Article

# Panium - Number Six

Паніум - Номер Шість

Prophetic Waymarks in Daniel 11: The Collapse of the USSR, the Sunday Law, and the Rise of Modern Rome

Пророчі віхи в Даниїла 11: розпад СРСР, недільний закон і піднесення сучасного Риму

Author

Jeff Pippenger

Published

March 9, 2025

Formats

PDF
Word

With the collapse of the USSR in 1989 verse forty of Daniel eleven was fulfilled. Verse forty-one is the Sunday law in the United States, as is verse sixteen. From 1989 until the Sunday law in the United States verse forty is empty. The collapse of the USSR in 1989 was also identified in verse ten of Daniel eleven, that was initially fulfilled by Antiochus Magnus.

З розпадом СРСР у 1989 році сповнився сороковий вірш одинадцятого розділу книги Даниїла. Сорок перший вірш — це недільний закон у Сполучених Штатах, так само, як і шістнадцятий вірш. Від 1989 року й до недільного закону у Сполучених Штатах сороковий вірш залишається порожнім. Розпад СРСР у 1989 році також ідентифіковано в десятому вірші одинадцятого розділу книги Даниїла, який спочатку був виконаний Антіохом Великим.

Antiochus III Magnus the Seleucid “king of the north,” ruled from 223–187 BC and sought to reclaim territories lost to the Ptolemies (the “king of the south”) after the Third Syrian War (246–241 BC). His campaign in the Fourth Syrian War (219–217 BC) aimed to retake Coele-Syria, Phoenicia, and Palestine. In 219 BC Antiochus marched south, capturing Seleucia-in-Pieria, Tyre, and Ptolemais (Acre), regaining coastal strongholds. In 218 BC he advanced further, taking Philadelphia (Amman) and pressing toward Egypt’s frontier, intent on reclaiming lost Seleucid lands down to Gaza. Antiochus halted his march in 218 BC, consolidating gains and preparing for a decisive push. Ptolemy IV Philopator, the Ptolemaic king, mustered an army to meet him, bolstered by Egyptian troops. Verse ten of Daniel eleven sets forth this movement of Antiochus, thus prefiguring the collapse of the USSR in 1989, and typifying verse forty.

Антіох III Великий, селевкідський «цар півночі», правив у 223–187 рр. до н. е. й прагнув повернути території, втрачені Птолемеям («царю півдня») після Третьої Сирійської війни (246–241 до н. е.). Його кампанія у Четвертій Сирійській війні (219–217 до н. е.) була спрямована на відвоювання Келесирії, Фінікії та Палестини. У 219 р. до н. е. Антіох рушив на південь, захопивши Селевкію в Пієрії, Тир і Птолемаїду (Акко), відновлюючи контроль над прибережними твердинями. У 218 р. до н. е. він просунувся далі, взявши Філадельфію (Амман) і просуваючись до кордону Єгипту, маючи намір повернути втрачені селевкідські землі аж до Гази. Антіох зупинив свій похід у 218 р. до н. е., закріплюючи здобутки й готуючись до вирішального наступу. Птолемей IV Філопатор, птолемеївський цар, зібрав військо, щоб зустріти його, підсилене єгипетськими військами. Десятий вірш одинадцятого розділу Книги Даниїла описує цей рух Антіоха, тим самим передвіщає крах СРСР у 1989 році та слугує прообразом сорокового вірша.

> But his sons shall be stirred up, and shall assemble a multitude of great forces: and one shall certainly come, and overflow, and pass through: then shall he return, and be stirred up, even to his fortress. Daniel 11:10.

> А сини його збудяться й зберуть велику силу військ; і один неодмінно прийде, і прорветься та пройде; тоді він повернеться й збудиться аж до його твердині. Даниїла 11:10.

When the king of the north in verse forty “overflows and passes over” it aligns with verse ten’s king of the north “overflowing and passing through.” In both verses it is the identical Hebrew words, that are simply translated a little differently. It is the same expression as found in Isaiah 8:8.

Коли цар півночі в сороковому вірші «затопить і перейде», це відповідає десятому віршу, де про царя півночі сказано «затоплюючи й проходячи». В обох віршах ужито ті самі єврейські слова, лише перекладені трохи інакше. Це той самий вислів, що зустрічається в Ісаї 8:8.

> And he shall pass through Judah; he shall overflow and go over, he shall reach even to the neck; and the stretching out of his wings shall fill the breadth of thy land, O Immanuel. Isaiah 8:8.

