Article

# The Book of Daniel - Number Thirty-Nine

Книга Даниїла - Номер тридцять дев’ять

Unveiling the Prophetic Tapestry: William Miller’s Dream and the Restoration of Foundational Truths in the Last Days

Розкриття пророчого гобелена: Сон Вільяма Міллера та відновлення основоположних істин в останні дні

Author

Jeff Pippenger

Published

January 3, 2024

Formats

PDF
Word

We are considering the prophetic application of William Miller’s dream in the last days, which is where all prophecies find their perfect fulfillment. Miller’s dream identifies the discovery, establishment, rejection, burying and restoration of the foundational truths of Adventism that were assembled through the ministry of Miller. Those foundational truths represented the truths that were unsealed in 1798. Those truths are represented by the vision of the Ulai River. Miller’s dream, as recorded in the book Early Writings, was his second dream, and the dream had been typified by Nebuchadnezzar’s second dream, just as Miller himself had been typified by Nebuchadnezzar.

Ми розглядаємо пророче застосування сну Вільяма Міллера в останні дні, де всі пророцтва знаходять своє досконале сповнення. Сон Міллера вказує на відкриття, утвердження, відкидання, поховання та відновлення основоположних істин адвентизму, які були зібрані через служіння Міллера. Ці основоположні істини представляли істини, які були розпечатані у 1798 році. Ці істини представлені видінням про річку Улай. Сон Міллера, як записано в книзі «Ранні твори», був його другим сном, і цей сон був типологічно представлений другим сном Навуходоносора, так само як і сам Міллер був типологічно представлений Навуходоносором.

Previous articles have demonstrated how the conclusion of Nebuchadnezzar’s life of “seven times” living with the heart of a beast, ended symbolically in 1798. His kingdom was then restored, and for the first time, Nebuchadnezzar represented a fully converted man. In terms of the “time of the end,” in 1798, he represented the “wise.” We have also identified that as the first king of Babylon, Nebuchadnezzar’s judgment of “seven times,” typified the judgment of Belshazzar’s twenty-five hundred and twenty (mene, mene, tekel, upharsin), who was the last king of Babylon.

Попередні статті показали, що завершення періоду «семи часів» у житті Навуходоносора, коли він жив із серцем звіра, символічно припало на 1798 рік. Тоді його царство було відновлено, і вперше Навуходоносор уособлював повністю навернену людину. У контексті «часу кінця» в 1798 році він уособлював «мудрих». Ми також встановили, що, будучи першим царем Вавилону, суд «сім часів» над Навуходоносором слугував прообразом суду «дві тисячі п’ятсот двадцять» (мене, мене, текел, упарсин) над Валтасаром, останнім царем Вавилону.

> “To the last ruler of Babylon, as in type to its first, had come the sentence of the divine Watcher: ‘O king, … to thee it is spoken; The kingdom is departed from thee.’ Daniel 4:31.” Prophets and Kings, 533.

> "До останнього правителя Вавилона, як і в прообразі до його першого, настав присуд божественного Сторожа: 'О царю, ... тобі сказано; царство відійшло від тебе.' Даниїла 4:31." Пророки і царі, 533.

Sister White identified Belshazzar in his hour of judgment as the “foolish king.” In the conclusion of Nebuchadnezzar’s hour of judgment, he represents the “wise king,” for he was benefitted by the judgment of “seven times,” and Belshazzar, though he knew the history, refused to be benefitted.

Сестра Вайт назвала Валтасара в його час суду «безумним царем». У підсумку часу суду над Навуходоносором він постає як «мудрий цар», бо отримав користь від суду «семи часів», а Валтасар, хоча й знав цю історію, відмовився скористатися нею.

> “But Belshazzar’s love of amusement and self-glorification effaced the lessons he should never have forgotten; and he committed sins similar to those that brought signal judgments on Nebuchadnezzar. He wasted the opportunities graciously granted him, neglecting to use the opportunities within his reach for becoming acquainted with truth. ‘What must I do to be saved?’ was a question that the great but foolish king passed by indifferently.” Bible Echo, April 25, 1898.

> Але любов Валтасара до розваг і самопрославлення стерла уроки, яких він ніколи не повинен був забувати; і він учинив гріхи, подібні до тих, що накликали суворі суди на Навуходоносора. Він змарнував можливості, милостиво даровані йому, не скориставшись наявними для нього нагодами, щоб пізнати істину. «Що маю робити, щоб спастися?» було запитанням, повз яке великий, але нерозумний цар пройшов байдуже. Bible Echo, 25 квітня 1898 р.

Nebuchadnezzar is a symbol of “the wise” in 1798, who understand the increase of knowledge at the time of the end.

Навуходоносор — символ «мудрих» у 1798 році, які розуміють помноження знань у час кінця.

> “The proud boast had scarcely left his lips, when a voice from Heaven told him that God’s appointed time of judgment had come. In a moment his reason was taken away, and he became as a beast. For seven years he was thus degraded. At the end of this time his reason was restored to him, and then looking up in humility to the great God of Heaven, he recognized the divine hand in this chastisement, and was again restored to his throne.

> Гордовите вихваляння ледве зійшло з його вуст, як голос із Неба сповістив йому, що настав призначений Богом час суду. Вмить його розум було віднято, і він став, немов звір. Протягом семи років він перебував у такому приниженому стані. Наприкінці цього часу його розум було відновлено, і, підвівши погляд у покорі до великого Бога Неба, він визнав Божу руку в цьому покаранні й був знову відновлений на своєму престолі.

> “In a public proclamation, King Nebuchadnezzar acknowledged his guilt, and the great mercy of God in his restoration. This was the last act of his life as recorded in Sacred History.” Review and Herald, February 1, 1881.

> У прилюдному зверненні цар Навуходоносор визнав свою провину і велику Божу милість у своєму відновленні. Це був останній вчинок його життя, як записано у Священній історії. Review and Herald, 1 лютого 1881 р.

