appointed" — "moed" і означає фіксований час або зустріч. Пророча значущість і важливість "призначеного часу" в книзі Даниїла визначається частотою його згадувань. Дуже мало лаодикійських адвентистів, якщо взагалі такі є, визнають, що 1989 рік був "часом кінця", а отже, 1989 був призначеним часом. Це був встановлений Богом час, коли Він мав розпечатати знання для руху ста сорока чотирьох тисяч. З цієї причини книга Даниїла наводить свідчення того, що "призначений час" позначає настання "часу кінця". У восьмому розділі Даниїла цей пророчий символ представлено.

> And I heard a man’s voice between the banks of Ulai, which called, and said, Gabriel, make this man to understand the vision. So he came near where I stood: and when he came, I was afraid, and fell upon my face: but he said unto me, Understand, O son of man: for at the time of the end shall be the vision. Now as he was speaking with me, I was in a deep sleep on my face toward the ground: but he touched me, and set me upright. And he said, Behold, I will make thee know what shall be in the last end of the indignation: for at the time appointed the end shall be. Daniel 8:16–19.

> І я почув людський голос між берегами Улаю, який кликав і казав: Гавриїле, зроби так, щоб цей чоловік зрозумів видіння. І він наблизився до місця, де я стояв; і коли він підійшов, я злякався й упав ниць; але він сказав мені: Зрозумій, сину людський, бо це видіння на час кінця. А коли він говорив зі мною, я був у глибокому сні, обличчям до землі; та він доторкнувся до мене й звів мене на ноги. І сказав: Ось, я дам тобі знати, що буде в кінці гніву, бо кінець буде в призначений час. Даниїла 8:16-19.

As with chapter eleven, the word “end,” in “time of the end” in these verses is a different Hebrew word than is translated as “appointed.” The time of the end is representing a period that commences at the time appointed. The “time appointed” (moed) is an appointment, and the time of the end (the Hebrew word “gets”) is a period of time, which begins at the time appointed. It is the “time” that reveals Rome, and that “time” is so important that the end of that period of time, and the period which follows the end of that time, are represented by several witnesses. In verse twenty-four of chapter eleven of Daniel, pagan Rome is identified as ruling the world for a “time.”

Як і в одинадцятому розділі, слово «кінець» у вислові «час кінця» в цих віршах є іншим єврейським словом, ніж те, що перекладене як «призначений». «Час кінця» позначає період, що починається у призначений час. «Призначений час» (moed) — це призначення, а «час кінця» (єврейське слово «gets») — це період часу, який починається у призначений час. Саме цей «час» відкриває Рим, і цей «час» настільки важливий, що кінець цього періоду часу і період, який настає після завершення цього часу, представлені кількома свідками. У двадцять четвертому вірші одинадцятого розділу Даниїла язичницький Рим визначено як такий, що панує над світом на певний «час».

A symbolic “time,” is three hundred and sixty years, for there are three hundred and sixty days in a biblical year. Pagan Rome ruled for a “time,” and papal Rome ruled for “a time, times and half a time.” Modern Rome rules for a symbolic “hour,” or a symbolic “forty-two months.” There is no prophetic time after 1844, so the “hour” and the “forty-two months” is the period from the soon-coming Sunday law unto the close of human probation. But pagan Rome ruled supremely from the Battle of Actium in 31 BC, until Constantine moved the capital of the empire to Constantinople in the year 330. We know the following verses are speaking of pagan Rome, for Christ is represented as the “prince of the covenant” that “shall be broken” when He was crucified. The power then ruling was pagan Rome, so the verses we are now going to look at identify pagan Rome.