> І він пройде через Юду; розіллється й перейде, сягне аж до шиї; і розпростерті його крила наповнять широчінь твоєї землі, о Іммануїле. Ісая 8:8.

Each of the three verses is identifying a southern king being defeated by a northern king. Antiochus the northern king prevails over Ptolemy the southern king, just as Sennacherib prevailed over Judah the southern king, and just as the king of the north in verse forty swept away the USSR in 1989. Three verses along with the three historical fulfillments of those verses, identify the “time of the end” in 1989. Thus, verse ten is 1989 and verse sixteen is the Sunday law in the United States, as is verse forty-one.

Кожен із трьох віршів вказує на південного царя, якого перемагає північний цар. Антіох, цар півночі, перемагає Птолемея, царя півдня, так само, як Сеннахериб переміг Юду, царя півдня, і так само, як цар півночі в сороковому вірші змів СРСР у 1989 році. Три вірші разом із трьома історичними сповненнями цих віршів визначають «час кінця» у 1989 році. Отже, вірш десятий — це 1989 рік, а вірш шістнадцятий — це недільний закон у Сполучених Штатах, як і вірш сорок перший.

Verses eleven through fifteen is a line of Scripture, which also has a historical fulfillment that identifies specific prophetic waymarks within the hidden history of verse forty. Before the Sunday law in the United States, but after 1989 the battle of Raphia and its aftermath is set forth in verses eleven and twelve, and the battle of Panium is set forth in verses thirteen to fifteen.

Вірші з одинадцятого по п’ятнадцятий становлять лінію Писання, яка також має історичне сповнення, що визначає конкретні пророчі віхи в прихованій історії сорокового вірша. Перед недільним законом у Сполучених Штатах, але після 1989 року, битва при Рафії та її наслідки викладені у віршах одинадцятому та дванадцятому, а битва при Паніоні — у віршах з тринадцятого по п’ятнадцятий.

The Sunday law is the time appointed; for it is there that the deadly wound of the papacy is healed, and the pope returns to the throne of the earth. That empowerment was typified by the enthronement of the papacy in 538, and by the enthronement of pagan Rome at the battle of Actium. Once prophetically enthroned pagan Rome ruled supremely for 360 years. Once the papacy was enthroned in 538, she ruled supremely for twelve hundred and sixty years. Once the deadly wound is healed at the Sunday law the papacy will rule supremely for a symbolic 42 months.

Недільний закон — це визначений час; адже саме тоді загоюється смертельна рана папства, і папа повертається на земний престол. Це наділення владою було проілюстроване інтронізацією папства у 538 році та інтронізацією язичницького Риму під час битви при Акції. Коли язичницький Рим був пророчо інтронізований, він панував безроздільно 360 років. Коли папство було інтронізоване у 538 році, воно панувало безроздільно протягом 1260 років. Коли смертельна рана буде зцілена за недільного закону, папство пануватиме безроздільно протягом символічних 42 місяців.

> And I saw one of his heads as it were wounded to death; and his deadly wound was healed: and all the world wondered after the beast. And they worshipped the dragon which gave power unto the beast: and they worshipped the beast, saying, Who is like unto the beast? who is able to make war with him? And there was given unto him a mouth speaking great things and blasphemies; and power was given unto him to continue forty and two months. Revelation 13:3–5.

> І бачив я одну з його голів, ніби смертельно поранену; але його смертельна рана загоїлася; і вся земля дивувалася та йшла слідом за звірем. І поклонилися драконові, який дав владу звірові; і поклонилися звірові, кажучи: Хто подібний до звіра? Хто може воювати з ним? І дано було йому уста, що говорили великі слова та богохульства; і дана була йому влада діяти сорок два місяці. Об'явлення 13:3-5.

Verse 27 says “both” of these kings:

У 27-му вірші сказано «обидва з цих царів»:

> And both these kings’ hearts shall be to do mischief, and they shall speak lies at one table; but it shall not prosper: for yet the end shall be at the time appointed. Daniel 11:27.

> І серця обох цих царів будуть на те, щоб чинити зло, і вони говоритимуть неправду за одним столом; але це не вдасться, бо ще кінець буде у визначений час. Даниїла 11:27.

The two kings in verse twenty-seven are the kings in the previous two verses who thereafter fought the battle of Actium.

