Article

# Rome Establishes the Vision - Number Six

Рим визначає бачення — номер шість

The Prophetic Controversies in Adventist History: Understanding the Conflict Between Uriah Smith and James White on Daniel 11:36

Пророчі суперечки в історії адвентизму: розуміння конфлікту між Урією Смітом і Джеймсом Вайтом щодо Даниїла 11:36

Author

Jeff Pippenger

Published

August 14, 2024

Formats

PDF
Word

We are addressing six lines of prophetic controversy that have occurred within the history of Adventism from 1798 until the present day.

Ми розглядаємо шість ліній пророчої полеміки, які мали місце в історії адвентизму з 1798 року донині.

> “In history and prophecy the Word of God portrays the long continued conflict between truth and error. That conflict is yet in progress. Those things which have been, will be repeated. Old controversies will be revived, and new theories will be continually arising. But God’s people, who in their belief and fulfillment of prophecy have acted a part in the proclamation of the first, second, and third angels’ messages, know where they stand. They have an experience that is more precious than fine gold. They are to stand firm as a rock, holding the beginning of their confidence steadfast unto the end.” Selected Messages, book 2, 109.

> "В історії та пророцтві Слово Боже змальовує довготривалу боротьбу між істиною та оманою. Ця боротьба ще триває. Те, що було, повториться. Старі суперечки відродяться, а нові теорії постійно виникатимуть. Але Божий народ, який своєю вірою та виконанням пророцтв брав участь у проголошенні трьох ангельських вісток - першої, другої та третьої, знає, на чому стоїть. Він має досвід, дорожчий за щире золото. Йому належить стояти непохитно, як скеля, твердо тримаючись початку свого уповання до самого кінця." Вибрані вісті, книга 2, 109.

The previous article addressed the first and last controversy about the Roman power, and we will now take up the controversy that occurred between Uriah Smith and James White. Uriah Smith inserted his own “private interpretation” into verse thirty-six.

Попередня стаття розглянула першу й останню суперечку про римську владу, а тепер ми візьмемося за суперечку, що відбулася між Урією Смітом і Джеймсом Вайтом. Урія Сміт вставив власне «приватне тлумачення» у тридцять шостий вірш.

> “VERSE 36. And the king shall do according to his will; and he shall exalt himself, and magnify himself above every god, and shall speak marvelous things against the God of gods, and shall prosper till the indignation be accomplished; for that that is determined shall be done.

> Вірш 36. І цар чинитиме на свій розсуд; і звеличить себе та піднесе себе над кожним богом, і говоритиме нечувані речі проти Бога богів, і матиме успіх, доки не звершиться гнів; бо те, що визначено, буде здійснено.

> “The king here introduced cannot denote the same power which was last noticed; namely, the papal power; for the specifications will not hold good if applied to that power.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 292.

> "Цар, представлений тут, не може означати ту саму владу, що була згадана останньою; а саме — папську владу; бо вказані ознаки не відповідатимуть дійсності, якщо їх застосувати до тієї влади." Урія Сміт, Даниїл і Об’явлення, 292.

Smith acknowledged that the power in the previous verse was “papal Rome,” but claims the characteristics of verse thirty-six are not prophetic characteristics that identify papal Rome. That claim is false. It should be remembered that in the rebellion of 1863, the seven times of Leviticus chapter twenty-six was set aside, and therefore the representation of the seven times of both tables of Habakkuk was rejected. Both the 1843 and the 1850 charts illustrate the seven times in the very center of the charts, and both illustrations place the cross in the center of the line of the seven times. When the new light of the seven times arrived in 1856 and was thereafter rejected, it marked a rejection of Habakkuk’s two tables, and also the authority of the Spirit of Prophecy, which so clearly identifies that both charts were directed by God.

Сміт визнав, що «сила» в попередньому вірші — «папський Рим», але стверджує, що ознаки тридцять шостого вірша — це не пророчі ознаки, які вказують на папський Рим. Це твердження хибне. Слід пам’ятати, що під час бунту 1863 року «сім часів» двадцять шостого розділу книги Левіт було відкладено, і тому зображення «семи часів» на обох таблицях Авакума було відкинуто. І таблиця 1843 року, і таблиця 1850 року зображують «сім часів» у самому центрі таблиць, і обидві ілюстрації розміщують хрест у центрі лінії «семи часів». Коли нове світло щодо «семи часів» з’явилося 1856 року і згодом було відкинуте, це означало відкинення двох таблиць Авакума, а також авторитету Духа пророцтва, який так чітко свідчить, що обидві таблиці були спрямовані Богом.

According to Sister White the last deception of Satan is to make of none effect the testimony of God’s Spirit, and here the first deception was to make of none effect the testimony of God’s Spirit, and it also represented a simultaneous rejection of the foundational truths upon the two charts, and more specifically the seven times.

За словами сестри Вайт, останній обман Сатани — звести нанівець свідчення Божого Духа, і тут першим обманом було звести нанівець свідчення Божого Духа, і це також означало одночасне відкинення основоположних істин на двох таблицях, зокрема — «сім часів».

At the rebellion of 1863, it was none other than Uriah Smith that produced the 1863 counterfeit chart, which removed the line of the seven times. By 1863 Uriah Smith had closed his eyes to the light of the seven times, and was unable to see that there are two “indignations” which Daniel identifies. The two indignations represent the seven times against the northern kingdom of Israel, and the southern kingdom of Judah. The first against the ten northern tribes began in 723 BC and ended in 1798, and the second began in 677 BC and ended in 1844.