Символічний «час» становить триста шістдесят років, бо в біблійному році триста шістдесят днів. Язичницький Рим панував протягом «часу», а папський Рим — «час, часи й пів часу». Сучасний Рим править протягом символічної «години» або символічних «сорока двох місяців». Після 1844 року немає пророчого часу, тож «година» і «сорок два місяці» — це період від недільного закону, що незабаром настане, і до закриття випробувального часу для людства. Але язичницький Рим панував верховно від битви при Акції у 31 р. до н. е. аж до того, як Костянтин переніс столицю імперії до Константинополя у 330 році. Ми знаємо, що наведені далі вірші говорять про язичницький Рим, бо Христа представлено як «князя заповіту», який «буде зломлений», коли Його розіп’яли. Сила, що тоді панувала, була язичницьким Римом, тож вірші, які ми зараз розглянемо, вказують на язичницький Рим.

> And in his estate shall stand up a vile person, to whom they shall not give the honour of the kingdom: but he shall come in peaceably, and obtain the kingdom by flatteries. And with the arms of a flood shall they be overflown from before him, and shall be broken; yea, also the prince of the covenant. And after the league made with him he shall work deceitfully: for he shall come up, and shall become strong with a small people. He shall enter peaceably even upon the fattest places of the province; and he shall do that which his fathers have not done, nor his fathers’ fathers; he shall scatter among them the prey, and spoil, and riches: yea, and he shall forecast his devices against the strong holds, even for a time. Daniel 11:21–24.

> І на його місці постане ниций чоловік, якому не дадуть царської честі; але він прийде мирно й заволодіє царством лестощами. І сили, мов повінь, будуть змиті перед ним і зламані; так, також і князь заповіту. А після того, як укладуть із ним союз, він діятиме підступно, бо підніметься й зміцніє з малим людом. Він мирно ввійде навіть до найжирніших місць краю, і зробить те, чого не робили його батьки, ані батьки його батьків; він розкине між ними здобич, грабунок і багатства; та ще й замислить свої плани проти твердинь, навіть на певний час. Даниїла 11:21-24.

The word “against” in the last phrase of the verses actually means “from,” and the verse is saying that pagan Rome shall rule (forecast his devices) “from” its stronghold (the City of Rome) for three hundred and sixty years.

Слово "against" в останній фразі цих віршів насправді означає "from", і вірш говорить, що язичницький Рим правитиме (замишляючи свої підступи) "from" зі своєї твердині (місто Рим) протягом трьохсот шістдесяти років.

> “‘VERSE 24. He shall enter peacefully even upon the fattest places of the province: and he shall do that which his fathers have not done, nor his fathers’ fathers; he shall scatter among them the prey, and spoil, and riches: yea, and he shall forecast his devices against the strongholds, even for a time.’

> 'Вірш 24. Він увійде мирно навіть у найтучніші місця краю: і зробить те, чого не робили його батьки, ані батьки його батьків; розділить між ними здобич, грабунок і багатства: так, і він спланує свої підступи проти твердинь, навіть на певний час.'

> “The usual manner in which nations had, before the days of Rome, entered upon valuable provinces and rich territory, was by war and conquest. Rome was now to do what had not been done by the fathers or the fathers’ fathers; namely, receive these acquisitions through peaceful means. The custom, before unheard of, was now inaugurated, of kings leaving by legacy their kingdoms to the Romans. Rome came into possession of large provinces in this manner.

> Звичайним способом, яким народи до римських часів оволодівали цінними провінціями та багатими землями, були війна й завоювання. Рим тепер мав зробити те, чого не робили ні батьки, ні діди; а саме — одержати ці територіальні придбання мирним шляхом. Було запроваджено доти нечуваний звичай: царі залишали римлянам свої царства у спадок. Таким чином Рим отримував у володіння великі провінції.

> “And those who thus came under the dominion of Rome derived no small advantage therefrom. They were treated with kindness and leniency. It was like having the prey and spoil distributed among them. They were protected from their enemies, and rested in peace and safety under the aegis of the Roman power.

> І ті, хто таким чином опинилися під владою Риму, мали з цього немалу користь. До них ставилися з добротою та поблажливістю. Це було схоже на те, ніби здобич і трофеї розподіляли між ними. Їх захищали від ворогів, і вони жили в мирі та безпеці під егідою римської влади.