Двоє царів у вірші двадцять сьомому — це царі з двох попередніх віршів, які згодом брали участь у битві при Акції.

> And he shall stir up his power and his courage against the king of the south with a great army; and the king of the south shall be stirred up to battle with a very great and mighty army; but he shall not stand: for they shall forecast devices against him. Yea, they that feed of the portion of his meat shall destroy him, and his army shall overflow: and many shall fall down slain. Daniel 11:25, 26.

> І він підніме свою силу й відвагу проти царя півдня з великим військом; і цар півдня підніметься до бою з дуже великим і сильним військом, але не встоїть, бо проти нього замишлять підступи. Так, ті, що їдять з його столу, знищать його, і його військо буде змите, і багато впадуть убитими. Даниїла 11:25, 26.

Verse twenty-seven therefore creates an anomaly that needs to be understood before we proceed. In verse twenty-four the “time” represents a 360-year period beginning at the battle of Actium and concluding at the appointed time in the year 330.

Отже, вірш двадцять сьомий створює аномалію, яку потрібно зрозуміти, перш ніж ми продовжимо. У вірші двадцять четвертому «час» позначає 360-річний період, що починається з битви при Акції і завершується у визначений час у 330 році.

The king of the south in the battle was Cleopatra, who was in an alliance with Marc Antony. Octavius was the king of the north who would defeat them both. At the time appointed (31 BC) the two kings who had previously sat down at one table and told lies to one another would confront each other at the battle of Actium.

Царицею півдня в цій битві була Клеопатра, яка перебувала в союзі з Марком Антонієм. Октавіан був царем півночі, який мав перемогти їх обох. У призначений час (31 р. до Р. Х.) два царі, що раніше сиділи за одним столом і говорили неправду один одному, зійшлися один проти одного в битві при Акції.

The two kings at the table align with the history of the battle of Panium (verses 13 through 15), where there was an alliance of Antiochus Magnus and Phillip of Macedon. That historical alliance corresponds with the symbolic alliance represented in the name of Panium in the time of Christ—Caesarea Philippi. The alliance is also represented in verse forty when the USSR is swept away in 1989 through an alliance between Reagan and pope John Paul II. The two kings tell lies to each other before 31 BC, which aligns with the Sunday law in the United States, and therefore their lies occur before verse sixteen, during the history represented by verses thirteen to fifteen which were fulfilled at the battle of Panium seventeen years after the battle of Raphia, and one hundred and thirty-seven years before Pompey conquered Jerusalem in fulfillment of verse sixteen.

Двоє царів за столом відповідають історії битви при Паніумі (вірші 13–15), де був союз Антіоха Великого та Філіпа Македонського. Той історичний союз відповідає символічному союзу, представленому в назві Паніум за часів Христа — Кесарія Філіппова. Цей союз також представлено у вірші 40, коли СРСР було зметено 1989 року через союз між Рейганом і папою Іваном Павлом II. Двоє царів говорять неправду один одному до 31 року до н. е., що узгоджується з недільним законом у Сполучених Штатах, і тому їхня брехня відбувається перед віршем 16, під час історії, представленої у віршах 13–15, які виконалися в битві при Паніумі через сімнадцять років після битви при Рафії і за сто тридцять сім років до того, як Помпей завоював Єрусалим у виконання вірша 16.

In verse twenty-eight Octavius, the victor over both Cleopatra (the king of the south) and Marc Antony, “returns into his land with great riches; and his heart shall be against the holy covenant; and he shall do exploits, and return to his own land.” Uriah Smith identifies these two victories as Actium in 31 BC and the destruction of Jerusalem in 70 AD. Verse twenty-eight is therefore identifying a history which begins at the battle of Actium, which is the beginning of the 360 years and the destruction of Jerusalem in 70 AD.

У двадцять восьмому вірші Октавій, переможець і Клеопатри (царя півдня), і Марка Антонія, «повернеться до своєї землі з великим багатством; і серце його буде проти святого завіту; і він учинить великі діла, і повернеться до своєї землі». Урія Сміт ототожнює ці дві перемоги з Акцієм у 31 році до Р. Х. та зруйнуванням Єрусалима в 70 році по Р. Х. Отже, двадцять восьмий вірш визначає історію, яка починається від битви при Акції, що є початком 360 років, і зруйнування Єрусалима в 70 році по Р. Х.

> Then shall he return into his land with great riches; and his heart shall be against the holy covenant; and he shall do exploits, and return to his own land. Daniel 11:28.

