Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Eight

Книга Даниїла — Номер сто вісім

Unveiling Prophetic Symbolism: A Comprehensive Analysis of the Seven Trumpets in Revelation

Розкриття пророчої символіки: всебічний аналіз семи сурм в Одкровенні

Author

Jeff Pippenger

Published

February 29, 2024

Formats

PDF
Word

William Miller was given great light upon the seven churches, the seven seals and the seven trumpets in the book of Revelation. He placed those prophetic symbols within the framework of the two desolating powers of paganism followed by papalism. He did not see every prophetic characteristic of those symbols, but what he did see established the foundational understanding of the internal history and external history of God’s church from the time of apostles until the end of the world. The internal history was represented by the churches, and the churches’ external history was represented by the seals. He saw that the trumpets were symbols of God’s judgment upon Rome, that typified God’s judgment upon Rome at the end of the world, though he did not see that Rome at the end of the world was made up of a threefold union.

Вільям Міллер отримав велике світло щодо семи церков, семи печатей і семи сурм у книзі Об’явлення. Він вписав ці пророчі символи в рамки двох спустошувальних сил: спочатку язичництва, а потім папства. Він не побачив усіх пророчих характеристик цих символів, але те, що побачив, заклало основоположне розуміння внутрішньої та зовнішньої історії Божої церкви від часів апостолів до кінця світу. Внутрішню історію представляли церкви, а зовнішню історію церков — печаті. Він бачив, що сурми були символами Божого суду над Римом, які були прообразом Божого суду над Римом наприкінці світу, хоча він не бачив, що Рим наприкінці світу складатиметься з потрійного союзу.

The book written by Uriah Smith titled Daniel and Revelation, contains some erroneous ideas, but it was identified by Sister White as, “God’s helping hand.” She identified that it should be circulated along with The Great Controversy, Patriarchs and Prophets, and The Desire of Ages. Her strong endorsement did not mean that the book was on the same inspired level as her books, but that the book contained “grand instruction,” and had been responsible for “bringing many precious souls to a knowledge of the truth.”

Книга Урія Сміта «Даниїл і Об’явлення» містить деякі помилкові ідеї, але Сестра Вайт назвала її «Божою помічною рукою». Вона зазначала, що її слід поширювати разом із «Великою боротьбою», «Патріархами і пророками» та «Бажанням віків». Її рішуча підтримка не означала, що ця книга перебуває на тому самому рівні натхнення, що й її власні книги, а лише те, що книга містила «величні настанови» і стала засобом «приведення багатьох дорогоцінних душ до пізнання істини».

The book employs Millerite prophetic logic, accompanied with concepts of prophecy that were unseen before October 22, 1844. We will refer to passages in the book as we set forth the triple application of the three Woes.

Книга використовує міллеритську пророчу логіку разом із поняттями пророцтва, небаченими до 22 жовтня 1844 року. Ми посилатимемося на уривки з книги, коли викладатимемо потрійне застосування трьох «Горе».

Miller stated that the “seven trumpets are a history of seven peculiar and heavy judgments sent upon the earth, or Roman kingdom.” The first four trumpets represent the judgments that were brought upon pagan Rome, and the fifth and sixth trumpets were God’s judgments that were brought upon papal Rome, but Miller would not have recognized that the seventh trumpet represented God’s judgment upon Modern Rome. Speaking of the seven seals and seven trumpets of Revelation, Uriah Smith wrote:

Міллер заявляв, що «сім сурм — це історія семи особливих і тяжких судів, посланих на землю, або римське царство». Перші чотири сурми представляють суди, які були наведені на язичницький Рим, а п’ята й шоста сурми були Божими судами, наведеними на папський Рим, але Міллер не визнав би, що сьома сурма означала Божий суд над Сучасним Римом. Говорячи про сім печатей і сім сурм Об’явлення, Урія Сміт писав:

> “Having taken the book, the Lamb proceeds at once to open the seals; and the attention of the apostle is called to the scenes that transpire under each seal. The number seven has already been noticed as denoting in the Scriptures completeness and perfection. The seven seals therefore embrace the whole of a certain class of events, reaching down perhaps to the time of Constantine, and the seven trumpets another series from that time farther on, cannot be correct. The trumpets denote a series of events which transpire contemporaneously with the events of the seals, but of an entirely different character. A trumpet is a symbol of war; hence the trumpets denote great political commotions to take place among the nations during the gospel age. The seals denote events of a religious character, and contain the history of the church from the opening of the Christian era to the coming of Christ.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 431.