> “To the latter portion of this verse, Bishop Newton gives the idea of forecasting devices from strongholds, instead of against them. This the Romans did from the strong fortress of their seven-hilled city. ‘Even for a time;’ doubtless a prophetic time, 360 years. From what point are these years to be dated? Probably from the event brought to view in the following verse.

> Щодо останньої частини цього вірша єпископ Ньютон тлумачить її як «замислювання підступів із твердинь», а не проти них. Так і чинили римляни, діючи з міцної твердині свого міста на семи пагорбах. «Навіть на час»; безперечно, мається на увазі пророчий час — 360 років. Від якого моменту слід відлічувати ці роки? Ймовірно, від події, представленої в наступному вірші.

> “‘VERSE 25. And he shall stir up his power and his courage against the king of the south with a great army; and the king of the south shall be stirred up to battle with a very great and mighty army; but he shall not stand: for they shall forecast devices against him.’

> 'ВІРШ 25. І він збудить свою силу й відвагу проти царя півдня з великим військом; і цар півдня підніметься до битви з вельми великим і могутнім військом; але він не встоїть: бо проти нього замишлятимуть підступи.'

> “By verses 23 and 24 we are brought down this side of the league between the Jews and the Romans, BC 161, to the time when Rome had acquired universal dominion. The verse now before us brings to view a vigorous campaign against the king of the south, Egypt, and the occurrence of a notable battle between great and mighty armies. Did such events as these transpire in the history of Rome about this time?—They did. The war was the war between Egypt and Rome; and the battle was the battle of Actium. Let us take a brief view of the circumstances that led to this conflict.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 271–273.

> «Вірші 23 і 24 приводять нас від часу укладення союзу між юдеями та римлянами, 161 р. до Р. Х., до того часу, коли Рим здобув всесвітнє панування. Вірш, що тепер перед нами, показує енергійний похід проти царя півдня, Єгипту, та подію визначної битви між великими й могутніми військами. Чи відбулися подібні події в історії Риму приблизно в цей час? — Так, відбулися. Та війна була війною між Єгиптом і Римом, а та битва — битвою при Акції. Розгляньмо коротко обставини, що привели до цього конфлікту». Урія Сміт, Daniel and the Revelation, 271–273.

In the following verses the time appointed and the end are again referenced by Daniel.

У наступних віршах Даниїл знову згадує про призначений час і кінець.

> And he shall stir up his power and his courage against the king of the south with a great army; and the king of the south shall be stirred up to battle with a very great and mighty army; but he shall not stand: for they shall forecast devices against him. Yea, they that feed of the portion of his meat shall destroy him, and his army shall overflow: and many shall fall down slain. And both these kings’ hearts shall be to do mischief, and they shall speak lies at one table; but it shall not prosper: for yet the end shall be at the time appointed. Then shall he return into his land with great riches; and his heart shall be against the holy covenant; and he shall do exploits, and return to his own land. At the time appointed he shall return, and come toward the south; but it shall not be as the former, or as the latter. Daniel 11:25–29.

> І піднесе він свою силу та відвагу проти царя півдня з великим військом; і цар півдня підніметься до бою з дуже великим і могутнім військом; але він не встоїть, бо проти нього замислять підступи. Так, ті, що живляться з його столу, погублять його, і його військо розіллється, і багато впадуть убитими. І серця обох цих царів будуть на зло, і вони говоритимуть неправду за одним столом; але це не матиме успіху, бо кінець настане у визначений час. Потім він повернеться до своєї землі з великими багатствами, і його серце буде проти святого заповіту; і він вчинить діла та повернеться до своєї землі. У визначений час він знову повернеться й піде до півдня; але це буде не так, як уперше, ані як опісля. Даниїла 11:25–29.

In chapter eight, Gabriel identified that the “chazon,” vision of the twenty-five hundred and twenty years, would conclude at the time appointed, and then the period represented by “the time of the end” would begin. In this passage, the time appointed is the end of the three hundred and sixty years that pagan Rome would rule the world supremely. In this passage there is no “time of the end,” for there was nothing sealed up that was to be unsealed at the end of that period of history.