Під час повстання 1863 року ніхто інший, як Урія Сміт, створив підроблену діаграму 1863 року, яка прибрала лінію «семи часів». До 1863 року Урія Сміт заплющив очі на світло «семи часів» і вже не бачив, що Даниїл визначає два «обурення». Ці два обурення представляють «сім часів» проти північного царства Ізраїлю та південного царства Юдеї. Перше, проти десяти північних племен, почалося у 723 р. до н. е. і закінчилося у 1798 р., а друге почалося у 677 р. до н. е. і закінчилося у 1844 р.

Gabriel came to Daniel in chapter eight to explain the marah vision, and in connection with his work, he provided a second witness to 1844. The twenty-three hundred years of Daniel chapter eight ended in 1844, but so too did the last of the two indignations against the northern and southern kingdoms.

Гавриїл прийшов до Даниїла у восьмому розділі, щоб пояснити видіння marah, і у зв’язку зі своєю працею він надав друге свідчення про 1844 рік. Дві тисячі триста років, згадані у восьмому розділі книги Даниїла, завершилися у 1844 році, але тоді ж завершилася й остання з двох кар проти північних та південних царств.

> And he said, Behold, I will make thee know what shall be in the last end of the indignation: for at the time appointed the end shall be. Daniel 8:19.

> І сказав: Ось, я дам тобі знати, що буде в останній час гніву, бо кінець буде у визначений час. Даниїла 8:19.

The last end presupposes a first end. The last of the two indignations, which is simply another expression of the seven times, ended in 1844, and the first indignation ended in 1798. The verse Smith claimed possessed no specifications of the papal power identified the year when the papacy would receive its deadly wound.

Останній кінець передбачає перший кінець. Останнє з двох обурень, що є просто іншим виразом семи часів, закінчилося 1844 року, а перше обурення — 1798 року. Вірш, про який Сміт стверджував, що він не містить жодних характеристик папської влади, визначав рік, коли папство мало отримати свою смертельну рану.

> And the king shall do according to his will; and he shall exalt himself, and magnify himself above every god, and shall speak marvelous things against the God of gods, and shall prosper till the indignation be accomplished; for that that is determined shall be done. Daniel 11:36.

> І цар робитиме за своєю волею; і звеличить себе та піднесе себе над кожним богом, і промовлятиме нечувані слова проти Бога богів, і матиме успіх, аж доки не звершиться гнів; бо призначене буде здійснене. Даниїла 11:36.

“The king” in verse thirty-six would “prosper till the indignation be accomplished.” Notice what Smith writes about Daniel chapter eight, verses twenty-three and twenty-four in the same book where he claims the papal power does not possess the correct attributes to fulfill verse thirty-six.

"Цар" у тридцять шостому вірші "буде мати успіх, аж доки не звершиться гнів". Зверніть увагу, що Сміт пише про восьмий розділ Даниїла, двадцять третій і двадцять четвертий вірші, у тій самій книзі, де він стверджує, що папська влада не має відповідних ознак, щоб виконати тридцять шостий вірш.

> “VERSE 23. And in the latter time of their kingdom, when the transgressors are come to the full, a king of fierce countenance, and understanding dark sentences, shall stand up. 24. And his power shall be mighty, but not by his own power: and he shall destroy wonderfully, and shall prosper, and practice, and shall destroy the mighty and the holy people. 25. And through his policy also he shall cause craft to prosper in his hand: and he shall magnify himself in his heart, and by peace shall destroy many: he shall also stand up against the Prince of princes; but he shall be broken without hand.

> ВІРШ 23. І наприкінці їхнього царства, коли беззаконники дійдуть до повноти, постане цар суворого обличчя, який розуміє темні вислови. 24. І його сила буде могутня, але не його власною силою: і він дивовижно нищитиме, і матиме успіх, і діятиме, і погубить сильних та народ святих. 25. І через свою хитрість він дасть підступності процвітати в його руці: і він звеличить себе у своєму серці, і миром погубить багатьох: також повстане проти Князя князів; але буде зламаний не людською рукою.

> “This power succeeds to the four divisions of the goat kingdom in the latter time of their kingdom, that is, toward the termination of their career. It is, of course, the same as the little horn of verse 9 and onward. Apply it to Rome, as set forth in remarks on verse 9, and all is harmonious and clear.

> Ця влада приходить на зміну чотирьом частинам царства козла в останній період їхнього царства, тобто ближче до завершення їхнього панування. Вона, звісно, та сама, що й малий ріг у 9-му вірші й далі. Застосуйте це до Риму, як викладено у заувагах до 9-го вірша, і все буде узгодженим і ясним.

> “‘A king of fierce countenance.’ Moses, in predicting punishment to come upon the Jews from this same power, calls it ‘a nation of fierce countenance.’ Deut. 28:49, 50. No people made a more formidable appearance in warlike array than the Romans. ‘Understanding dark sentences.’ Moses, in the scripture just referred to, says, ‘Whose tongue thou shalt not understand.’ This could not be said of the Babylonians, Persians, or Greeks, in reference to the Jews; for the Chaldean and Greek languages were used to a greater or less extent in Palestine. This was not the case, however, with the Latin.