> Взявши книгу, Агнець негайно приступає до відкриття печаток; і увага апостола звертається до сцен, що розгортаються під кожною печаттю. Число сім уже було відзначено як таке, що в Писанні означає повноту й досконалість. Отже, думка, ніби сім печаток охоплюють увесь певний клас подій, що, можливо, сягає часу Костянтина, а сім сурем — іншу серію з того часу й далі, — не може бути правильною. Сурми позначають низку подій, які відбуваються одночасно з подіями печаток, але зовсім іншого характеру. Сурма є символом війни; отже, сурми означають великі політичні потрясіння, що мають статися серед народів у євангельську добу. Печатки позначають події релігійного характеру й містять історію церкви від початку християнської ери до пришестя Христа. Урія Сміт, «Даниїл і Об'явлення», 431.

A trumpet is a symbol of war and political commotion. Speaking of verse two of chapter eight of Revelation Smith states:

Труба є символом війни та політичних заворушень. Говорячи про другий вірш восьмого розділу Одкровення, Сміт зазначає:

> “‘VERSE 2. And I saw the seven angels which stood before God; and to them were given seven trumpets.’

> 'ВІРШ 2. І я побачив сімох ангелів, які стояли перед Богом; і їм було дано сім сурм.'

> “This verse introduces a new and distinct series of events. In the seals we have had the history of the church during what is called the gospel dispensation. In the seven trumpets, now introduced, we have the principal political and warlike events which were to transpire during the same time.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 476.

> Цей вірш вводить нову й окрему низку подій. У печатях ми мали історію церкви протягом того, що зветься євангельською добою. У семи трубах, тепер представлених, ми маємо головні політичні та воєнні події, які мали відбутися протягом того самого часу. Юрайя Сміт, «Даниїл і Об’явлення», 476.

The seventh seal is opened in the first six verses of Revelation chapter eight, and in the backdrop of the opening of the seventh seal, seven angels with seven trumpets are prepared to blow.

Сьома печатка відкривається в перших шести віршах восьмого розділу книги Об’явлення, і на тлі відкриття сьомої печатки сім ангелів із сімома сурмами готові сурмити.

> And when he had opened the seventh seal, there was silence in heaven about the space of half an hour. And I saw the seven angels which stood before God; and to them were given seven trumpets. And another angel came and stood at the altar, having a golden censer; and there was given unto him much incense, that he should offer it with the prayers of all saints upon the golden altar which was before the throne. And the smoke of the incense, which came with the prayers of the saints, ascended up before God out of the angel’s hand. And the angel took the censer, and filled it with fire of the altar, and cast it into the earth: and there were voices, and thunderings, and lightnings, and an earthquake. And the seven angels which had the seven trumpets prepared themselves to sound. Revelation 8:1–6.

> І коли Він відкрив сьому печатку, на небі запанувала тиша близько півгодини. І я побачив сім ангелів, які стояли перед Богом; і їм було дано сім сурм. І прийшов інший ангел і став при жертовнику, маючи золоту кадильницю; і було дано йому багато ладану, щоб він приніс його разом із молитвами всіх святих на золотий жертовник, що перед престолом. І дим ладану, з молитвами святих, піднявся перед Богом з руки ангела. І ангел взяв кадильницю, наповнив її вогнем із жертовника й кинув на землю; і пролунали голоси, і громи, і блискавки, і землетрус. І сім ангелів, що мали сім сурм, приготувалися сурмити. Об'явлення 8:1-6.

There is a prophetic anomaly that we have been identifying in previous articles, but which we have not yet specifically addressed its particular prophetic phenomenon. That anomaly is that symbols that represent a sequence of waymarks in prophetic history, are all brought together in the conclusion of the history they represent. We have shown that the four generations of Laodicean Adventism that is represented by the four abominations of Ezekiel chapter eight marked specific waymarks, but that each of them, as a test, repeat in the history of the sealing of the one hundred and forty-four thousand. This anomaly is also found in the seven trumpets, for though they represent specific judgments upon pagan, papal and modern Rome, they all come together again when the executive judgment upon modern Rome begins at the soon-coming Sunday law.