У восьмому розділі Гавриїл вказав, що «хазон», видіння на дві тисячі п’ятсот двадцять років, мало завершитися у призначений час, а тоді почнеться період, представлений як «час кінця». У цьому уривку призначений час — це кінець трьохсот шістдесяти років, протягом яких язичницький Рим мав верховно панувати над світом. У цьому уривку немає «часу кінця», бо не було нічого запечатаного, що мало б бути розкрито наприкінці того періоду історії.

In Daniel chapter eight, the vision of the “last end” of the indignation, which was the twenty-five hundred and twenty years that concluded at the same time as the twenty-three hundred years, was sealed up to the “time of the end,” for in 1844, which was the appointed time of both visions, the light of the third angel was unsealed. In Daniel eleven, verses thirty to thirty-six, at the end of the “first indignation” in 1798, there was to be a period represented as the “time of the end,” when the light of the first angel was unsealed. Therefore, the time prophecy of pagan Rome did not have a time of the end, but only a time appointed, identifying when the three hundred and sixty years concluded, but the time appointed in 1798, and the time appointed in 1844, both unsealed a message that was to be understood in the period represented as the “time of the end”.

У восьмому розділі Даниїла видіння про «останній кінець» обурення, яким були дві тисячі п’ятсот двадцять років, що завершилися водночас із двома тисячами трьомастами роками, було запечатане до «часу кінця», бо в 1844 році, який був призначеним часом обох видінь, світло третього ангела було розпечатане. В Даниїла 11:30–36, наприкінці «першого обурення» у 1798 році, мав настати період, представлений як «час кінця», коли світло першого ангела було розпечатане. Отже, часове пророцтво про язичницький Рим не мало часу кінця, а лише призначений час, що визначав, коли завершилися триста шістдесят років; але призначений час у 1798 році і призначений час у 1844 році обидва розпечатали звістку, яку належало зрозуміти в період, представлений як «час кінця».

Rome is revealed as it is represented prophetically within its prophetic time. “Time, times and dividing of time”, “forty-two months”, “twelve hundred and sixty days”, and “three and a half years” are some of the various symbols that represent the period when the papacy ruled during the Dark Ages. The period of time that links the movement of the Millerites to the movement of the one hundred and forty-four thousand is one hundred and twenty-six years. One hundred and twenty-six is also a symbol of twelve hundred and sixty days, for it is a tithe or a tenth of that amount. The one hundred and twenty-six years from the rebellion of 1863, unto the time appointed in 1989, identifies 1989 as God’s appointment with His last day people.

Рим відкривається таким, яким він представлений у пророцтві в межах свого пророчого часу. «Час, часи й півчасу», «сорок два місяці», «тисяча двісті шістдесят днів» і «три з половиною роки» — це деякі з різних символів, що позначають період, коли папство панувало у Темні віки. Проміжок часу, який пов’язує рух міллеритів із рухом ста сорока чотирьох тисяч, становить сто двадцять шість років. Сто двадцять шість також є символом тисячі двохсот шістдесяти днів, бо це десятина, або одна десята від тієї кількості. Сто двадцять шість років від бунту 1863 року до призначеного часу 1989 року визначають 1989 рік як Божу зустріч із Його народом останніх днів.

We will continue this study in the next article.

Ми продовжимо це дослідження у наступній статті.

> “How shall we search the Scriptures? Shall we drive our stakes of doctrine one after another, and then try to make all Scripture meet our established opinions, or shall we take our ideas and views to the Scriptures, and measure our theories on every side by the Scriptures of truth? Many who read and even teach the Bible, do not comprehend the precious truth they are teaching or studying. Men entertain errors, when the truth is clearly marked out, and if they would but bring their doctrines to the word of God, and not read the word of God in the light of their doctrines, to prove their ideas right, they would not walk in darkness and blindness, or cherish error. Many give the words of Scripture a meaning that suits their own opinions, and they mislead themselves and deceive others by their misinterpretations of God’s word. As we take up the study of God’s word, we should do so with humble hearts. All selfishness, all love of originality, should be laid aside. Long-cherished opinions must not be regarded as infallible. It was the unwillingness of the Jews to give up their long established traditions that proved their ruin. They were determined not to see any flaw in their own opinions or in their expositions of the Scriptures; but however long men may have entertained certain views, if they are not clearly sustained by the written word, they should be discarded.