> 'Цар жорстокого обличчя.' Мойсей, передбачаючи покарання, що має прийти на євреїв від тієї самої сили, називає її 'народом жорстокого обличчя.' Повт. Зак. 28:49, 50. Жоден народ не справляв більш грізного враження у бойовому строю, ніж римляни. 'Розуміє темні вислови.' Мойсей у вже згаданому місці Писання каже: 'Чию мову ти не зрозумієш.' Цього не можна було сказати про вавилонян, персів чи греків стосовно євреїв; адже халдейська та грецька мови вживалися в Палестині тією чи іншою мірою. Однак цього не можна сказати про латинську мову.

> “When the transgressors are come to the full.’ All along, the connection between God’s people and their oppressors is kept in view. It was on account of the transgressions of his people that they were sold into captivity. And their continuance in sin brought more severe punishment. At no time were the Jews more corrupt morally, as a nation, than at the time they came under the jurisdiction of the Romans.

> "Коли беззаконники дійдуть до повноти." Увесь час зберігається в полі зору зв’язок між Божим народом і його гнобителями. Саме через переступи Його народу їх було продано в полон. А їхнє подальше перебування в гріху спричинило ще суворіше покарання. Ніколи євреї, як нація, не були морально більш зіпсовані, ніж тоді, коли вони потрапили під владу римлян.

> “‘Mighty, but not by his own power.’ The success of the Romans was owing largely to the aid of their allies, and divisions among their enemies, of which they were ever ready to take advantage. Papal Rome also was mighty by means of the secular powers over which she exercised spiritual control.

> «Могутній, але не своєю силою». Успіх римлян значною мірою був зумовлений допомогою їхніх союзників і розбратом серед їхніх ворогів, яким вони завжди були готові скористатися. Папський Рим також був могутнім завдяки світським правителям, над якими він здійснював духовний контроль.

> “‘He shall destroy wonderfully.’ The Lord told the Jews by the prophet Ezekiel that he would deliver them to men who were ‘skilful to destroy;’ and the slaughter of eleven hundred thousand Jews at the destruction of Jerusalem by the Roman army, was a terrible confirmation of the prophet’s words. And Rome in its second, or papal, phase was responsible for the death of fifty millions of martyrs.

> «Він дивовижно нищитиме». Господь через пророка Єзекіїля сказав юдеям, що віддасть їх людям, які були «вправні в нищенні»; і різанина одного мільйона ста тисяч юдеїв під час зруйнування Єрусалима римським військом стала жахливим підтвердженням слів пророка. А Рим у своєму другому, або папському, періоді був відповідальний за смерть п’ятдесяти мільйонів мучеників.

> “‘And through his policy also he shall cause craft to prosper in his hand.’ Rome has been distinguished above all other powers for a policy of craft, by means of which it brought the nations under its control. This is true of both pagan and papal Rome. And thus by peace it destroyed many.

> «І через свою політику він також дасть підступності процвітати у своїй руці». Рим вирізнявся серед усіх інших держав політикою підступності, завдяки якій він підпорядкував народи своїй владі. Це справедливо як щодо язичницького, так і папського Риму. І таким чином миром він погубив багатьох.

> “And Rome, finally, in the person of one of its governors, stood up against the Prince of princes, by giving sentence of death against Jesus Christ. ‘But he shall be broken without hand,’ an expression which identifies the destruction of this power with the smiting of the image of chapter 2.” Uriah Smith Daniel and the Revelation, 202–204.

> І Рим, нарешті, в особі одного зі своїх правителів, став проти Князя князів, винісши смертний вирок Ісусові Христу. «Але його буде зламано не рукою», — вислів, який ототожнює знищення цієї сили з розтрощенням образу у другому розділі. Урія Сміт Даниїл і Об'явлення, 202-204.

Smith, twice in the passage, identifies that the prophetic characteristics of pagan and papal Rome are interchangeable, for they are simply the manifestation of Rome in its two phases, such as the mixture of iron and clay in Daniel chapter two, which Sister White identifies as symbols of churchcraft and statecraft. When Daniel identifies in the verses Smith is addressing–that Rome “shall prosper, and practice,” and that Rome “shall cause craft to prosper in his hand,”–Smith claims that in verse thirty-six that the “king” who “shall prosper till the indignation be accomplished,” identifies a prophetic characteristic of both pagan and papal Rome. Then he claims that none of the characteristics of Rome in verse thirty-six refer to the papal power.

Сміт двічі в цьому уривку стверджує, що пророчі ознаки язичницького і папського Риму є взаємозамінними, адже це просто прояв Риму в його двох стадіях, подібно до суміші заліза й глини у другому розділі книги Даниїла, яку Сестра Вайт вважає символами церковництва і державництва. Коли Даниїл у віршах, які розглядає Сміт, зазначає, що Рим «процвітатиме й діятиме» і що Рим «сприятиме успіху підступності у своїй руці», — Сміт стверджує, що у тридцять шостому вірші «цар», який «процвітатиме, доки не звершиться гнів», означає пророчу характеристику, притаманну і язичницькому, і папському Риму. Далі він стверджує, що жодна з характеристик Риму в тридцять шостому вірші не стосується папської влади.

We have referred to Smith in supporting the identification of Rome being the robbers who establish the vision, and one of the four prophetic characteristics in verse fourteen is that Rome exalts themselves.

Ми посилалися на Сміта як на підтвердження ототожнення Риму з грабіжниками, які утверджують видіння, і одна з чотирьох пророчих характеристик у чотирнадцятому вірші полягає в тому, що Рим звеличує себе.