Існує пророча аномалія, яку ми відзначали в попередніх статтях, але специфіку цього пророчого явища ми ще не розглядали окремо. Ця аномалія полягає в тому, що символи, які представляють послідовність віх у пророчій історії, у завершенні тієї історії, яку вони представляють, сходяться всі разом. Ми показали, що чотири покоління лаодикійського адвентизму, представлені чотирма мерзотами восьмого розділу Єзекіїля, позначають конкретні віхи, але кожна з цих мерзот, як випробування, повторюється в історії запечатування ста сорока чотирьох тисяч. Ця аномалія також простежується у семи сурмах, бо хоча вони й означають конкретні суди над язичницьким, папським і сучасним Римом, усі вони знову сходяться разом, коли з початком недільного закону, що невдовзі настане, розпочинається виконавчий суд над сучасним Римом.

The seven trumpets have specific dates when they were fulfilled in the past, but Sister White also places the seven angels with seven trumpets in Revelation chapter eight, in the history of the soon coming Sunday law.

Сім сурм мають конкретні дати, коли вони сповнилися в минулому, але Сестра Вайт також розглядає сімох ангелів із сімома сурмами у восьмому розділі книги Об'явлення, в контексті історії скорого запровадження недільного закону.

> “‘And when he had opened the fifth seal, I saw under the altar the souls of them that were slain for the word of God, and for the testimony which they held: and they cried with a loud voice, saying, How long, O Lord, Holy and true, doest Thou not judge and avenge our blood on them that dwell on the earth? And white robes were given unto every one of them [They were pronounced pure and holy]; and it was said unto them, that they should rest yet for a little season, until their fellowservants also and their brethren, that should be killed as they were, should be fulfilled’ [Revelation 6:9–11]. Here were scenes presented to John that were not in reality but that which would be in a period of time in the future.

> «І коли він відкрив п’яту печатку, я побачив під жертовником душі тих, що були вбиті за Слово Боже і за свідчення, якого вони трималися; і вони закликали гучним голосом, кажучи: Доки ж, Владико, Святий і Правдивий, Ти не судиш і не мстиш за нашу кров тим, хто живе на землі? І було дано кожному з них білі шати [Їх було визнано чистими й святими]; і було сказано їм, щоб вони спочили ще на малий час, доки також не виповниться число їхніх співслуг та братів, що мали бути вбиті, як і вони» [Об’явлення 6:9-11]. Тут Іванові були представлені картини, які не були реальністю, а тим, що мало бути через певний час у майбутньому.

> “Revelation 8:1–4 quoted.” Manuscript Releases, volume 20, 197.

> "Об’явлення 8:1-4 цитовано." Публікації рукописів, том 20, 197.

In the previous passage Sister White applies the dialogue and fulfillment of the fifth seal to the period when the seven angels are about to sound in chapter eight, but she also places the same representation at the history of the two voices of Revelation chapter eighteen.

У попередньому уривку Сестра Вайт застосовує діалог і сповнення п’ятої печаті до періоду, коли сім ангелів готуються затрубити у восьмому розділі, але вона також відносить той самий образ до історії двох голосів вісімнадцятого розділу Об’явлення.

> “When the fifth seal was opened, John the Revelator in vision saw beneath the altar the company that were slain for the Word of God and the testimony of Jesus Christ. After this came the scenes described in the eighteenth of Revelation, when those who are faithful and true are called out from Babylon. [Revelation 18:1–5, quoted.]” Manuscript Releases, volume 20, 14.

> "Коли було відкрито п’яту печатку, Іван Богослов у видінні побачив під жертовником тих, що були вбиті за Слово Боже і свідчення Ісуса Христа. Після цього відбулися події, описані у вісімнадцятому розділі Об’явлення, коли вірні та істинні покликані вийти з Вавилону. [Об’явлення 18:1-5, цитовано.]" Публікації рукописів, том 20, 14.

The seven trumpets represent God’s judgment in the history of pagan, papal and Modern Rome, but they are also represented in the history of September 11, 2001, and the second voice of the soon-coming Sunday law. After addressing the first six verses of Revelation chapter eight, Uriah Smith begins to present the first four trumpets’ historical fulfillments.

Сім сурм символізують Божий суд в історії язичницького, папського та сучасного Риму, але вони також представлені в історії 11 вересня 2001 року та у другому голосі незабаром прийдешнього недільного закону. Після розгляду перших шести віршів восьмого розділу Об'явлення Урія Сміт починає подавати історичні сповнення перших чотирьох сурм.