> Як нам досліджувати Писання? Чи будемо ми вибудовувати одну за одною свої доктринальні засади, а тоді намагатися підганяти все Писання під наші усталені погляди, чи принесемо свої ідеї та погляди до Писання і з усіх боків зважуватимемо наші теорії мірилом Писання правди? Багато хто, читаючи й навіть навчаючи Біблії, не розуміє дорогоцінної істини, яку викладає чи вивчає. Люди допускають помилки, хоча істина чітко окреслена, і якби вони лише звіряли свої доктрини зі словом Божим, а не читали слово Боже у світлі своїх доктрин, щоб довести правоту своїх ідей, то не ходили б у темряві й сліпоті та не плекали б помилок. Чимало людей надають словам Писання значення, що підходить їхнім власним поглядам, і вводять в оману себе та обманюють інших своїми хибними тлумаченнями Божого слова. Коли ми беремося вивчати Боже слово, маємо робити це з покірними серцями. Усяка себелюбність, усякий потяг до оригінальності мають бути відкинуті. Довго плекані погляди не слід вважати безпомилковими. Саме небажання юдеїв відмовитися від своїх давніх усталених традицій стало причиною їхньої загибелі. Вони були налаштовані не бачити жодної вади у власних поглядах чи у своїх тлумаченнях Писання; але хоч би як довго люди трималися певних поглядів, якщо їх чітко не підтримує писане слово, їх слід відкинути.

> “Those who sincerely desire truth will not be reluctant to lay open their positions for investigation and criticism, and will not be annoyed if their opinions and ideas are crossed. This was the spirit cherished among us forty years ago. We would come together burdened in soul, praying that we might be one in faith and doctrine; for we knew that Christ is not divided. One point at a time was made the subject of investigation. Solemnity characterized these councils of investigation. The Scriptures were opened with a sense of awe. Often we fasted, that we might be better fitted to understand the truth. After earnest prayer, if any point was not understood, it was discussed, and each one expressed his opinion freely; then we would again bow in prayer, and earnest supplications went up to heaven that God would help us to see eye to eye, that we might be one, as Christ and the Father are one. Many tears were shed. If one brother rebuked another for his dullness of comprehension in not understanding a passage as he understood it, the one rebuked would afterward take his brother by the hand, and say, ‘Let us not grieve the Holy Spirit of God. Jesus is with us; let us keep a humble and teachable spirit;’ and the brother addressed would say, ‘Forgive me, brother, I have done you an injustice.’ Then we would bow down in another season of prayer. We spent many hours in this way. We did not generally study together more than four hours at a time, yet sometimes the entire night was spent in solemn investigation of the Scriptures, that we might understand the truth for our time. On some occasions the Spirit of God would come upon me, and difficult portions were made clear through God’s appointed way, and then there was perfect harmony. We were all of one mind and one Spirit.

> Ті, хто щиро прагнуть істини, не вагатимуться відкрити свої позиції для дослідження й критики і не дратуватимуться, якщо їхнім поглядам та ідеям перечатимуть. Таким був дух, що панував серед нас сорок років тому. Ми збиралися з тягарем на душі, молячись, щоб ми могли бути єдині у вірі й ученні; адже ми знали, що Христос не поділений. Предметом дослідження щоразу було лише одне питання. Ці дослідницькі наради відзначалися урочистістю. Святе Письмо відкривали з благоговінням. Часто ми постили, щоб краще розуміти істину. Після щирої молитви, якщо якийсь пункт залишався неясним, ми його обговорювали, і кожен вільно висловлював свою думку; потім ми знову схилялися в молитві, і палкі благання підносилися до неба, щоб Бог допоміг нам бачити однаково, щоб ми були єдині, як єдині Христос і Отець. Було пролито багато сліз. Якщо один брат докоряв іншому за повільність у розумінні, через що той не сприймав уривок так, як розумів його він, то докорений згодом брав брата за руку і казав: «Не засмучуймо Святого Духа Божого. Ісус з нами; збережімо смиренний і готовий учитися дух»; а той брат відповідав: «Пробач мені, брате, я вчинив тобі кривду». Потім ми знову схилялися до молитви. Так ми проводили багато годин. Зазвичай ми не вивчали разом більш як чотири години поспіль, проте інколи цілу ніч проводили в урочистому дослідженні Святого Письма, щоб зрозуміти істину для нашого часу. Інколи на мене сходив Дух Божий, і складні місця ставали ясними у Божий визначений спосіб, і тоді запановувала повна гармонія. Ми всі були однієї думки й одного Духа.