> And in those times there shall many stand up against the king of the south: also the robbers of thy people shall exalt themselves to establish the vision; but they shall fall. Daniel 11:14.

> І в ті часи постане багато хто проти царя півдня; також грабіжники з твого народу піднесуться, щоб утвердити видіння; але вони впадуть. Даниїла 11:14.

Smith claims that the specifications of the king in verse thirty-six do not align with the papal power, though he earlier defended that it was Rome in verse fourteen that exalts itself. Yet the king in verse thirty-six “shall exalt himself.” That very same king in verse thirty-six would “speak marvelous things against the God of gods.” In Daniel the papal power “shall speak great words against the Most High,” and in the book of Revelation the papal power blasphemes against the Most High.

Сміт стверджує, що опис царя у тридцять шостому вірші не відповідає папській владі, хоча раніше він відстоював, що в чотирнадцятому вірші йдеться про Рим, який звеличує себе. Однак цар у тридцять шостому вірші "звеличить себе". Той самий цар у тридцять шостому вірші буде "говорити нечувані речі проти Бога богів". У Даниїла папська влада "говоритиме великі слова проти Всевишнього", а в книзі Об'явлення папська влада богохульствує проти Всевишнього.

> And there was given unto him a mouth speaking great things and blasphemies; and power was given unto him to continue forty and two months. And he opened his mouth in blasphemy against God, to blaspheme his name, and his tabernacle, and them that dwell in heaven. Revelation 13:5, 6.

> І дано йому уста, що промовляють великі слова й богохульства; і дана йому влада діяти сорок два місяці. І відкрив він свої уста на богохульство проти Бога, щоб хулити Його ім’я, Його скинію та тих, що мешкають на небі. Об’явлення 13:5, 6.

Every prophetic specification of the papal power is identified in verse thirty-six.

Кожну пророчу ознаку папської влади зазначено у тридцять шостому вірші.

> And the king shall do according to his will; and he shall exalt himself, and magnify himself above every god, and shall speak marvelous things against the God of gods, and shall prosper till the indignation be accomplished; for that that is determined shall be done. Daniel 11:36.

> І цар робитиме за своєю волею; і звеличить себе та піднесе себе над кожним богом, і промовлятиме нечувані слова проти Бога богів, і матиме успіх, аж доки не звершиться гнів; бо призначене буде здійснене. Даниїла 11:36.

Human commentators are many times unreliable, but many Adventist commentators give witness to the obvious truth that it was verse thirty-six which the apostle Paul was paraphrasing in Second Thessalonians, when he addressed the man of sin.

Людські коментатори нерідко ненадійні, але багато адвентистських коментаторів свідчать про очевидну істину, що це був тридцять шостий вірш, який апостол Павло перефразовував у Другому посланні до Солунян, коли він звертався до людини гріха.

> Let no man deceive you by any means: for that day shall not come, except there come a falling away first, and that man of sin be revealed, the son of perdition; Who opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshipped; so that he as God sitteth in the temple of God, showing himself that he is God. 2 Thessalonians 2:2, 3.

> Нехай ніхто не зведе вас ніяким чином, бо той день не настане, якщо спершу не настане відступництво і не відкриється чоловік гріха, син погибелі; який противиться й вивищує себе понад усе, що зветься Богом або що шанується, так що він, як Бог, сяде в Божому храмі, видаючи себе за Бога. 2 Солунян 2:2, 3.

Verse thirty-six states that “he shall exalt himself, and magnify himself above every god,” and Paul says “that man of sin be revealed, the son of perdition; Who opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshipped.” Clearly Smith had no prophetic authority to claim that the king of verse thirty-six was different from the king under discussion in the verses leading to verse thirty-six. Grammatically he had no justification for making his flawed application, and his claim that he did so because verse thirty-six possesses no characteristics of the papal power was a wresting of the Scripture in an attempt to establish a private interpretation.

У тридцять шостому вірші сказано, що "він звеличить себе і піднесе себе над кожним богом", а Павло каже: "щоб відкрився той чоловік гріха, син погибелі; який противиться і звеличує себе понад усе, що зветься Богом або є предметом поклоніння." Очевидно, Сміт не мав пророчого авторитету стверджувати, що цар із тридцять шостого вірша відрізняється від царя, про якого йдеться у віршах, що передують тридцять шостому. З погляду граматики він не мав жодних підстав для такого хибного застосування, а його твердження, що він так зробив, бо тридцять шостий вірш не має жодних ознак папської влади, було перекрученням Писання з метою утвердити приватне тлумачення.

> We have also a more sure word of prophecy; whereunto ye do well that ye take heed, as unto a light that shineth in a dark place, until the day dawn, and the day star arise in your hearts: Knowing this first, that no prophecy of the scripture is of any private interpretation. For the prophecy came not in old time by the will of man: but holy men of God spake as they were moved by the Holy Ghost. 2 Peter 1:19–21.

> І маємо ще певніше пророче слово, до якого ви добре робите, коли звертаєте увагу, як на світильник, що світить у темному місці, аж доки день не розвидниться й ранкова зоря не зійде у ваших серцях; знаючи насамперед те, що жодне пророцтво Писання не є справою власного тлумачення. Бо ніколи пророцтво не приходило з волі людської, але промовляли його святі Божі люди, водимі Духом Святим. 2 Петра 1:19-21.