At the end of Nebuchadnezzar’s “seven times,” he made a public proclamation, which included a public confession. Miller, as Nebuchadnezzar, symbolizes the “wise” in 1798, who understand the increase of knowledge at the time of the end. They both had two dreams, and both of their respective second dreams symbolically identify the “seven times.” The “seven times” has been shown in previous articles to mark a transition point.

По завершенні «семи часів» Навуходоносор зробив публічне проголошення, яке включало публічне визнання. Міллер, як Навуходоносор, символізує «мудрих» у 1798 році, які розуміють примноження знання у час кінця. Обидва мали по два сни, і обидва їхні другі сни символічно вказують на «сім часів». У попередніх статтях було показано, що «сім часів» позначають перехідний момент.

In 1798, Nebuchadnezzar marks a transition from his proud condition, to the condition of the wise. It included his public confession. 1798, was also the transition point between the fifth and sixth kingdoms of Bible prophecy. It also marked the arrival of the first angel, thus marking a new dispensation, for the warning of the coming judgment could not take place until the fifth kingdom of Bible prophecy had received its deadly wound.

У 1798 році Навуходоносор знаменує перехід від свого гордого стану до стану мудрих. Це включало його публічне визнання. 1798 рік також був точкою переходу між п’ятим і шостим царствами біблійного пророцтва. Він також ознаменував прихід першого ангела, тим самим позначивши нову епоху, бо попередження про грядущий суд не могло пролунати, доки п’яте царство біблійного пророцтва не отримало смертельної рани.

> “The message itself sheds light as to the time when this movement is to take place. It is declared to be a part of the ‘everlasting gospel;’ and it announces the opening of the judgment. The message of salvation has been preached in all ages; but this message is a part of the gospel which could be proclaimed only in the last days, for only then would it be true that the hour of judgment had come. The prophecies present a succession of events leading down to the opening of the judgment. This is especially true of the book of Daniel. But that part of his prophecy which related to the last days, Daniel was bidden to close up and seal ‘to the time of the end.’ Not till we reach this time could a message concerning the judgment be proclaimed, based on the fulfillment of these prophecies. But at the time of the end, says the prophet, ‘many shall run to and fro, and knowledge shall be increased.’ Daniel 12:4.

> Сама звістка проливає світло на те, коли має відбутися цей рух. Про неї сказано, що вона є частиною «вічного Євангелія»; і вона звіщає про початок суду. Звістка про спасіння проповідувалася в усі віки; але ця звістка є частиною Євангелія, яку можна було проголосити лише в останні дні, бо тільки тоді було б правдою, що настала година суду. Пророцтва подають послідовність подій, що ведуть до початку суду. Особливо це стосується книги Даниїла. Але ту частину його пророцтва, яка стосувалася останніх днів, Даниїлові було наказано закрити й запечатати «до часу кінця». До настання цього часу не могла бути проголошена звістка про суд, заснована на виконанні цих пророцтв. А в час кінця, каже пророк, «багато хто бігатиме туди й сюди, і примножиться знання». Даниїла 12:4.

> “The apostle Paul warned the church not to look for the coming of Christ in his day. ‘That day shall not come,’ he says, ‘except there come a falling away first, and that man of sin be revealed.’ 2 Thessalonians 2:3. Not till after the great apostasy, and the long period of the reign of the ‘man of sin,’ can we look for the advent of our Lord. The ‘man of sin,’ which is also styled ‘the mystery of iniquity,’ ‘the son of perdition,’ and ‘that wicked,’ represents the papacy, which, as foretold in prophecy, was to maintain its supremacy for 1260 years. This period ended in 1798. The coming of Christ could not take place before that time. Paul covers with his caution the whole of the Christian dispensation down to the year 1798. It is this side of that time that the message of Christ’s second coming is to be proclaimed.

> Апостол Павло застерігав церкву не очікувати приходу Христа у свої дні. «Той день не настане, — каже він, — доки спершу не настане відступлення і не відкриється людина гріха». 2 Солунян 2:3. Лише після великого відступлення і тривалого періоду панування «людини гріха» ми можемо очікувати пришестя нашого Господа. «Людина гріха», що також іменується «таємницею беззаконня», «сином погибелі» і «тим беззаконником», представляє папство, яке, як було передвіщено в пророцтві, мало зберігати свою зверхність протягом 1260 років. Цей період закінчився у 1798 році. Прихід Христа не міг відбутися раніше цього часу. Застереження Павла охоплює всю християнську епоху аж до 1798 року. Саме після того часу має проголошуватися звістка про другий прихід Христа.

> “No such message has ever been given in past ages. Paul, as we have seen, did not preach it; he pointed his brethren into the then far-distant future for the coming of the Lord. The Reformers did not proclaim it. Martin Luther placed the judgment about three hundred years in the future from his day. But since 1798 the book of Daniel has been unsealed, knowledge of the prophecies has increased, and many have proclaimed the solemn message of the judgment near.” The Great Controversy, 356.

> У минулі віки такої вістки ніколи не було дано. Павло, як ми бачили, не проповідував її; він указував братам на тоді ще дуже віддалене в часі пришестя Господа. Реформатори її не проголошували. Мартін Лютер відносив суд приблизно на триста років уперед від свого часу. Але з 1798 року книгу Даниїла було розпечатано, знання пророцтв зросло, і багато хто проголошував урочисту вістку про близькість суду. Велика боротьба, 356.

In 1798, a new dispensation of the work of salvation arrived, and that new dispensation gave a warning of another dispensation that would begin in 1844. At that change of dispensation, a door would be closed, and a door opened.

У 1798 році настав новий період у справі спасіння, і з ним прийшло попередження про інший період, який мав розпочатися 1844 року. Під час тієї зміни періодів одні двері мали зачинитися, а інші — відчинитися.