> “The subject of the seven trumpets is here resumed, and occupies the remainder of this chapter and all of chapter 9. The seven angels prepare themselves to sound. Their sounding comes in as a complement to the prophecy of Daniel 2 and 7, commencing with the breaking up of the old Roman empire into its ten divisions, of which, in the first four trumpets, we have a description.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 477.

> Тема семи сурм тут поновлюється і займає решту цього розділу та весь дев’ятий розділ. Сім ангелів готуються затрубити. Їхнє затрублення виступає як доповнення до пророцтва книги Даниїла (у 2-му і 7-му розділах) і починається з розпаду стародавньої Римської імперії на десять її частин, опис яких подано в перших чотирьох сурмах. Урія Сміт, Даниїл і Одкровення, 477.

Smith identifies that the first four trumpets were God’s judgments upon pagan Rome. He quotes verse seven that identifies the prophetic characteristics of the first trumpet, and then identifies its historical fulfillment.

Сміт стверджує, що перші чотири труби були Божими судами над язичницьким Римом. Він цитує сьомий вірш, який окреслює пророчі характеристики першої труби, а потім вказує на її історичне сповнення.

> “The first sore and heavy judgment which fell on Western Rome in its downward course, was the war with the Goths under Alaric, who opened the way for later inroads. The death of Theodosius, the Roman emperor, occurred in January, 395, and before the end of the winter the Goths under Alaric were in arms against the empire.

> Першою болісною й тяжкою карою, що спіткала Західний Рим на його шляху занепаду, була війна з готами під проводом Аларіха, яка відкрила шлях для подальших вторгнень. Смерть Феодосія, римського імператора, сталася у січні 395 року, і ще до кінця зими готи під проводом Аларіха вже підняли зброю проти імперії.

> “The first invasion under Alaric ravaged Thrace, Macedonia, Attica, and the Peloponnesus, but did not reach the city of Rome. On his second invasion, however, the Gothic chieftain crossed the Alps and the Apennines and appeared before the walls of the ‘eternal city,’ which soon fell a prey to the fury of the barbarians.

> Перше вторгнення під проводом Аларіха спустошило Фракію, Македонію, Аттику та Пелопоннес, але не досягло міста Рима. Однак під час другого вторгнення готський вождь перетнув Альпи та Апенніни й з'явився перед стінами «вічного міста», яке невдовзі стало здобиччю люті варварів.

> “The blast of the first trumpet has its location about the close of the fourth century and onward, and refers to these desolating invasions of the Roman empire under the Goths.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 478.

> "Трубний поклик першої сурми відноситься до періоду близько кінця четвертого століття й далі та стосується цих спустошливих вторгнень на Римську імперію з боку готів." Урія Сміт, Даниїл і Об’явлення, 478.

Smith identifies Alaric as the symbol of God’s judgment upon pagan Rome represented by the first trumpet. Each of the trumpets have a historical figure that represents the trumpet, Alaric represents the arrival of the first trumpet from the end of the fourth century. Miller could not have seen that this trumpet was brought upon Rome because of Sunday enforcement, for Miller was a Sunday keeper. Smith missed this fact also, but Smith did recognize that the first enforced Sunday law was instituted by Constantine in the year 321. The prophetic rule of thumb associated with Sunday enforcement is always the same, for God never changes, and that rule is that “national apostasy is followed by national ruin”. Alaric represents the beginning of national ruin which began in the very period that Constantine passed the first Sunday law.

Сміт визначає Аларіха як символ Божого суду над язичницьким Римом, що його представляє перша сурма. Кожній із сурм відповідає історична постать, яка її уособлює; Аларіх уособлює прихід першої сурми, починаючи з кінця четвертого століття. Міллер не міг побачити, що ця сурма була наслана на Рим через примусове дотримання неділі, бо Міллер дотримувався неділі. Сміт також не помітив цього факту, але він визнавав, що перший примусовий недільний закон був запроваджений Костянтином у 321 році. Пророче правило, пов’язане з примусовим дотриманням неділі, завжди однакове, бо Бог не змінюється, і це правило таке: «національне відступництво тягне за собою національну руїну». Аларіх уособлює початок національної руїни, що розпочалася саме в той період, коли Костянтин ухвалив перший недільний закон.