Through the years of Laodicean Adventism there have been many Adventist theologians, pastors and authors who have addressed whether they think Smith’s application is correct or incorrect. An Australian pastor, Louis Were, who is long deceased, spent the majority of his ministry in opposing Smith’s false prophetic model. The reason for his opposition was not simply that Smith ultimately identified the king that comes to his end in verse forty-five as Turkey, but Smith’s platform also produced an incorrect application of Armageddon. In the 1980’s or thereabout an Adventist author penned a book titled, Adventists and Armageddon, Have we Misunderstood Prophecy? The author’s name is Donald Mansell, and the book is still available.

Протягом років лаодикійського адвентизму було багато адвентистських богословів, пасторів і авторів, які обговорювали, чи є, на їхню думку, тлумачення Сміта правильним чи неправильним. Австралійський пастор Луїс Вір, який давно помер, більшу частину свого служіння присвятив протистоянню хибній пророчій моделі Сміта. Причиною його протидії було не лише те, що Сміт зрештою ототожнив царя, який доходить кінця у вірші сорок п’ятому, з Туреччиною, але й те, що підхід Сміта також призвів до неправильного тлумачення Армагеддону. У 1980-х роках або близько того один адвентистський автор написав книгу під назвою «Адвентисти й Армагеддон: чи неправильно ми зрозуміли пророцтво?». Ім’я автора — Дональд Манселл, і книга досі доступна.

Mansell tracks the history leading up to World War One and World War Two showing that when both those wars were seen to be approaching the Adventist evangelists began to employ Smith’s false application of Turkey marching to literal Jerusalem as a sign of Armageddon and the end of the world. He demonstrates by church membership roles that as each of the wars approached many souls were brought into the membership of the Adventist church, based upon the evangelist’s prophetic emphasis drawn from Smith’s flawed view of Armageddon.

Менселл простежує історію напередодні Першої та Другої світових воєн, показуючи, що коли наближення обох цих війн ставало очевидним, адвентистські євангелісти почали використовувати хибне тлумачення Сміта про те, що Туреччина рушить до буквального Єрусалима як ознаку Армагеддону та кінця світу. Він на підставі церковних списків членів демонструє, що у міру наближення кожної з війн багато душ було прийнято до членів адвентистської церкви, і це ґрунтувалося на пророчих акцентах євангелістів, запозичених із хибного погляду Сміта на Армагеддон.

When either war ended, and the flawed predictions were not fulfilled, the church lost more members than they had gained from the prophetic model that was constructed by Smith.

Коли закінчувалася будь-яка з воєн і хибні передбачення не справджувалися, церква втрачала більше членів, ніж здобула завдяки пророчій моделі, яку створив Сміт.

Through Smith’s rejection of the foundational message of the Millerites, and his willingness to promote his private interpretation of verse thirty-six to forty-five of Daniel, Smith’s logic produced a prophetic model based upon current events.

Через відкидання Смітом засадничого послання міллеритів і його готовність просувати власне тлумачення віршів з 36-го по 45-й книги Даниїла, логіка Сміта породила пророчу модель, засновану на поточних подіях.

In the argument between Smith and James White over the king who comes to his end in the last verse of Daniel eleven, James White presented a logic that succinctly represented Smith’s sandy prophetic foundation. White taught that “prophecy produces history, but history does not produce prophecy.”

У суперечці між Смітом і Джеймсом Вайтом щодо царя, який приходить до свого кінця в останньому вірші одинадцятого розділу книги Даниїла, Джеймс Вайт виклав аргументацію, яка лаконічно відображала піщаний пророчий фундамент Сміта. Вайт учив, що «пророцтво породжує історію, але історія не породжує пророцтва».

The evangelists of Adventism that worked before both wars employed the developing history to present Smith’s flawed prophetic model of Armageddon, and their work, which seemed so blessed leading up to the wars, produced a net loss when the prophetic model was demonstrated to be based upon a private interpretation.

Адвентистські євангелісти, які працювали перед обома війнами, використовували події, що розгорталися, щоб представити хибну пророчу модель Армагеддону Сміта, а їхня праця, яка здавалася такою благословенною напередодні воєн, призвела до чистого збитку, коли було доведено, що ця пророча модель ґрунтується на власному тлумаченні.

> Beware of false prophets, which come to you in sheep’s clothing, but inwardly they are ravening wolves. Ye shall know them by their fruits. Do men gather grapes of thorns, or figs of thistles? Even so every good tree bringeth forth good fruit; but a corrupt tree bringeth forth evil fruit. A good tree cannot bring forth evil fruit, neither can a corrupt tree bring forth good fruit. Every tree that bringeth not forth good fruit is hewn down, and cast into the fire. Wherefore by their fruits ye shall know them. Matthew 7:15–20.

> Стережіться лжепророків, що приходять до вас в овечій одежі, а всередині вони хижі вовки. За їхніми плодами пізнаєте їх. Хіба збирають виноград з тернів або смокви з будяків? Так само кожне добре дерево приносить добрий плід, а погане дерево приносить лихий плід. Не може добре дерево приносити лихий плід, ані погане дерево приносити добрий плід. Кожне дерево, що не приносить доброго плоду, зрубують і кидають у вогонь. Отож за їхніми плодами пізнаєте їх. Матвія 7:15–20.