> And to the angel of the church in Philadelphia write; These things saith he that is holy, he that is true, he that hath the key of David, he that openeth, and no man shutteth; and shutteth, and no man openeth; I know thy works: behold, I have set before thee an open door, and no man can shut it: for thou hast a little strength, and hast kept my word, and hast not denied my name. Revelation 3:7, 8.

> І ангелові церкви у Філадельфії напиши: Так говорить Святий, Істинний, Той, Хто має ключ Давида, Хто відчиняє, і ніхто не зачинить; і зачиняє, і ніхто не відчинить: Я знаю твої діла: ось Я поставив перед тобою відчинені двері, і ніхто не може їх зачинити, бо ти маєш небагато сили, і зберіг Моє слово, і не відрікся від Мого імені. Об'явлення 3:7, 8.

The opening of a door marks a new dispensation. There was a dispensational change of kingdoms and of message in 1798, at the end of the first indignation, that was accomplished from 723 BC through to 1798. There was also a dispensational change in 1844, at the end of the last indignation, that was accomplished from 677 BC through to 1844. In 1798, the dispensation of the first angel’s message, which warned of the approaching judgment, had arrived. Both Nebuchadnezzar and Miller are represented as the “wise,” at the “time of the end,” when “the door” was opened to the internal dispensation of the first angel’s message and to the external dispensation change from the sea beast unto the earth beast. The dispensation of the message of the first angel was fulfilled when the door into the Most Holy Place was opened on October 22, 1844, and the dispensation of the third angel, and the investigative judgment arrived.

Відкриття дверей знаменує нову диспенсацію. У 1798 році, наприкінці першого гніву, що тривав від 723 р. до н. е. до 1798 р., відбулася диспенсаційна зміна царств і вістки. Диспенсаційна зміна відбулася також у 1844 році, наприкінці останнього гніву, що тривав від 677 р. до н. е. до 1844 р. У 1798 році настала диспенсація вістки першого ангела, яка застерігала про наближення суду. І Навуходоносор, і Міллер представлені як «мудрі» в «час кінця», коли було відчинено «двері» до внутрішньої диспенсації вістки першого ангела та до зовнішньої диспенсаційної зміни від морського звіра до земного звіра. Диспенсація вістки першого ангела завершилася, коли 22 жовтня 1844 р. було відчинено двері до Святого Святих, і почалася диспенсація третього ангела та слідчий суд.

Miller’s second dream begins when a door was opened in 1798, and it ends when a door was opened in the transitional period of the “two witnesses” who are brought back to life in order to proclaim the message of the Midnight Cry. Prophetically both Nebuchadnezzar and Miller represented the transition from the kingdom of the sea beast unto the kingdom of the earth beast in 1798. They both represent the announcement of the approach and the arrival of the investigative judgment in 1844. 1798, and 1844, represent the conclusion of the first and last “indignations” of God against His people that was accomplished over the period of “seven times,” as set forth in Leviticus twenty-six. The forty-six years from 1798, unto 1844, represent the erection of the spiritual temple which the messenger of the covenant suddenly came to on October 22, 1844, as Christ transitioned from the Holy Place unto the Most Holy Place.

Другий сон Міллера починається, коли в 1798 році було відчинено двері, і закінчується, коли було відчинено двері в перехідний період «двох свідків», яких оживляють, щоб проголосити вістку «Опівнічного Крику». Пророчо і Навуходоносор, і Міллер символізували перехід від царства морського звіра до царства земного звіра в 1798 році. Обидва вони представляють проголошення наближення та настання слідчого суду в 1844 році. 1798-й і 1844-й позначають завершення першого й останнього «гніву» Бога проти Його народу, звершеного протягом періоду «семи часів», як це викладено в книзі Левіт, розділ двадцять шостий. Сорок шість років від 1798 до 1844 становлять період зведення духовного храму, до якого вісник завіту раптово прийшов 22 жовтня 1844 року, коли Христос перейшов із Святого до Святого Святих.

1798, and 1844, identify transitions (more than one), that are marked by the “seven times.” The transition of Millerite Philadelphian Adventism unto Millerite Laodicean Adventism in 1856, was also marked by an increase of knowledge of the “seven times,” that was thereafter rejected in 1863. In 1798, there had been an increase of knowledge from the book of Daniel, which included the same “seven times,” of Leviticus twenty-six, that was to be rejected at the end of Millerite Philadelphian Adventism.

1798 і 1844 позначають кілька переходів, які відзначені виразом «сім разів». Перехід мілеритського філадельфійського адвентизму до мілеритського лаодикійського адвентизму у 1856 році також був позначений зростанням пізнання щодо «семи разів», яке згодом було відкинуте у 1863 році. У 1798 році відбулося зростання пізнання з книги Даниїла, яке включало ті самі «сім разів» із двадцять шостого розділу Левіта, що мали бути відкинуті наприкінці мілеритського філадельфійського адвентизму.

The transition of the movement of the first angel from Philadelphia unto Laodicea was represented by the seven years from 1856 to 1863. The Laodicean message arrived in 1856, and for seven years, the new light of the “seven times” that had been unsealed produced a three-step testing process that was failed by Adventism in 1863. Seven years were given for the light of the “seven times,” to either be received or rejected. The transition of the movement of Millerite Philadelphian Adventism unto Millerite Laodicean Adventism, typifies the reversal of the sequence at the end, the transition of the Laodicean movement of the third angel unto the Philadelphian movement of the third angel.

Перехід руху першого ангела від Філадельфії до Лаодикії був представлений сімома роками з 1856 по 1863. Лаодикійська вістка надійшла 1856 року, і протягом семи років нове світло щодо «семи часів», яке було відкрите, породило трьохетапний випробувальний процес, який адвентизм не пройшов у 1863 році. На світло «семи часів» було відведено сім років, щоб його або прийняли, або відкинули. Перехід міллеритського філадельфійського адвентизму до міллеритського лаодикійського адвентизму є прообразом звороту цієї послідовності наприкінці — переходу лаодикійського руху третього ангела до філадельфійського руху третього ангела.