> Тоді повернеться він до свого краю з великим багатством; і серце його буде проти святого заповіту; і він буде діяти, і повернеться до свого краю. Даниїла 11:28.

The last phrase of verse twenty-four (even for a time) onward represents a historical line which began in 31 BC and concludes in the last phrase of verse thirty-one (shall place the abomination that maketh desolate) which was fulfilled in 538. The line begins with the battle of Actium, which marks the beginning of pagan Rome ruling supremely for three hundred and sixty years. The line ends in 538 with papal Rome beginning to rule supremely for twelve hundred and sixty years. Within the verses and the history which fulfilled the verses the time appointed in 330 represents a division in the history of pagan Rome as the fourth kingdom of Bible prophecy. After the initial period of ruling supremely for three hundred and sixty years, there follows two hundred and eight years of disintegration of the empire in advance of the papacy taking the throne in verse thirty-one in the year 538. In the sequence of those eight verses only verse twenty-seven identifies a historical fulfillment that occurred before the battle of Actium in 31 BC.

Остання фраза двадцять четвертого вірша («навіть на час») і далі представляє історичну лінію, що почалася у 31 році до н. е. і завершується останньою фразою тридцять першого вірша («поставлять мерзоту, що чинить спустошення»), яка сповнилася у 538 році. Лінія починається з битви при Акції, яка позначає початок верховного панування язичницького Риму протягом трьохсот шістдесяти років. Лінія закінчується у 538 році, коли папський Рим починає панувати верховно протягом тисячі двохсот шістдесяти років. У самих віршах і в історії, що сповнила ці вірші, визначений час у 330 році представляє поділ в історії язичницького Риму як четвертого царства біблійного пророцтва. Після початкового періоду верховного панування протягом трьохсот шістдесяти років далі настають двісті вісім років розпаду імперії, що передували зайняттю престолу папством у вірші тридцять першому, у 538 році. У послідовності тих восьми віршів лише двадцять сьомий вірш визначає історичне сповнення, що відбулося до битви при Акції в 31 році до н. е.

Verse twenty-seven identifies a meeting between two kings in advance of the “appointed time” and verse twenty-nine identifies an “appointed time.” Verse twenty-seven’s “appointed time” is the beginning of the three hundred and sixty year period and the “appointed time” of verse twenty-nine is the ending of the three hundred and sixty year period. The beginning and ending represent an “appointed time.”

Вірш двадцять сьомий описує зустріч між двома царями перед "призначеним часом", а вірш двадцять дев'ятий визначає "призначений час". "Призначений час" у вірші двадцять сьомому — це початок трьохсотшістдесятирічного періоду, а "призначений час" у вірші двадцять дев'ятому — це кінець трьохсотшістдесятирічного періоду. Початок і кінець становлять "призначений час".

The empowerment of pagan Rome began when it conquered the third geographical obstacle as represented in Daniel 8:9.

Посилення язичницького Риму розпочалося, коли він подолав третю географічну перешкоду, як це показано у Даниїла 8:9.

> And out of one of them came forth a little horn, which waxed exceeding great, toward the south, and toward the east, and toward the pleasant land. Daniel 8:9.

> І з одного з них виріс малий ріг, який вельми звеличився до півдня, і до сходу, і до прекрасного краю. Даниїла 8:9.

The empowerment began at the battle of Actium, and the subsequent subjection of the king of the south (Egypt) in verse nine of chapter eight.

Утвердження влади розпочалося під час битви при Актії, а подальше підкорення царя півдня (Єгипту) — у дев’ятому вірші восьмого розділу.

The ending of pagan Rome’s rules as the fourth kingdom of Bible prophecy ended in 538 when papal Rome overcame its third geographical obstacle. The entire five-hundred and sixty-eight year period from the battle of Actium unto 538 begins with pagan Rome conquering it’s third obstacle and becoming the fourth kingdom of Bible prophecy, and it ends when papal Rome conquers it’s third geographical obstacle.

Завершення панування язичницького Риму як четвертого царства біблійного пророцтва настало у 538 році, коли папський Рим подолав свою третю географічну перешкоду. Весь період тривалістю п’ятсот шістдесят вісім років від битви при Акції до 538 року починається з того, що язичницький Рим долає свою третю перешкоду і стає четвертим царством біблійного пророцтва, і завершується тоді, коли папський Рим долає свою третю географічну перешкоду.