Smith’s willingness to promote a private prophetic model of the king in verse thirty-six bore the fruit of also creating an incorrect application of the Sixth Plague and Armageddon.

Готовність Сміта просувати власну пророчу модель царя у тридцять шостому вірші також призвела до створення неправильного застосування Шостої кари та Армагеддону.

> And the sixth angel poured out his vial upon the great river Euphrates; and the water thereof was dried up, that the way of the kings of the east might be prepared. And I saw three unclean spirits like frogs come out of the mouth of the dragon, and out of the mouth of the beast, and out of the mouth of the false prophet. For they are the spirits of devils, working miracles, which go forth unto the kings of the earth and of the whole world, to gather them to the battle of that great day of God Almighty. Behold, I come as a thief. Blessed is he that watcheth, and keepeth his garments, lest he walk naked, and they see his shame. And he gathered them together into a place called in the Hebrew tongue Armageddon. Revelation 16:12–16.

> І шостий ангел вилив свою чашу на велику ріку Євфрат; і висохла її вода, щоб був приготований шлях царям зі сходу. І я побачив трьох нечистих духів, подібних до жаб, які виходили з уст дракона, і з уст звіра, і з уст лжепророка. Бо вони — духи бісівські, що творять знамення, і виходять до царів землі та всього світу, щоб зібрати їх на битву того великого дня Бога Всемогутнього. Ось, приходжу, як злодій. Блаженний, хто пильнує і береже свої одежі, щоб не ходив нагим, і щоб не бачили його сорому. І він зібрав їх разом на місце, що по-єврейськи зветься Армагеддон. Об'явлення 16:12-16.

As we have previously pointed out, the sixth plague comes after the close of human probation, so the warning contained to keep your garments, must refer to a testing issue that occurs before Michael stands up and human probation closes and the first plague begins. The sixth plague identifies the activities of the dragon, the beast and the false prophet, who are the threefold union that comes together at the soon-coming Sunday law. That threefold union is Modern Rome, and the symbol that identifies and establishes the threefold union of Modern Rome, are the “robbers of thy people,” who “exalt themselves to establish the vision” and “fall.”

Як ми вже раніше зазначали, шоста кара приходить після закриття часу випробування для людства. Тож застереження «берегти свою одежу» має стосуватися випробувального питання, що виникає до того, як постане Михайло, закриється людський час випробування і почнеться перша кара. Шоста кара окреслює діяльність дракона, звіра та лжепророка, які становлять потрійний союз, що об’єднається під час недільного закону, який невдовзі настане. Цей потрійний союз — це Сучасний Рим, а символом, який окреслює й утверджує потрійний союз Сучасного Риму, є «грабіжники твого народу», які «звеличаться, щоб утвердити видіння» і «упадуть».

The warning of the sixth plague, when understood, allows a soul to keep his garments, but if it is rejected it leaves a soul naked, which is one of the five attributes of a Laodicean. The symbol that establishes that warning is the robbers of thy people, who exalt themselves and ultimately fall. Solomon said if God’s people do not have that vision, they perish.

Попередження шостої язви, коли його розуміють, дозволяє душі зберегти свої одежі, але якщо його відкинути, воно залишає душу нагою, що є однією з п’яти ознак лаодикійця. Символом, що встановлює це попередження, є розбійники твого народу, які вивищуються і зрештою падають. Соломон сказав, що якщо Божий народ не має того видіння, він гине.

> Where there is no vision, the people perish: but he that keepeth the law, happy is he. Proverbs 29:18.

> Де немає видіння, народ гине; а хто дотримується закону, той щасливий. Приповісті 29:18.

The Hebrew word “perish” means “to make naked”, and John recorded, “Blessed is he that watcheth, and keepeth his garments, lest he walk naked, and they see his shame.” Smith was wrong on the King of the North, and that false prophetic foundation allowed him to develop a prophetic application that, if accepted, produces nakedness, which is a symbol of the Laodiceans, who are spewed out of the mouth of the Lord.

Єврейське слово «perish» означає «робити нагим», а Іван записав: «Блажен, хто пильнує і береже одяг свій, щоб не ходив нагим, і щоб не бачили його сорому». Сміт помилявся щодо Царя Півночі, і та хибна пророча підвалина дозволила йому розвинути пророче застосування, яке, якщо його прийняти, призводить до наготи, що є символом Лаодикійців, яких Господь випльовує зі Своїх уст.

Smith had no problem arguing his new false identification of the King of the North against the prophetess’ husband James White. Adventist historians, and Sister White, address their famous disagreement. Ellen White rebuked both her husband and Smith for allowing their difference of opinion on who was represented by the king of the north in Daniel eleven, to be put into the public domain. In the very first Adventist publication after the Great Disappointment of 1844, James White wrote:

Сміт не мав жодних труднощів відстоювати своє нове, помилкове ототожнення царя Півночі у суперечці з чоловіком пророчиці Джеймсом Вайтом. Адвентистські історики та Сестра Вайт розглядають їхній відомий спір. Еллен Вайт докорила як своєму чоловікові, так і Сміту за те, що вони допустили винесення у публічну площину їхньої розбіжності в поглядах щодо того, кого представляє цар Півночі в одинадцятому розділі книги Даниїла. У першому ж адвентистському виданні після Великого Розчарування 1844 року Джеймс Вайт написав:

> “That Jesus rose up, and shut the door, and came to the Ancient of days, to receive his kingdom, at the 7th month, 1844, I fully believe. See Luke 13:25; Matthew 25:10; Daniel 7:13,14. But the standing up of Michael, Daniel 12:1, appears to be another event, for another purpose. His rising up in 1844, was to shut the door, and come to his Father, to receive his kingdom, and power to reign; but Michael’s standing up, is to manifest his kingly power, which he already has, in the destruction of the wicked, and in the deliverance of his people. Michael is to stand up at the time that the last power in chapter 11, comes to his end, and none to help him. This power is the last that treads down the true church of God: and as the true church is still trodden down, and cast out by all christendom, it follows that the last oppressive power has not ‘come to his end;’ and Michael has not stood up. This last power that treads down the saints is brought to view in Revelation 13:11-18. His number is 666.” James White, A Word to the Little Flock, 8.