The sixty-five-year prophecy of Isaiah, marks the beginning of the first and the last indignation of God against the northern and then the southern kingdoms of Israel.

Шістдесятип’ятирічне пророцтво Ісаї знаменує початок першого й останнього Божого гніву проти спочатку північного, а потім південного царства Ізраїлю.

> For the head of Syria is Damascus, and the head of Damascus is Rezin; and within threescore and five years shall Ephraim be broken, that it be not a people. Isaiah 7:8.

> Бо головою Сирії є Дамаск, а головою Дамаска — Резін; і за шістдесят п’ять років Єфрем буде розбитий, так що перестане бути народом. Ісая 7:8.

Isaiah’s prophecy of sixty-five years was given in 742 BC, and within sixty-five years the northern kingdom would be gone. Nineteen years after 742 BC, in 723 BC, the northern kingdom was carried into slavery by Assyria. At the conclusion of the sixty-five years the southern kingdom’s indignation began in 677 BC, when Manasseh was taken captive by the Babylonians. The sixty-five years therefore represent a nineteen-year period to the first captivity of the northern kingdom, then another forty-six years until the captivity of Manasseh.

Пророцтво Ісаї про шістдесят п’ять років було дане у 742 році до н. е., і протягом шістдесяти п’яти років Північне царство перестане існувати. Через дев’ятнадцять років після 742 року до н. е., у 723 році до н. е., Північне царство було поневолене Ассирією. Наприкінці шістдесяти п’яти років обурення Південного царства розпочалося у 677 році до н. е., коли Манасію було взято у полон вавилонянами. Отже, шістдесят п’ять років означають дев’ятнадцятирічний період до першого поневолення Північного царства, а потім ще сорок шість років до полону Манасії.

Those prophecies reached their respective fulfillments in 1798, 1844 and 1863. In 1798, an internal transition of the message of salvation occurred with the arrival of the first angel, and an external transition of the kingdoms of Bible prophecy also occurred. In 1844, an internal transition of the message of salvation occurred as the door was closed to the Holy Place and the investigative judgment began with the arrival of the third angel. In 1863, an external change occurred as both horns of the earth beast divided into two classes.

Ці пророцтва знайшли своє відповідне сповнення у 1798, 1844 і 1863 роках. У 1798 році з приходом першого ангела відбувся внутрішній перехід у звістці спасіння, а також відбувся зовнішній перехід царств біблійного пророцтва. У 1844 році відбувся внутрішній перехід у звістці спасіння: було зачинено двері до Святого місця, і з приходом третього ангела розпочався слідчий суд. У 1863 році відбулася зовнішня зміна, коли обидва роги звіра із землі розділилися на два класи.

The Republican horn divided into the two political parties that would dominate the history of the earth beast from then onward. The Protestant horn divided into two apostate manifestations, one party claiming to be Protestant that claimed to keep the seventh-day Sabbath, and another class that claimed to be Protestant, but upheld the day of the sun as their chosen day of worship.

Республіканський ріг розділився на дві політичні партії, які відтоді й надалі домінуватимуть в історії земного звіра. Протестантський ріг розділився на два відступницькі прояви: одна сторона заявляла, що є протестантською, і стверджувала, що дотримується суботи сьомого дня, а інша група також заявляла, що є протестантською, але визнавала день сонця своїм обраним днем поклоніння.

In that history, the Protestant horn that had come out of the Dark Ages, was tested from August 11, 1840 until October 22, 1844, and failed the testing process and transitioned from the Sunday-keeping Protestant people to the Sunday-keeping apostate Protestant people.

У той період історії протестантський ріг, що вийшов із темних віків, був випробуваний з 11 серпня 1840 року до 22 жовтня 1844 року і не пройшов випробування і перейшов від протестантського народу, що дотримується неділі, до відступницького протестантського народу, що дотримується неділі.

In the history of the true Protestant horn that was established and identified in 1844, a testing process occurred from 1856 through to 1863. Then the true Sabbath-keeping Protestant horn transitioned both from Philadelphia unto Laodicea, and also from the true Sabbath-keeping Protestant people unto the Sabbath-keeping apostate Protestant horn. The “seven times,” is associated with 1798, 1844, 1856 and 1863. The “seven times,” is a symbol associated with a transition point and this truth is established upon several witnesses.

В історії істинного протестантського рога, який був встановлений та ідентифікований у 1844 році, процес випробування відбувався з 1856 до 1863 року. Тоді істинний протестантський ріг, що дотримується суботи, перейшов як від Філадельфії до Лаодикії, так і від істинного протестантського народу, що дотримується суботи, до відступницького протестантського рога, що дотримується суботи. «Сім часів» пов’язане з 1798, 1844, 1856 і 1863 роками. «Сім часів» є символом, пов’язаним із точкою переходу, і ця істина утверджена кількома свідками.

In 1798, there was an increase of knowledge on the “seven times,” because the very first time-prophecy Miller discovered was that very truth. By 1863, that truth had been rejected, thus identifying the conclusion of the ending period of the sixty-five years of the prophecy set forth in Isaiah chapter seven.

У 1798 році зросло розуміння щодо «семи часів», оскільки найперше пророцтво про час, яке відкрив Міллер, і було саме цією істиною. До 1863 року цю істину було відкинуто, що позначило завершення кінцевого періоду шістдесяти п’яти років пророцтва, викладеного в сьомому розділі книги Ісаї.

The complete twenty-five hundred and twenty year prophecy has a sixty-five year span at both the beginning and the ending in a reverse-image, mirror-like fashion. In the beginning of the ending sixty-five years (1798) typified by the beginning of the beginning sixty-five years in 742 BC when the prophecy was given, there was an increase of knowledge upon the “seven times,” which the “wise” Millerites understood and proclaimed. At the ending of the ending sixty-five years in 1863, there was another increase of knowledge on the same truth which was ultimately rejected by the recently crowned “priests” of the true Protestant horn.