As the fourth kingdom of Bible prophecy, the history represented identifies two periods, the first when Rome exalts itself followed by a period describing Rome’s fall. The beginning of the first period of exaltation is also the beginning of the entire period pagan Rome ruled as the fourth kingdom of Bible prophecy. The first period of Rome’s exaltation begins and ends with an appointed time, and it also begins with the joining of the northern and southern kingdoms. It ends with the division into an eastern kingdom and a western kingdom. Beginning and ending with an appointed time and the beginning and ending represent the four divisions of Alexander’s kingdom.

Як четверте царство біблійного пророцтва, представлена історія виокремлює два періоди: перший — коли Рим звеличується, за яким настає період, що описує падіння Риму. Початок першого періоду звеличення є також початком усього періоду, протягом якого язичницький Рим правив як четверте царство біблійного пророцтва. Перший період звеличення Риму починається і закінчується у призначений час, і він також починається з об’єднання північного і південного царств. Він завершується поділом на східне й західне царства. Початок і закінчення у призначений час, а також самі початок і закінчення відображають чотири поділи царства Олександра.

The two appointed times of verses twenty-seven and twenty-nine represent a beginning and ending waymark describing the period when Rome rules supremely. At the Sunday law in the United States in fulfillment of verse forty-one and verse sixteen of Daniel eleven the period for modern Rome to rule supremely for forty-two symbolic months begins. The first appointed time of verse twenty-seven is the Sunday law in the United States and the second appointed time represents when the last nation on earth follows the example of the United States and enforces the last Sunday law and in so doing identifies the worldwide enforcement of the idol sabbath.

Два призначені часи з віршів двадцять сьомого і двадцять дев’ятого становлять дві віхи — початкову й завершальну, що окреслюють період, коли Рим править безроздільно. У момент запровадження недільного закону у Сполучених Штатах, у виконання віршів сорок першого та шістнадцятого одинадцятого розділу книги Даниїла, починається період, коли сучасний Рим правитиме безроздільно протягом сорока двох символічних місяців. Перший призначений час із вірша двадцять сьомого — це недільний закон у Сполучених Штатах, а другий призначений час позначає момент, коли остання нація на землі наслідує приклад Сполучених Штатів і запроваджує останній недільний закон, тим самим засвідчуючи всесвітнє примусове дотримання ідольської суботи.

Those two prophetic waymarks are the Sunday law in the United States unto the world Sunday law enforcement, and those two Sunday laws are the two appointed times in verse twenty-seven and twenty-nine. The first appointed time of verse twenty-seven was also typified by Constantine’s Sunday law in 321, and the papal Sunday law at the Counsel of Orleans in 538 represents the worldwide Sunday law.

Тими двома пророчими віхами є недільний закон у Сполучених Штатах аж до всесвітнього примусового запровадження недільного закону, і ці два недільні закони є двома призначеними часами у віршах двадцять сьомому та двадцять дев’ятому. Перший призначений час у вірші двадцять сьомому також був проілюстрований недільним законом Костянтина 321 року, а папський недільний закон на Раді в Орлеані 538 року представляє всесвітній недільний закон.

In the context of verses thirteen through fifteen the battle of Panium is the history that precedes the Sunday law of verse sixteen. Within that history the meeting of the two kings who lie to each other is fulfilled. Verse thirteen through fifteen are part of the history represented in verses ten through sixteen. The verses identify the fourth Syrian War in verse ten, the battle of Raphia in verse eleven, and the aftermath of that battle in verse twelve. Verses thirteen through fifteen represent the history of the year 200 BC when the battle of Panium was fulfilled, and when pagan Rome represented as the robbers of thy people enter the prophetic narrative.

У контексті віршів 13–15 битва при Паніоні — це історія, що передує недільному закону шістнадцятого вірша. У межах цієї історії сповнюється зустріч двох царів, які лукавлять один перед одним. Вірші 13–15 є частиною історії, представленої у віршах 10–16. У цих віршах визначено Четверту Сирійську війну в 10-му вірші, битву при Рафії — в 11-му, а наслідки тієї битви — в 12-му. Вірші 13–15 відображають історію 200 року до н. е., коли відбулася битва при Паніоні і коли язичницький Рим, представлений як грабіжники твого народу, входить у пророчий наратив.