> «Я цілком вірю, що Ісус підвівся, замкнув двері й прийшов до Давнього днями, щоб одержати своє царство, в сьомому місяці 1844 року. Див. Луки 13:25; Матвія 25:10; Даниїла 7:13,14. Але постання Михаїла (Даниїл 12:1) видається іншою подією, з іншою метою. Його підняття в 1844 році було для того, щоб замкнути двері й прийти до свого Отця, щоб одержати своє царство та владу царювати; а постання Михаїла — щоб виявити свою царську владу, яку він уже має, у знищенні нечестивих і у визволенні свого народу. Михаїл має постати тоді, коли остання влада в 11-му розділі дійде свого кінця, і не буде кому допомогти їй. Ця влада є останньою, що топче правдиву Божу церкву; і оскільки правдива церква й досі потоптана та відкинута всім християнським світом, то з цього випливає, що остання гнобительська влада ще не 'дійшла свого кінця'; і Михаїл ще не постав. Ця остання влада, що топче святих, показана в Об’явленні 13:11–18. Її число — 666». Джеймс Вайт, «Слово до маленького стада», 8.

When Smith introduced his so-called “new light” on the subject of “the last power in Daniel chapter eleven,” James White saw Smith’s application, not as new light, but as an attack upon the foundations. The controversy of Rome as the king of the north in Daniel eleven that took place between Uriah Smith and James White possesses specific attributes, that as students of prophecy, we are to bring together with the other controversies of Adventist history concerning the symbol of Rome.

Коли Сміт представив своє так зване «нове світло» щодо теми «останньої сили в одинадцятому розділі Даниїла», Джеймс Вайт побачив у тлумаченні Сміта не нове світло, а напад на підвалини. Суперечка про Рим як царя півночі в одинадцятому розділі Даниїла, що відбулася між Урією Смітом і Джеймсом Вайтом, має особливі риси, які ми, як студенти пророцтва, повинні розглядати разом з іншими суперечками в адвентистській історії щодо символу Риму.

One of those attributes is the introduction of a private interpretation. Another attribute is that the application of the private interpretation requires a wresting of simple grammar, for Smith not only disregarded that every prophetic attribute in verse thirty-six addresses Rome, but he disregarded that the grammatical structure demands that the king of verse thirty-six must be the same king as represented in the previous passage.

Однією з тих ознак є запровадження приватного тлумачення. Іншою ознакою є те, що застосування цього приватного тлумачення вимагає перекручування простої граматики, бо Сміт не лише проігнорував, що кожна пророча ознака у тридцять шостому вірші стосується Рима, але й проігнорував, що граматична структура вимагає, аби цар у тридцять шостому вірші був тим самим царем, який представлений у попередньому уривку.

Another is that the private interpretation was a rejection of foundational truths. Another is that it represents a rejection of the authority of the Spirit of Prophecy. Another characteristic is that the first flawed idea concerning Rome will lead to a prophetic model that disallows a person from keeping his garments as they approach the close of human probation. Another was the willingness to promote his private interpretation publicly. Another is that the private interpretation is invariably identified as new light. All of these attributes are represented within the current discussion of the “robbers of thy people.”

Ще одне полягає в тому, що приватне тлумачення було відкиданням основоположних істин. Ще одне полягає в тому, що воно означає відкидання авторитету Духа Пророцтва. Ще однією характеристикою є те, що перша хибна ідея щодо Риму приведе до пророчої моделі, яка не дозволить людині зберегти свої одежі, коли вона наближатиметься до завершення випробувального часу людства. Ще одна — готовність публічно просувати своє приватне тлумачення. Ще одне полягає в тому, що приватне тлумачення незмінно визначається як нове світло. Усі ці риси представлені в нинішньому обговоренні «грабіжників твого народу».

When the last controversy of Rome, which was typified by the first controversy of Rome identifying the “robbers of thy people,” is brought together with the prophetic line of Uriah Smith’s and James White’s controversy we will see that one class will be building their prophetic model upon a private interpretation, which rejects foundational truth.

Коли остання суперечка Риму, яка була прообразно представлена першою суперечкою Риму, що ідентифікувала «грабіжників твого народу», буде поєднана з пророчою лінією суперечки між Урією Смітом і Джеймсом Вайтом, ми побачимо, що одна група будуватиме свою пророчу модель на приватному тлумаченні, яке відкидає основоположну істину.

The rejection of the foundational truths automatically represents a rejection of the authority of the Spirit of Prophecy, which so soundly defends those foundational truths. That class will also be willing to present their view publicly, regardless of any concerns that may be raised about the impact the teaching might have upon God’s people around the globe.