Smith continues on by quoting verse eight, which identifies the second trumpet, and then continues his commentary:

Сміт іде далі, цитуючи восьмий вірш, у якому йдеться про другу сурму, а потім продовжує свій коментар:

> “The Roman empire, after Constantine, was divided into three parts; and hence the frequent remark, ‘a third part of men,’ etc., in allusion to the third part of the empire which was under the scourge. This division of the Roman kingdom was made at the death of Constantine, among his three sons, Constantius, Constantine II, and Constans. Constantius possessed the East, and fixed his residence at Constantinople, the metropolis of the empire. Constantine the Second held Britain, Gaul, and Spain. Constans held Illyricum, Africa, and Italy. (See Sabine’s Ecclesiastical History, p. 155.) Of this well-known historical fact, Elliott, as quoted by Albert Barnes, in his notes on Rev.12:4, says: ‘Twice, at least, before the Roman empire became divided permanently into the two parts, the Eastern and the Western, there was a tripartite division of the empire. The first occurred in A.D. 311, when it was divided between Constantine, Licinius, and Maximin; the other, A.D. 337, on the death of Constantine, Constans and Constantius.’” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 480.

> Римська імперія після Костянтина була поділена на три частини; звідси й частий вислів «третя частина людей» тощо, як натяк на ту третю частину імперії, що була під карою. Цей поділ Римської держави було здійснено після смерті Костянтина між його трьома синами — Констанцієм, Костянтином II і Констансом. Констанцій володів Сходом і зробив своєю резиденцією Константинополь, столицю імперії. Костянтин Другий володів Британією, Галлією та Іспанією. Констанс володів Ілліриком, Африкою та Італією. (Див. «Церковну історію» Сабіна, с. 155.) Щодо цього загальновідомого історичного факту Елліот, якого цитує Альберт Барнс у своїх примітках до Об’явл. 12:4, каже: «Принаймні двічі, ще до того, як Римська імперія була остаточно поділена на дві частини — Східну та Західну, — існував триподіл імперії. Перший стався у 311 р. по Р. Х., коли її було поділено між Костянтином, Ліцинієм і Максиміном; інший — у 337 р. по Р. Х., після смерті Костянтина, — між Констансом і Констанцієм». Урія Сміт, Даниїл і Об’явлення, 480.

The historical phenomenon of Rome being divided into three parts, and also two parts that is referenced by the historians which Smith cites, are the elements of Rome that identify the threefold union of Modern Rome, that makes up a structure that is divided into two, representing the combination of church and state. When Smith continues he then identifies the historical figure associated with the second trumpet.

Історичний феномен поділу Риму на три частини, а також на дві частини, про який згадують історики, на яких посилається Сміт, є тими елементами Риму, що визначають триєдиний союз Сучасного Риму, який утворює структуру, поділену на дві частини, що представляє поєднання церкви і держави. Продовжуючи, Сміт визначає історичну постать, пов’язану з другою трубою.

> “The history illustrative of the sounding of the second trumpet evidently relates to the invasion and conquest of Africa, and afterward of Italy, by the terrible Genseric. His conquests were for the most part NAVAL; and his triumphs were “as it were a great mountain burning with fire, cast into the sea.” What figure would better, or even so well, illustrate the collision of navies, and the general havoc of war on the maritime coasts? In explaining this trumpet, we are to look for some events which will have a particular bearing on the commercial world. The symbol used naturally leads us to look for agitation and commotion. Nothing but a fierce maritime warfare would fulfil the prediction. If the sounding of the first four trumpets relates to four remarkable events which contributed to the downfall of the Roman empire, and the first trumpet refers to the ravages of the Goths under Alaric, in this we naturally look for the next succeeding act of invasion which shook the Roman power and conduced to its fall. The next great invasion was that of “the terrible Genseric,” at the head of the Vandals. His career occurred during the years A.D. 428–468. This great Vandal chief had his headquarters in Africa. . ..