Повне пророцтво на дві тисячі п’ятсот двадцять років має проміжок у шістдесят п’ять років як на початку, так і в кінці, у зворотно-дзеркальній манері. Початок завершальних шістдесяти п’яти років (1798), типологічно означений початком початкових шістдесяти п’яти років у 742 р. до н. е., коли було дано це пророцтво, ознаменувався зростанням пізнання щодо «семи часів», яке «мудрі» міллеріти зрозуміли та проголосили. Наприкінці завершальних шістдесяти п’яти років, у 1863 році, сталося ще одне зростання пізнання тієї самої істини, яке зрештою було відкинуте нещодавно коронованими «священиками» істинного протестантського рога.

> My people are destroyed for lack of knowledge: because thou hast rejected knowledge, I will also reject thee, that thou shalt be no priest to me: seeing thou hast forgotten the law of thy God, I will also forget thy children. Hosea 4:6.

> Мій народ гине через брак пізнання: бо ти відкинув пізнання, то й Я відкину тебе, щоб ти не був Мені священиком; бо ти забув Закон Бога свого, то й Я забуду дітей твоїх. Осія 4:6.

The increase of knowledge when the book of Daniel is unsealed is associated with the “seven times,” so it not only is a symbol of a transition point, but also of the unsealing of the prophetic message.

Зростання пізнання, коли книгу Даниїла розпечатують, пов’язане із «сімома часами», тож «сім часів» є символом не лише перехідного моменту, а й розпечатання пророчого послання.

Another transition began on July 18, 2020, with the first disappointment, which began the “tarrying time” and marked the beginning of Revelation chapter eleven’s three-and-a-half-days of the two witnesses laying dead in the street of the great city of Sodom and Egypt.

Ще один перехід розпочався 18 липня 2020 року з першим розчаруванням, яке започаткувало «час зволікання» та ознаменувало початок трьох із половиною днів одинадцятого розділу Об’явлення, коли два свідки лежали мертвими на вулиці великого міста Содома й Єгипту.

July 18, 2020, marks the beginning of three-and-a-half symbolic days (a “seven times”), that had been illustrated by the history of 1856 through to 1863. Both periods are symbols of the “seven times.” Both periods mark a change of dispensation (a transition). Both periods represent an increase of knowledge associated with the “seven times.”

18 липня 2020 року ознаменовує початок трьох із половиною символічних днів («сім часів»), що були проілюстровані історією 1856–1863 років. Обидва періоди є символами «семи часів». Обидва періоди позначають зміну устрою (перехід). Обидва періоди відображають зростання знання, пов’язане із «сімома часами».

It was in the period of transition from the kingdom of Babylon unto the kingdom of Medo-Persia that Daniel prayed the Leviticus twenty-six prayer, thus identifying the Leviticus twenty-six prayer as a waymark of the transition of the last days. In Miller’s dream, at the end of seven expressions of the word “scattering,” Miller both weeps and prays. The weeping marks the point when the Lion of the tribe of Judah (the dirt brush man), unseals a message that has been sealed.

Це було в період переходу від Вавилонського царства до Мідійсько-Перського царства, коли Даниїл молився молитвою з двадцять шостого розділу книги Левіта, тим самим визначаючи молитву з двадцять шостого розділу книги Левіта як віху переходу останніх днів. У сні Міллера, по завершенні семи вживань слова «розсіяння», Міллер і плаче, і молиться. Плач позначає момент, коли Лев із племені Юди (чоловік із щіткою для бруду) знімає печать із послання, що було запечатане.

Miller’s prayer marks the Leviticus twenty-six prayer of Daniel, that is associated with “seven times,” and occurs when the door and windows were opened in Miller’s dream. But the prayer of Daniel, in chapter nine, also aligns with the prayer of Daniel in chapter two. It also aligns with Nebuchadnezzar’s prayer of confession at the conclusion of his “seven times.”

Молитва Міллера позначає молитву Даниїла, пов’язану з двадцять шостим розділом Левіта, що асоціюється із «сім разів», і вона відбувається тоді, коли у сні Міллера були відчинені двері та вікна. Але молитва Даниїла у дев’ятому розділі також узгоджується з молитвою Даниїла у другому розділі. Вона також узгоджується з молитвою покаяння Навуходоносора наприкінці його «сім часів».

Miller’s prayer was therefore represented by the Leviticus twenty-six prayer, which was a public prayer of confession and a prayer of request for the unsealing of the last prophetic secret, because all prophecy illustrates the last days. Therefore the secret of Daniel chapter two represents the last secret to be unsealed. Miller’s prayer, in his dream, was a prayer of anxiety and righteous indignation concerning the abominations that had happened to the jewels in his room. His anxiety was illustrated by those who sigh and cry in Ezekiel chapter nine, during the sealing time of the one-hundred and forty-four thousand.

Молитва Міллера, таким чином, була представлена молитвою з двадцять шостого розділу Левіта, яка була публічною покаянною молитвою і молитвою прохання про розпечатання останньої пророчої таємниці, бо всі пророцтва ілюструють останні дні. Тому таємниця другого розділу Даниїла являє собою останню таємницю, яку належить розпечатати. Молитва Міллера у його сні була молитвою тривоги й праведного обурення щодо мерзот, вчинених над коштовностями в його кімнаті. Його тривога була проілюстрована тими, хто зітхає й плаче в дев’ятому розділі Єзекіїля, під час запечатування ста сорока чотирьох тисяч.

Miller watched as the truths were progressively buried by counterfeit doctrines, and which ultimately reached a point where the casket (the Bible itself) was destroyed. The destruction of Miller’s casket took place in the third generation of Adventism when there was a purposeful movement to set aside the King James Bible for the modern corrupted Catholic-based versions of the Bible.