Daniel eleven verse forty identifies the collapse of the USSR in 1989 and verse sixteen identifies the Sunday law in the United States. The meeting between two kings who tell lies to one another in advance of the time appointed, which was the battle of Actium, do so within the history of verse forty that follows the time of the end in 1989 and concludes at the Sunday law in the United States. Verse twenty-seven is a waymark in the hidden history of verse forty, occurring after 1989, but before the Sunday law. The “meeting” of verse twenty-seven is a waymark before the empowerment of Rome at the Sunday law. There are several waymarks that lead up to the empowerment of the papacy in 538, and these waymarks also occur before the time appointed. One of those prophetic waymarks is the decree of Justinian in 533, that fulfilled verse thirty’s reference to having “intelligence with those that forsake the covenant.”

Даниїла 11:40 вказує на розпад СРСР у 1989 році, а вірш шістнадцятий — на недільний закон у Сполучених Штатах. Зустріч між двома царями, які говорять неправду один одному наперед визначеного часу, що була битвою при Актіумі, відбувається в межах історії сорокового вірша, яка настає після часу кінця в 1989 році та завершується недільним законом у Сполучених Штатах. Вірш двадцять сьомий є віхою прихованої історії сорокового вірша; він припадає на час після 1989 року, але перед недільним законом. «Зустріч» у вірші двадцять сьомому є віхою перед утвердженням влади Риму при недільному законі. Є кілька віх, що ведуть до утвердження влади папства у 538 році, і ці віхи також відбуваються до визначеного часу. Однією з тих пророчих віх є указ Юстиніана 533 року, який виконав згадку вірша тридцятого про «порозуміння з тими, хто відступає від заповіту».

The other waymarks that lead to the time appointed in the history of pagan Rome are the year 330 when pagan Rome cast down and simultaneously gave the “seat,” to the papal power. In 496 Clovis gave his “power” to the papacy. In fulfillment of Daniel seven pagan Rome removed “three horns” for the papacy, the last being the removal of the Ostrogoths from the city of Rome in 538. In 508 the religion of paganism was set aside as the legal religion of the realm and was replaced with Catholicism. 538 represents the Sunday law of verse forty-one, and 496 represents 1989 when Reagan as with Clovis dedicated his power to the pope of Rome. The year 330 identifies the Sunday law, for it is there that the papacy returns to the seat of authority.

Інші віхи, що ведуть до визначеного часу в історії язичницького Риму, — це рік 330, коли язичницький Рим був повалений і водночас передав «престол» папській владі. У 496 році Хлодвіг віддав свою «владу» папству. На виконання Даниїла, сьомого розділу, язичницький Рим усунув «три роги» на користь папства, останнім було усунення остготів із міста Риму в 538 році. У 508 році релігію язичництва було скасовано як законну релігію держави й замінено католицтвом. 538 рік представляє недільний закон сорок першого вірша, а 496 рік представляє 1989 рік, коли Рейган, як і Хлодвіг, віддав свою владу римському папі. Рік 330 позначає недільний закон, бо саме тоді папство повертається на престол влади.

This identifies that both 538 and 330 represent the time appointed, which is verses sixteen and forty-one. 496 represents 1989 fulfilled verse ten and verse forty in Daniel eleven and Isaiah 8:8. 508 identifies when the religion of the realm is set aside for Catholicism. Beginning with Clovis in 496 through 508, a progressive removal and replacement of the legal religion of the realm was illustrated. In the history beginning in 330 a progressive demise of Western Rome is represented by the first four trumpets, thus identifying progressive destruction that begins at the Sunday law in the United States.

Це показує, що як 538, так і 330 позначають визначений час — це вірші шістнадцятий і сорок перший. 496 представляє 1989 рік, коли сповнилися вірші десятий і сороковий одинадцятого розділу книги Даниїла, а також Ісаї 8:8. 508 визначає момент, коли релігію держави відкинуто на користь католицизму. Починаючи з Хлодвіга у 496 році й до 508-го, було проілюстровано поступове усунення та заміну узаконеної релігії держави. В історії, що починається з 330 року, поступовий занепад Західного Риму представлено першими чотирма сурмами, таким чином вказуючи на поступове знищення, яке починається з недільного закону у Сполучених Штатах.

The progressive fall of pagan Rome following Constantine’s Sunday law in 321 illustrates the fall of the United States as the sixth kingdom of Bible prophecy that arrives at the Sunday law. Then the four trumpet judgments are brought upon the United States as Sister White has identified when she states that “national apostacy will be followed by national ruin.” Ezekiel adds witness to a fourfold punishment.