> Історія, що ілюструє звучання другої сурми, очевидно стосується вторгнення й підкорення Африки, а згодом і Італії, страшним Гейзеріхом. Його завоювання переважно були МОРСЬКИМИ; а його тріумфи були «ніби велика гора, що палає вогнем, кинута в море». Який образ краще, чи бодай так само вдало, міг би змалювати зіткнення флотів і загальне спустошення війни на морських узбережжях? Пояснюючи цю сурму, ми маємо шукати події, що матимуть особливий стосунок до торговельного світу. Використаний символ природно наводить на думку про збурення та сум’яття. Ніщо інше, як люта морська війна, не відповідало б цьому пророцтву. Якщо звучання перших чотирьох сурм стосується чотирьох визначних подій, що спричинили занепад Римської імперії, а перша сурма відноситься до спустошень, учинених готами під проводом Аларіха, то тут ми природно очікуємо наступного акта вторгнення, який струсонув римську владу й сприяв її падінню. Наступним великим вторгненням було вторгнення «страшного Гейзеріха», на чолі вандалів. Його кар’єра припадає на роки 428–468 рр. н. е. Цей великий вандальський вождь мав свою штаб-квартиру в Африці. . ..

> “Concerning the important part which this bold corsair acted in the downfall of Rome, Mr. Gibbon uses this significant language: ‘Genseric, a name which, in the destruction of the Roman empire, has deserved an equal rank with the names of Alaric and Attila.’” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 481, 484.

> Щодо важливої ролі, яку цей сміливий корсар відіграв у занепаді Риму, містер Гіббон вживає такі промовисті слова: "Гейзеріх — ім’я, яке у зруйнуванні Римської імперії заслужило рівне місце поруч з іменами Аларіха та Аттіли." Урія Сміт, Даниїл і Об’явлення, 481, 484.

Smith, while quoting the historian Gibbon, who pointed out the historical symbols of the first three trumpets, identified that Genseric was the second trumpet and then said that Genseric, “deserved equal rank with Alaric and Attila.” Alaric is the first trumpet, Genseric the second and Attila the Hun was the third trumpet, which is addressed in verse ten. Smith pointed out that the second trumpet, represented by Genseric, represented the history of “428-468.” Then Smith quotes verse ten which identifies the third trumpet, and continues his narrative:

Сміт, цитуючи історика Гіббона, який вказав на історичні символи перших трьох труб, визначив, що Гейзеріх був другою трубою, а потім сказав, що Гейзеріх «заслуговував однакового рангу з Аларіхом і Аттілою». Аларіх — перша труба, Гейзеріх — друга, а Аттіла, гун, був третьою трубою, про яку йдеться в десятому вірші. Сміт зазначив, що друга труба, яку представляв Гейзеріх, відображала історію «428–468». Потім Сміт цитує десятий вірш, який визначає третю трубу, і продовжує свою розповідь:

> “In the interpretation and application of this passage, we are brought to the third important event which resulted in the subversion of the Roman empire. And in finding a historical fulfilment of this third trumpet, we shall be indebted to the Notes of Dr. Albert Barnes for a few extracts. In explaining this scripture, it is necessary, as this commentator says, ‘That there should be some chieftain or warrior who might be compared to a blazing meteor; whose course would be singularly brilliant; who would appear suddenly LIKE a blazing star, and then disappear like a star whose light was quenched in the waters.’— Notes on Revelation 8.

> У тлумаченні й застосуванні цього уривка ми підходимо до третьої важливої події, яка призвела до повалення Римської імперії. І, шукаючи історичне сповнення цієї третьої сурми, за кілька витягів ми будемо зобов’язані «Приміткам» доктора Альберта Барнса. Пояснюючи це місце Писання, необхідно, як каже цей коментатор, «щоб був якийсь полководець або воїн, якого можна було б порівняти з палаючим метеором; чий шлях був би надзвичайно блискучим; який раптово з’явився б ЯК палаюча зірка, а потім зник, немов зірка, світло якої було погашене у водах». — Примітки до Об’явлення 8.

> “It is here premised that this trumpet has allusion to the desolating wars and furious invasions of Attila against the Roman power, which he carried on at the head of his hordes of Huns. . ..

> "Тут попередньо зауважується, що ця сурма натякає на спустошливі війни та люті навали Аттіли проти римської могутності, які він провадив на чолі своїх орд гунів. . .."

> “‘And the Name of the Star is Called Wormwood [denoting the bitter consequences].’ These words—which are more intimately connected with the preceding verse, as even the punctuation in our version denotes—recall us for a moment to the character of Attila, to the misery of which he was the author or the instrument, and to the terror that was inspired by his name.