Міллер спостерігав, як істини поступово були поховані під фальшивими вченнями, і це врешті-решт дійшло до того, що скриньку (саму Біблію) було знищено. Знищення скриньки Міллера відбулося в третьому поколінні адвентизму, коли розгорнувся цілеспрямований рух, щоб відкласти Біблію короля Якова на користь сучасних спотворених перекладів Біблії на католицькій основі.

Miller wept, then prayed, and immediately a door opened, and the people all left. Then the dirt brush man (the Lion of the tribe of Judah) entered, opened the windows and began to clean. Then Miller expressed his concern for the scattered jewels, and the dirt brush man promised that he would take care of the jewels. In the bustle of the dirt brush man’s cleaning project, Miller closed his eyes for a moment, and when he opened his eyes, the rubbish was gone. The jewels were scattered around the room, and the dirt brush man then placed the larger casket on the table, gathered the jewels and cast them into the casket and said, “come and see.”

Міллер заплакав, потім помолився, і негайно відчинилися двері, і всі люди вийшли. Тоді увійшов чоловік із щіткою для сміття (Лев з племені Юдиного), відчинив вікна й почав прибирати. Тоді Міллер висловив занепокоєння через розсипані коштовності, і чоловік із щіткою для сміття пообіцяв, що подбає про коштовності. У метушні прибирання, яке провадив чоловік із щіткою для сміття, Міллер на мить заплющив очі, а коли розплющив очі, сміття зникло. Коштовності були розсипані по кімнаті, і тоді чоловік із щіткою для сміття поставив більшу скриньку на стіл, зібрав коштовності й вкинув їх у скриньку та сказав: "Прийдіть і подивіться."

The expression, “come and see,” is a symbol that a truth has just been unsealed. The truth that is unsealed for Miller is the final truth, for the next thing to happen is the awakening of Miller at the “shout,” representing the loud cry. Miller was the last to receive the message of the Midnight Cry in the history of the Millerites, and just before the shout that awakens him in the dream, he closed his eyes for a moment. The only passage in the Bible that references “a moment” and “eyes” is identifying the first resurrection.

Вислів «прийди і подивися» є символом того, що істину щойно розпечатано. Істина, розпечатана для Міллера, є остаточною, бо наступною подією є пробудження Міллера від «вигуку», що символізує гучний клич. В історії міллеритів Міллер був останнім, хто прийняв звістку Опівнічного кличу, і безпосередньо перед вигуком, що пробуджує його уві сні, він на мить заплющив очі. Єдине місце в Біблії, де згадуються «мить» і «очі», вказує на перше воскресіння.

> Behold, I show you a mystery; We shall not all sleep, but we shall all be changed, In a moment, in the twinkling of an eye, at the last trump: for the trumpet shall sound, and the dead shall be raised incorruptible, and we shall be changed. For this corruptible must put on incorruption, and this mortal must put on immortality. 1 Corinthians 15:51–53.

> Ось, кажу вам таємницю: не всі ми заснемо, але всі перемінимось, в одну мить, у мить ока, при останній сурмі: бо засурмить сурма, і мертві воскреснуть нетлінні, а ми перемінимось. Бо належить цьому тлінному зодягнутися в нетління, і цьому смертному — зодягнутися в безсмертя. 1 Коринтян 15:51-53.

In the history of the transition of the Laodicean movement of the third angel unto the Philadelphian movement of the third angel, as represented in Revelation chapter eleven, Miller represents the very last of the wise virgins to receive the message of the Midnight Cry. The first to receive it were the most spiritual.

В історії переходу від Лаодикійського руху третього ангела до Філадельфійського руху третього ангела, як показано в одинадцятому розділі Об’явлення, Міллер представляє останнього з мудрих дів, які отримали вістку опівнічного крику. Першими, хто її отримав, були найдуховніші.

> “This was the midnight cry, which was to give power to the second angel’s message. Angels were sent from heaven to arouse the discouraged saints and prepare them for the great work before them. The most talented men were not the first to receive this message. Angels were sent to the humble, devoted ones, and constrained them to raise the cry, ‘Behold, the Bridegroom cometh; go ye out to meet Him!’ Those entrusted with the cry made haste, and in the power of the Holy Spirit sounded the message, and aroused their discouraged brethren. This work did not stand in the wisdom and learning of men, but in the power of God, and His saints who heard the cry could not resist it. The most spiritual received this message first, and those who had formerly led in the work were the last to receive and help swell the cry, ‘Behold, the Bridegroom cometh; go ye out to meet Him!’” Early Writings, 238.

> Це був опівнічний клич, який мав надати силу вістці другого ангела. З неба були послані ангели, щоб пробудити знеохочених святих і приготувати їх до великої праці, що стояла перед ними. Найталановитіші люди не були першими, хто прийняв цю вістку. Ангели були послані до смиренних і відданих та спонукали їх піднести клич: «Ось Жених іде; виходьте назустріч Йому!» Ті, кому було доручено цей клич, поспішили і в силі Святого Духа проголосили вістку та пробудили своїх знеохочених братів. Ця праця ґрунтувалася не на мудрості й ученості людей, а на силі Божій, і Його святі, які почули цей клич, не могли йому противитися. Найдуховніші першими прийняли цю вістку, а ті, хто раніше провадив роботу, були останніми, хто прийняв її і допоміг посилити клич: «Ось Жених іде; виходьте назустріч Йому!» Ранні твори, 238.

At the end of the three and a half symbolic days of Revelation chapter eleven, the first of two messages, represented in Ezekiel chapter thirty-seven, is proclaimed. The first message brings the dead and scattered bones together, but they are still dead. The message was presented by the voice that cried “in the wilderness”, thus identifying that Ezekiel’s message begins before the three-and-a-half symbolic days concluded. Those three-and-a-half days represent a “wilderness”, and it is from the “wilderness” that the message is proclaimed. The “wilderness” is also a symbol of the “seven times,” which marks a transition and an unsealing that introduces a testing process.