> “We sought most earnestly that the Scriptures should not be wrested to suit any man’s opinions. We tried to make our differences as slight as possible by not dwelling on points that were of minor importance, upon which there were varying opinions. But the burden of every soul was to bring about a condition among the brethren which would answer the prayer of Christ that his disciples might be one as he and the Father are one. Sometimes one or two of the brethren would stubbornly set themselves against the view presented, and would act out the natural feelings of the heart; but when this disposition appeared, we suspended our investigations and adjourned our meeting, that each one might have an opportunity to go to God in prayer, and without conversation with others, study the point of difference, asking light from heaven. With expressions of friendliness we parted, to meet again as soon as possible for further investigation. At times the power of God came upon us in a marked manner, and when clear light revealed the points of truth, we would weep and rejoice together. We loved Jesus; we loved one another.

> Ми щонайпалкіше прагнули, щоб Писання не перекручували, підганяючи під чиїсь погляди. Ми намагалися звести наші розбіжності до мінімуму, не зосереджуючись на питаннях другорядної ваги, щодо яких існували різні думки. Але тягарем кожної душі було досягти такого стану серед братів, який відповідав би молитві Христа, щоб Його учні були одно, як Він і Отець — одно. Іноді один чи двоє братів уперто виступали проти викладеного погляду й чинили відповідно до природних почуттів серця; але коли проявлялася така налаштованість, ми припиняли дослідження і розпускали наше зібрання, щоб кожен мав нагоду звернутися до Бога в молитві та, не розмовляючи з іншими, вивчити спірне питання, просячи світла з небес. Із виявами доброзичливості ми розходилися, щоб якнайшвидше знову зібратися для подальшого дослідження. Часом сила Божа виразним чином сходила на нас, і коли ясне світло відкривало пункти істини, ми разом плакали й раділи. Ми любили Ісуса; ми любили один одного.

> “In those days God wrought for us, and the truth was precious to our souls. It is necessary that our unity today be of a character that will bear the test of trial. We are in the school of the Master here, that we may be trained for the school above. We must learn to bear disappointment in a Christ-like manner, and the lesson taught by this will be of great importance to us.

> У ті дні Бог діяв для нас, і істина була дорогоцінною для наших душ. Потрібно, щоб наша єдність сьогодні мала такий характер, який витримає перевірку випробуваннями. Ми тут у школі Учителя, щоб бути підготовленими до школи вгорі. Ми повинні навчитися по-христоподібному переносити розчарування, і урок, якого нас це навчить, матиме для нас велике значення.

> “We have many lessons to learn, and many, many to unlearn. God and heaven alone are infallible. Those who think that they will never have to give up a cherished view, never have occasion to change an opinion, will be disappointed. As long as we hold to our own ideas and opinions with determined persistency, we cannot have the unity for which Christ prayed.” Review and Herald, July 26, 1892.

> "Нам ще належить вивчити багато уроків, і багато, дуже багато — розвчитися. Лише Бог і небо безпомильні. Ті, хто думає, що їм ніколи не доведеться відмовитися від плеканого переконання, що їм ніколи не трапиться нагоди змінити думку, — будуть розчаровані. Допоки ми вперто тримаємося власних ідей і думок, ми не можемо мати тієї єдності, за яку молився Христос." Review and Herald, 26 липня 1892.

Back to Articles