> «І ім’я зорі називається Полин [що означає гіркі наслідки].» Ці слова — які тісніше пов’язані з попереднім віршем, як показує навіть пунктуація в нашій версії, — на мить повертають нас до постаті Аттіли, до тієї біди, автором або знаряддям якої він був, і до жаху, який навіювало його ім’я.

> “‘Total extirpation and erasure,’ are terms which best denote the calamities he inflicted.’ He styled himself, ‘The Scourge of God.’” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 484, 487.

> «Цілковите викорінення і стирання» — це вирази, які найкраще відображають лиха, яких він завдав. Він називав себе «Бичем Божим». Урія Сміт, Даниїл і Одкровення, 484, 487.

The history of the third trumpet, represented by Attila the Hun, was the year 441, unto his death in the year 453. Smith then quotes verse twelve, which presents the fourth trumpet and describes the barbarian monarch Odoacer, where the threefold symbolism of Western Rome is represented by the sun, the moon and the stars. He identifies the three symbols as symbols of the “sun, moon, and stars—for they are undoubtedly here used as symbols—evidently denote the great luminaries of the Roman government,—its emperors, senators, and consuls. Bishop Newton remarks that the last emperor of Western Rome was Romulus, who in derision was called Augustulus, or the “diminutive Augustus.” Western Rome fell A.D. 476. Still, however, though the Roman sun was extinguished, its subordinate luminaries shone faintly while the senate and consuls continued. But after many civil reverses and changes of political fortune, at length, A.D. 566, the whole form of the ancient government was subverted, and Rome itself was reduced form being the empress of the world to a poor dukedom tributary to the Exarch of Ravenna.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 487.

Історія третьої труби, яку уособлює Аттіла-Гун, охоплювала період від 441 року до його смерті в 453 році. Сміт далі цитує дванадцятий вірш, який подає четверту трубу й описує варварського монарха Одоакра, де потрійна символіка Західного Риму представлена сонцем, місяцем і зорями. Він визначає ці три символи як символи: «сонце, місяць і зорі — бо їх тут, безсумнівно, вжито як символи — очевидно позначають великі світила римського правління — його імператорів, сенаторів і консулів. Єпископ Ньютон зауважує, що останнім імператором Західного Риму був Ромул, якого з насмішкою називали Августулом, або “малим Августом”. Західний Рим упав 476 року н. е. Однак, хоча римське сонце згасло, його підлеглі світила тьмяно сяяли, доки існували сенат і консули. Але після багатьох громадянських невдач і змін політичної долі зрештою, 566 року н. е., увесь давній державний устрій було повалено, і сам Рим було зведено з імператриці світу до бідного герцогства, що сплачувало данину екзарху Равенни». Юрайя Сміт, «Даниїл і Об’явлення», 487.

Here we find another witness to the threefold division of Rome, that prefigures the threefold union of modern Rome. With eastern Rome and emperor Constantine the threefold division was represented by his three sons, but with western Rome it was their threefold form of government. Smith then identifies that the sun, moon, and stars represent a specific order in which western Rome was brought down. He concludes his narrative with the following introduction of the last three trumpets.

Тут ми знаходимо ще одне свідчення про тричастинний поділ Риму, що передвіщає потрійний союз сучасного Риму. У випадку Східного Риму за імператора Константина цей тричастинний поділ був представлений його трьома синами, а у випадку Західного Риму — тричастинною формою правління. Потім Сміт вказує, що сонце, місяць і зорі означають певну послідовність, у якій було повалено Західний Рим. Він завершує свою розповідь таким вступом до останніх трьох труб.

> “Fearful as were the calamities brought upon the empire by the first incursions of these barbarians, they were comparatively light as contrasted with the calamities which were to follow. They were but as the preliminary drops of a shower before the torrent which was soon to fall upon the Roman world. The three remaining trumpets are overshadowed with a cloud of woe, as set forth in the following verses.

> Якими б жахливими не були лиха, завдані імперії першими нашестями цих варварів, вони були відносно легкими порівняно з лихами, що мали настати. Вони були лише наче перші краплі зливи перед потоком, який незабаром мав обрушитися на римський світ. Три сурми, що залишилися, оповиті хмарою горя, як викладено в наступних віршах.

> “‘VERSE 13. And I beheld, and heard an angel flying through the midst of heaven, saying with a loud voice, Woe, woe, woe, to the inhabiters of the earth by reason of the other voices of the trumpet of the three angels, which are yet to sound.’