Наприкінці трьох із половиною символічних днів одинадцятого розділу Одкровення проголошується перша з двох звісток, представлена в тридцять сьомому розділі Єзекіїля. Перша звістка зводить докупи мертві та розпорошені кістки, але вони все ще мертві. Звістка була виголошена голосом, що кликав «у пустелі», тим самим вказуючи, що звістка Єзекіїля починається ще до завершення трьох із половиною символічних днів. Ці три з половиною дні символізують «пустелю», і саме з «пустелі» проголошується звістка. «Пустеля» також є символом «семи часів», що позначає перехід і розпечатання, яке вводить процес випробування.

There is a progressive development of the message, and a progressive reception as illustrated with the Midnight Cry of the Millerite history. The most spiritual were the first to receive the message of the voice crying in the wilderness, and the historians of Adventism point to a letter written by William Miller just days before October 22, 1844, where Miller testifies that he finally understood and accepted Samuel Snow’s message of the Midnight Cry.

Існує поступовий розвиток звістки і поступове її прийняття, що проілюстровано Опівнічним криком в історії міллеритів. Найбільш духовні були першими, хто прийняв звістку голосу, що волає в пустелі, а історики адвентизму вказують на лист, написаний Вільямом Міллером за кілька днів до 22 жовтня 1844 року, де Міллер свідчить, що він нарешті зрозумів і прийняв звістку Опівнічного крику Самуеля Сноу.

> “Dear Brother Himes: I see a glory in the seventh month which I never saw before. Although the Lord had shown me the typical bearing of the seventh month, one year and a half ago, yet I did not realize the force of the types. Now, blessed be the name of the Lord, I see a beauty, a harmony, and an agreement in the Scriptures, for which I have long prayed, but did not see until today. Thank the Lord, O my soul. Let Brother Snow, Brother Storrs, and others, be blessed for their instrumentality in opening my eyes. I am almost home. Glory! Glory! Glory! Glory!” William Miller, Signs of the Times, October 16, 1844.

> Дорогий брате Гаймсе: Я бачу славу в сьомому місяці, якої ніколи раніше не бачив. Хоча Господь показав мені типологічне значення сьомого місяця півтора року тому, я все ж не усвідомлював сили прообразів. Тепер, благословенне ім’я Господнє, я бачу красу, гармонію та узгодженість у Святому Писанні, за які я довго молився, але не бачив до сьогодні. Дякуй Господу, душе моя. Нехай брат Сноу, брат Сторрс та інші будуть благословенні за те, що стали знаряддям, щоб відкрити мені очі. Я майже вдома. Слава! Слава! Слава! Слава! Вільям Міллер, «Знамення часу», 16 жовтня 1844.

In the repetition of the history of the Midnight Cry, as represented in Miller’s dream, Miller closed his eyes for a moment. Thus “in a moment, in the twinkling of an eye, at the last trump: for the trumpet shall sound, and the dead shall be raised.” In Miller’s dream he represents the last to receive the message of the Midnight Cry, as he did in his own history. He represents those that finally accept the message just before the dirt brush man gathers up the scattered jewels and casts them into the larger casket. In Revelation chapter eleven, the last to accept the second message of Ezekiel, which is the message of the four winds of Islam, that is also the sealing message, do so just before the last of seven trumpets sound, which is the “third Woe” trumpet. “In a moment, in the twinkling of an eye, at the last trump: for the trumpet shall sound, and the dead shall be raised incorruptible, and we shall be changed.” (1 Corinthians 15:52)

У повторенні історії Опівнічного крику, як це представлено в сні Міллера, Міллер на мить заплющив очі. Отже, «в одну мить, у мить змигнення ока, при останній сурмі: бо сурма залунає, і мертві воскреснуть». У сні Міллера він представляє останніх, хто приймає вістку Опівнічного крику, як це було в його власній історії. Він представляє тих, хто зрештою приймає вістку незадовго до того, як чоловік зі щіткою для сміття збирає розкидані коштовності й кидає їх у більшу скриньку. В одинадцятому розділі Об'явлення ті, хто останніми приймають другу вістку Єзекіїля, яка є вісткою про чотири вітри ісламу і також є печатуючою вісткою, роблять це безпосередньо перед тим, як пролунає остання з семи сурм, тобто сурма «третього горя». «В одну мить, у мить змигнення ока, при останній сурмі: бо сурма залунає, і мертві воскреснуть нетлінними, і ми змінимося» (1 Коринтян 15:52).

The passage is identifying the first resurrection that occurs at the second coming, but there is also a resurrection of the dead dry bones (the two witnesses) that occurs in the hour of the great earthquake of Revelation chapter eleven. In the “hour” of that earthquake, the last trumpet of the seven trumpets sounds, and the dead witnesses that were in the street are brought back to life, not as Laodiceans, but as Philadelphians, for at the trumpet of the third Woe, the two witnesses have been sealed and are changed to incorruptible, for they will never again sin. Miller represents the last to receive the message which brings the two witnesses to life, which is the message of the four winds of Islam, and is the sealing message.

Уривок вказує на перше воскресіння, що відбувається під час Другого пришестя, але є також воскресіння мертвих сухих кісток (двох свідків), яке відбувається в годину великого землетрусу, описаного в одинадцятому розділі Об’явлення. У «годину» того землетрусу лунає остання сурма із семи сурм, і мертві свідки, що були на вулиці, повертаються до життя — не як лаодикійці, а як філадельфійці, — бо при сурмі третього «Горе» двоє свідків запечатані й перетворені на нетлінних, адже вони більше ніколи не згрішать. Міллер представляє останніх, хто прийме звістку, яка оживляє двох свідків, — це звістка про чотири вітри ісламу, і вона є запечатувальною звісткою.

The sound of that trumpet raises the last of the dead dry bones that had been scattered in the street of Sodom and Egypt. Miller watched as the truths were progressively buried by counterfeit doctrines. Eventually Miller wept, marking the time when the unsealing was to begin, for the unsealing is a progressive work. That unsealing began in the ending period of the three-and-a-half days.