Відкидання основоположних істин автоматично означає відкидання авторитету Духа пророцтва, який так ґрунтовно захищає ці основоположні істини. Ця категорія людей також буде готова публічно представляти свою точку зору, незважаючи на будь-які занепокоєння щодо впливу, який це вчення може мати на Божий народ у всьому світі.

Immediately after 1844, in the first generation of Adventism, another controversy about Rome was introduced. That controversy continued to be agitated, until the false view was accepted in the third generation of Adventism. We will consider the controversy of the “daily” as the fourth of six lines we are now considering in the model of line upon line.

Одразу після 1844 року, в першому поколінні адвентизму, була порушена ще одна суперечка щодо Рима. Цю суперечку й надалі розпалювали, аж доки хибний погляд не було прийнято у третьому поколінні адвентизму. Ми розглянемо суперечку про «щоденне» як четверту з шести ліній, які ми зараз розглядаємо в моделі «лінія на лінію».

But before we take up the fourth line of the controversies of Rome, it needs to be remembered that in the previous article, when we were addressing verse ten of Daniel chapter eleven, we stated “Verse ten also directly connects the “seven times” of Leviticus twenty-six to the hidden history, but that line of truth is outside what we are here setting forth.”

Але перш ніж ми перейдемо до розгляду четвертої лінії суперечностей Риму, слід пам’ятати, що в попередній статті, коли ми розглядали десятий вірш одинадцятого розділу книги Даниїла, ми зазначили: «Десятий вірш також безпосередньо пов’язує “сім часів” з Левіта 26 із прихованою історією, але ця лінія істини виходить за межі того, що ми тут викладаємо».

Uriah Smith was the leader in rejecting the seven times in 1863. He had rejected the increase of knowledge upon that subject that was presented in the articles on the subject, penned by Hiram Edson and published in the Review in 1856. The implications of Smith being associated with a movement that presented the seven times, but who thereafter rejected an increase of knowledge upon that very subject is also outside of the subject of the characteristics of Smith’s introduction of what he claimed was new light on the subject of the king of the north, but when we conclude our overview of the line of the Adventist controversies of Rome, we will return to both the significance of verse ten of chapter eleven of Daniel, and also what is represented by Smith’s rejection of the Laodicean message that arrived in 1856 with the increase of knowledge on the seven times.

Юрайя Сміт був лідером у відкиданні «семи часів» у 1863 році. Він відкинув зростання знань щодо цього питання, яке було представлено в статтях на цю тему, написаних Гайрамом Едсоном і опублікованих у «Review» у 1856 році. Наслідки того, що Сміт був пов’язаний із рухом, який представляв «сім часів», але згодом відкинув зростання знань саме з цього питання, також виходять за межі теми характеристик введення Смітом того, що він називав новим світлом щодо царя півночі, але коли ми завершимо наш огляд лінії адвентистських суперечок щодо Риму, ми повернемося і до значення десятого вірша одинадцятого розділу книги Даниїла, і до того, що означає відкидання Смітом лаодикійського послання, яке прийшло в 1856 році разом зі зростанням знань про «сім часів».

> “Our faith in reference to the messages of the first, second, and third angels was correct. The great waymarks we have passed are immovable. Although the hosts of hell may try to tear them from their foundation, and triumph in the thought that they have succeeded, yet they do not succeed. These pillars of truth stand firm as the eternal hills, unmoved by all the efforts of men combined with those of Satan and his host. We can learn much, and should be constantly searching the Scriptures to see if these things are so.” Evangelism, 223.

> "Наша віра щодо вістей першого, другого й третього ангелів була правильною. Великі віхи, які ми пройшли, — непорушні. Хоч би пекельні полчища й намагалися вирвати їх із основи та тішилися думкою, що їм це вдалося, усе ж їм це не вдається. Ці стовпи істини стоять міцно, як вічні пагорби, непохитні перед усіма зусиллями людей, поєднаними із зусиллями сатани та його воїнства. Ми можемо багато чому навчитися і повинні постійно досліджувати Писання, щоб переконатися, чи це так." Evangelism, 223.

> “The great waymarks of truth, showing us our bearings in prophetic history, are to be carefully guarded, lest they be torn down, and replaced with theories that would bring confusion rather than genuine light.” Selected Messages, book 2, 101, 102.

> "Великі віхи істини, що показують нам наше місце в пророчій історії, слід ретельно охороняти, щоб їх не зруйнували й не замінили теоріями, які принесуть радше замішання, ніж справжнє світло." Вибрані вісті, книга 2, 101, 102.

> “At this time many efforts will be made to unsettle our faith in the sanctuary question; but we must not waver. Not a pin is to be moved from the foundations of our faith. Truth is still truth. Those who become uncertain will drift into erroneous theories, and will finally find themselves infidel in regard to the past evidence we have had of what is truth. The old waymarks must be preserved, that we lose not our bearings.” Manuscript Releases, volume 1, 55

> «У цей час робитиметься багато спроб похитнути нашу віру в питанні святилища; але ми не повинні вагатися. Не слід зрушувати жодної йоти з підвалин нашої віри. Істина залишається істиною. Ті, хто стануть непевними, дрейфуватимуть до хибних теорій і зрештою опиняться невіруючими щодо минулих свідчень, які ми мали про те, що є істиною. Старі віхи слід зберегти, щоб ми не втратили орієнтирів.» Випуски рукописів, том 1, 55

Back to Articles