> Вірш 13. І я побачив і почув ангела, що летів посеред неба, який говорив гучним голосом: Горе, горе, горе мешканцям землі через інші звуки сурм трьох ангелів, яким ще належить сурмити.

> “This angel is not one of the series of the seven trumpet angels, but simply one who announces that the three remaining trumpets are woe trumpets, on account of the more terrible events to transpire under their sounding. Thus the next, or fifth trumpet, is the first woe; the sixth trumpet, the second woe; and the seventh, the last one in this series of seven trumpets, is the third woe.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 493.

> "Цей ангел не належить до ряду семи ангелів-сурмачів, а лише сповіщає, що три сурми, які залишилися, — це сурми горя, через ще страшніші події, що мають відбутися під час їхнього звучання. Отже, наступна, або п’ята, сурма — перше горе; шоста сурма — друге горе; а сьома, остання в цій серії з семи сурм, — третє горе." Урія Сміт, Даниїл та Об’явлення, 493.

We will continue with the three trumpet Woes in the next article.

Ми продовжимо із трьома горями сурм у наступній статті.

> “The calamities of imperial Rome, in its downfall, were told to the very last of them, till Rome was without an emperor, a consul, or a senate. ‘Under the Exarchs of Ravenna, Rome was degraded to the second rank.’ The third part of the sun was smitten, and the third part of the moon, and the third part of the stars. The race of the Caesars was not extinct with the emperors of the West. Rome, before its fall, possessed but a portion of the imperial power. Constantinople divided with it the empire of the world. And neither Goths nor Vandals lorded over that still imperial city, the emperor of which, after the first transference of the seat of empire by Constantine, often held the emperor of Rome as his nominee and vicegerent. And the fate of Constantinople was reserved till other ages, and was announced by other trumpets. Of the sun, the moon, and the stars, as yet but the third part was smitten.

> "Лиха імператорського Риму, під час його занепаду, були перелічені до останнього з них, аж поки Рим не залишився без імператора, консула чи сенату. 'За екзархів Равенни Рим було зведено до другого рангу.' Вражена була третя частина сонця, і третя частина місяця, і третя частина зірок. Рід Цезарів не згас разом із імператорами Заходу. Рим перед своїм падінням володів лише часткою імперської влади. Константинополь ділив із ним імперію світу. І ні готи, ні вандали не панували над тим іще імперським містом, імператор якого після першого перенесення столиці імперії Константином часто тримав римського імператора як свого ставленика й намісника. А доля Константинополя була відкладена до інших віків і була проголошена іншими сурмами. Із сонця, місяця та зірок поки що була вражена тільки третя частина."

> “The concluding words of the Fourth Trumpet imply the future restoration of the Western Empire: ‘The day shone not for the third part of it, and the night likewise.’ In respect to civil authority, Rome became subject to Ravenna, and Italy was a conquered province of the Eastern Empire. But, as more appropriately pertaining to other prophecies, the defense of the worship of images first brought the spiritual and temporal powers of the pope and of the emperor into violent collision; and, by conferring on the pope all authority over the churches, Justinian laid his helping hand to the promotion of the papal supremacy, which afterward assumed the power of creating monarchs. In the year of our Lord 800, the pope conferred on Charlemagne the title of Emperor of the Romans.’—Keith. That title was again transferred from the king of France to the king of Germany. And by the Emperor Francis the Second even this fiction was finally and forever renounced, Aug. 6, 1806.” A. T. Jones, The Great Nations of Today, 54.

> Завершальні слова четвертої сурми вказують на майбутнє відновлення Західної імперії: «День не сяяв на третю його частину, і ніч так само». Що стосується цивільної влади, Рим підпорядкувався Равенні, а Італія була завойованою провінцією Східної імперії. Але, що радше належить до інших пророцтв, захист шанування ікон уперше призвів до жорсткого зіткнення духовної влади папи та світської влади імператора; і, надавши папі всю владу над церквами, Юстиніан приклав руку до піднесення папського верховенства, яке згодом узяло на себе владу створювати монархів. «У 800 році від Різдва Христового папа надав Карлу Великому титул імператора римлян». — Keith. Цей титул знову було передано від короля Франції до короля Німеччини. І імператор Франц II остаточно й назавжди зрікся навіть цієї фікції 6 серпня 1806 року. A. T. Jones, The Great Nations of Today, 54.

Back to Articles