Звук тієї сурми піднімає останні сухі мертві кості, що були розкидані на вулиці Содому та Єгипту. Міллер спостерігав, як істини поступово були поховані фальшивими вченнями. Зрештою Міллер заплакав, позначивши час, коли мало розпочатися розпечатування, адже розпечатування — це поступовий процес. Це розпечатування почалося в завершальний період трьох з половиною днів.

After Miller wept, the One who had the power to unseal the sealed book entered into the narrative. In Miller’s dream that was the Dirt Brush Man. Miller then prayed, and immediately a door opened, marking the point where the Laodicean movement of the third angel was going to transition unto the Philadelphia movement of the third angel. His prayer was the Leviticus twenty-six prayer, it was the prayer for understanding of the final prophetic secret and a public confession of the rebellion that brought the three-and-a-half days upon the two witnesses, it was the prayer of those who are sealed in Ezekiel chapter nine.

Після того, як Міллер заплакав, Той, Хто мав владу зняти печаті із запечатаної книги, увійшов у розповідь. У сні Міллера це був Чоловік зі щіткою для сміття. Потім Міллер помолився, і негайно відчинилися двері, що позначило момент, коли Лаодикійський рух третього ангела мав перейти у Філадельфійський рух третього ангела. Його молитва була молитвою з двадцять шостого розділу Левита; це була молитва про розуміння остаточної пророчої таємниці та публічне визнання бунту, який накликав три з половиною дні на двох свідків; це була молитва тих, хто запечатаний у дев’ятому розділі Єзекіїля.

Following the prayer, Christ (the dirt brush man) entered and began to clean up the room. At the end of the dirt brush man’s cleaning project, Miller closed his eyes for a moment, identifying the end of the period that the dead dry bones were to be resurrected. The dirt brush man then gathered the scattered jewels in Miller’s room, and placed them in a new, larger casket, upon a table in the center of Miller’s room, as the two witnesses are lifted up as the ensign. As the ensign, they then call unto God’s other flock that is still in Babylon to “come and see” the message that the Lion of the tribe of Judah has just cast into the new, larger casket.

Після молитви Христос (чоловік зі щіткою для бруду) увійшов і почав прибирати кімнату. Наприкінці прибирання чоловіка зі щіткою для бруду Міллер на мить заплющив очі, визначивши кінець періоду, коли мали воскреснути мертві, сухі кістки. Потім чоловік зі щіткою для бруду зібрав розкидані коштовності в кімнаті Міллера і поклав їх у нову, більшу скриньку на столі в центрі кімнати Міллера, коли двох свідків підносять як знамено. Як знамено вони тоді кличуть іншу Божу отару, що ще перебуває у Вавилоні: «Прийдіть і подивіться» на послання, яке Лев із племені Юдиного щойно вкинув у нову, більшу скриньку.

We will begin to consider the vision of the Ulai River as the symbol of the truths from the book of Daniel that was unsealed in 1798 in the next article. We have placed a few points of reference in place in advance of that consideration. The first is that the message of the Millerites was perfect (at its stage of growth), but incomplete. It was placed in the framework of two, not three desolating powers. The second is that when Miller’s dream identifies the ultimate restoration of the foundational truths, the foundational truths then are “ten times brighter” than their original glory. A third point is that the movement of the first angel (the Millerite movement), is repeated in the movement of the third angel, but with a few important caveats. The Millerites as a symbol were Philadelphians, they were a converted Nebuchadnezzar, but who ultimately and unfortunately, “rebuilt Jericho” in 1863.

До розгляду видіння ріки Улай як символу істин із книги Даниїла, які були розпечатані в 1798 році, ми перейдемо в наступній статті. Ми заздалегідь окреслили кілька орієнтирів для цього розгляду. Перше: вістка міллеритів була досконалою (на своєму етапі зростання), але неповною. Її було вибудувано в рамках двох, а не трьох спустошувальних сил. Друге: коли сон Міллера описує остаточне відновлення основоположних істин, ті основоположні істини тоді стають «у десять разів яскравішими», ніж їхня первісна слава. Третє: рух першого ангела (міллеритський рух) повторюється в русі третього ангела, але з кількома важливими застереженнями. Міллерити як символ були філадельфійцями; вони були наверненим Навуходоносором, але зрештою, на жаль, у 1863 році «відбудували Єрихон».

The movement of the third angel began as Laodiceans, in need of conversion, but they would ultimately participate in the final destruction of Jericho (the Jericho of the last days).

Рух третього ангела розпочався у становищі лаодикійців, які потребували навернення, але зрештою вони мали взяти участь в остаточному знищенні Єрихона (Єрихона останніх днів).

> “The Saviour had not come to set aside what patriarchs and prophets had spoken; for He Himself had spoken through these representative men. All the truths of God’s word came from Him. But these priceless gems had been placed in false settings. Their precious light had been made to minister to error. God desired them to be removed from their settings of error and replaced in the framework of truth. This work only a divine hand could accomplish. By its connection with error, the truth had been serving the cause of the enemy of God and man. Christ had come to place it where it would glorify God, and work the salvation of humanity.” The Desire of Ages, 287.

> Спаситель прийшов не для того, щоб відкинути те, що говорили патріархи й пророки; адже Сам Він говорив через цих представників. Усі істини Божого слова походили від Нього. Але ці безцінні перлини було поміщено у фальшиві оправи. Їхнє дорогоцінне світло було поставлено на служіння помилці. Бог бажав, щоб їх було вилучено з їхніх помилкових оправ і вставлено в оправу істини. Цю працю могла звершити лише божественна рука. Через свій зв’язок із помилкою істина служила справі ворога Бога й людини. Христос прийшов, щоб поставити її там, де вона прославлятиме Бога й працюватиме задля спасіння людства. Бажання віків, 287.

Back to Articles