Поступове падіння язичницького Риму після недільного закону Костянтина 321 року ілюструє падіння Сполучених Штатів як шостого царства біблійного пророцтва, яке приходить до недільного закону. Тоді на Сполучені Штати будуть наведені чотири трубні суди, як зазначає Сестра Вайт, коли вона стверджує, що "за національним відступництвом настане національна руїна". Єзекіїль додає свідчення про четверне покарання.

> The word of the Lord came again to me, saying, Son of man, when the land sinneth against me by trespassing grievously, then will I stretch out mine hand upon it, and will break the staff of the bread thereof, and will send famine upon it, and will cut off man and beast from it: Though these three men, Noah, Daniel, and Job, were in it, they should deliver but their own souls by their righteousness, saith the Lord God. If I cause noisome beasts to pass through the land, and they spoil it, so that it be desolate, that no man may pass through because of the beasts: Though these three men were in it, as I live, saith the Lord God, they shall deliver neither sons nor daughters; they only shall be delivered, but the land shall be desolate. Or if I bring a sword upon that land, and say, Sword, go through the land; so that I cut off man and beast from it: Though these three men were in it, as I live, saith the Lord God, they shall deliver neither sons nor daughters, but they only shall be delivered themselves. Or if I send a pestilence into that land, and pour out my fury upon it in blood, to cut off from it man and beast: Though Noah, Daniel, and Job, were in it, as I live, saith the Lord God, they shall deliver neither son nor daughter; they shall but deliver their own souls by their righteousness. For thus saith the Lord God; How much more when I send my four sore judgments upon Jerusalem, the sword, and the famine, and the noisome beast, and the pestilence, to cut off from it man and beast? Yet, behold, therein shall be left a remnant that shall be brought forth, both sons and daughters: behold, they shall come forth unto you, and ye shall see their way and their doings: and ye shall be comforted concerning the evil that I have brought upon Jerusalem, even concerning all that I have brought upon it. And they shall comfort you, when ye see their ways and their doings: and ye shall know that I have not done without cause all that I have done in it, saith the Lord God. Ezekiel 14:12–23.

> І знову було до мене слово Господнє, кажучи: Сину людський, коли земля згрішить проти Мене, чинячи тяжкий переступ, тоді простягну на неї руку Мою, і поламаю жезл її хліба, і нашлю на неї голод, і вигублю з неї людину та худобу. Хоч би й ці троє мужів, Ной, Даниїл і Йов, були в ній, то вони своєю праведністю порятували б лише свої душі, говорить Господь Бог. Коли Я проведу лютих звірів через ту землю, і вони її спустошать, так що вона стане пустелею, і через звірів ніхто не зможе переходити, то, як живу Я, — говорить Господь Бог, — хоч би ці троє мужів були в ній, не врятують ані синів, ані дочок; вони самі тільки врятуються, а земля буде спустошена. Або коли наведу меч на ту землю й скажу: Мечу, пройди через землю! — щоб вигубити з неї людину та худобу, то, як живу Я, — говорить Господь Бог, — хоч би ті троє мужів були в ній, не врятують ані синів, ані дочок, але тільки самі себе врятують. Або коли пошлю моровицю на ту землю й виллю на неї Мою лють у кровопролитті, щоб вигубити з неї людину та худобу, то, як живу Я, — говорить Господь Бог, — хоч би Ной, Даниїл і Йов були в ній, не врятують ані сина, ані дочки; лише свої душі врятують своєю праведністю. Бо так говорить Господь Бог: Тим більше, коли Я пошлю на Єрусалим чотири Мої тяжкі суди — меч, і голод, і лютого звіра, і моровицю, — щоб вигубити з нього людину та худобу! Та ось, у ньому залишиться останок, і будуть виведені звідти сини та дочки; ось вони прийдуть до вас, і ви побачите їхню дорогу й їхні вчинки, і будете втішені щодо того зла, яке Я навів на Єрусалим, щодо всього, що Я навів на нього. І вони втішать вас, коли ви побачите їхні дороги та їхні вчинки; і ви пізнаєте, що Я не вчинив без причини всього, що вчинив у ньому, — говорить Господь Бог. Єзекіїль 14:12–23.

We will continue these considerations in the next article.

Ми продовжимо ці міркування в наступній статті.

Back to Articles