Article

# The Book of Daniel - Number Fifty-Two

Книга Даниїла - Номер п’ятдесят два

Unveiling the Prophetic Puzzle: Daniel’s Vision and the Rise of Kingdoms

Розкриття пророчої загадки: видіння Даниїла і піднесення царств

Author

Jeff Pippenger

Published

January 16, 2024

Formats

PDF
Word

In the last article we pointed out that Gabriel provided the conclusion of the “last indignation” in order to confirm the date of 1844, based upon two witnesses. Miller understood the “seven times” of Leviticus twenty-six, that was carried out against the kingdom of Judah, but never reached a point where he saw the purpose and relationship of the judgment of the “seven times,” upon both the northern and southern kingdoms of Israel. Whether he ever recognized the distinction of “the last indignation” in verse nineteen is doubtful, though he no doubt understood in a general sense that the “indignation” was the “seven times.” The light of a first and last indignation was unsealed by Palmoni in 1856, but it was rejected in 1863. Yet Miller’s message of the “seven times” was correct, though limited.

В останній статті ми зазначили, що Гавриїл визначив завершення «останнього обурення», щоб підтвердити дату 1844 року на підставі двох свідків. Міллер розумів «сім часів» із двадцять шостого розділу Левіта, які були здійснені проти Юдейського царства, але так і не дійшов до того, щоб побачити мету та взаємозв’язок суду «семи часів» щодо північного та південного царств Ізраїлю. Чи визнавав він коли-небудь відмінність «останнього обурення» у дев’ятнадцятому вірші, — сумнівно, хоча він, без сумніву, загалом розумів, що «обурення» — це «сім часів». Світло про перше й останнє обурення було відкрите Палмоні у 1856 році, але його відкинули у 1863 році. Та все ж послання Міллера про «сім часів» було правильним, хоча й обмеженим.

Miller would not have recognized that the little horn of pagan Rome lifted up and exalted paganism, in verse eleven of Daniel eight, for to Miller “take away” was simply to remove in each of its three occurrences in Daniel. Yet his message was still correct, though limited.

Міллер не розпізнав би, що «малий ріг» поганського Риму підніс і звеличив поганство у вірші одинадцятому восьмого розділу книги Даниїла, бо для Міллера «забрати» просто означало усунути в кожному з трьох випадків його вживання у Даниїлі. Проте його послання все ж було правильним, хоча й обмеженим.

The Millerites did recognize the “sanctuary” in verse eleven was the pagan temple in the city of Rome (the Pantheon), but the Hebrew language was not what their message was based upon. Miller’s message was focused upon prophetic time. The history where their message was unsealed prevented them from seeing the United States as the sixth kingdom of Bible prophecy, but more than that, it prevented them from seeing the papacy as the fifth kingdom of Bible prophecy.

Міллеріти визнавали, що «святилище» в одинадцятому вірші було язичницьким храмом у місті Римі (Пантеон), але їхнє послання не ґрунтувалося на єврейській мові. Послання Міллера було зосереджене на пророчому часі. Історичний контекст, у якому їхнє послання було розкрите, не дозволив їм побачити Сполучені Штати як шосте царство біблійного пророцтва, але більше того, він перешкодив їм побачити папство як п’яте царство біблійного пророцтва.

Forced by the history in which they lived they applied the prophecies in agreement with their anticipated soon-coming return of Christ, and they were disappointed, yet their message was correct. When Gabriel provides the interpretation of the two visions in verses fifteen through twenty-seven, Miller’s understanding prevented him from grasping the broader revelation of the kingdoms that was represented in the gender oscillation of the little horn in verses nine through twelve. The Millerites only see Rome as a fourth and final earthly kingdom in Gabriel’s interpretation.

Вимушені історією, у якій вони жили, вони застосовували пророцтва відповідно до свого очікування скорого повернення Христа і були розчаровані, проте їхня звістка була вірною. Коли Гавриїл подає тлумачення двох видінь у віршах 15–27, розуміння Міллера завадило йому осягнути ширше одкровення про царства, яке було відображене в зміні граматичного роду «малого рога» у віршах 9–12. Міллеріти бачать у тлумаченні Гавриїла лише Рим як четверте й останнє земне царство.

> And it came to pass, when I, even I Daniel, had seen the vision, and sought for the meaning, then, behold, there stood before me as the appearance of a man. And I heard a man’s voice between the banks of Ulai, which called, and said, Gabriel, make this man to understand the vision. So he came near where I stood: and when he came, I was afraid, and fell upon my face: but he said unto me, Understand, O son of man: for at the time of the end shall be the vision. Now as he was speaking with me, I was in a deep sleep on my face toward the ground: but he touched me, and set me upright. And he said, Behold, I will make thee know what shall be in the last end of the indignation: for at the time appointed the end shall be. The ram which thou sawest having two horns are the kings of Media and Persia. And the rough goat is the king of Grecia: and the great horn that is between his eyes is the first king. Now that being broken, whereas four stood up for it, four kingdoms shall stand up out of the nation, but not in his power. And in the latter time of their kingdom, when the transgressors are come to the full, a king of fierce countenance, and understanding dark sentences, shall stand up. And his power shall be mighty, but not by his own power: and he shall destroy wonderfully, and shall prosper, and practise, and shall destroy the mighty and the holy people. And through his policy also he shall cause craft to prosper in his hand; and he shall magnify himself in his heart, and by peace shall destroy many: he shall also stand up against the Prince of princes; but he shall be broken without hand. And the vision of the evening and the morning which was told is true: wherefore shut thou up the vision; for it shall be for many days. And I Daniel fainted, and was sick certain days; afterward I rose up, and did the king’s business; and I was astonished at the vision, but none understood it. Daniel 8:15–27.

> І сталося, коли я, я, Даниїл, бачив видіння й шукав його значення, аж ось переді мною став на вигляд як людина. І почув я людський голос між берегами Улая, що кликав і казав: Гавриїле, врозуми цього чоловіка щодо видіння. І він наблизився до місця, де я стояв; і як він підійшов, я злякався й упав ниць; та він сказав мені: Зрозумій, сину людський, бо на час кінця буде це видіння. Коли ж він говорив зі мною, я був у глибокому сні, обличчям до землі; але він доторкнувся до мене й поставив мене на ноги. І сказав: Ось я дам тобі знати, що буде наприкінці гніву, бо кінець буде в призначений час. Баран, якого ти бачив із двома рогами, — це царі Мідії та Персії. А козел волохатий — це цар Греції; а великий ріг між його очима — перший цар. І коли той буде зламаний, і замість нього постануть чотири, чотири царства постануть із того народу, але не його силою. І наприкінці їхнього царювання, коли беззаконники доведуть міру до повноти, постане цар суворого виду, що розуміє темні вислови. І сила його буде велика, але не його власною силою; і він дивно нищитиме, матиме успіх і діятиме, і знищить сильних та народ святих. І завдяки своїй хитрості лукавство матиме успіх у його руці; і він звеличиться у своєму серці, і через мир погубить багатьох; і проти Князя князів повстане, але буде зламаний не рукою. І видіння вечора та ранку, про яке було сказано, — правдиве; тому запечатай видіння, бо воно на багато днів. І я, Даниїл, знеміг і хворів кілька днів; потому я встав і виконував царські справи; і дивувався видінню, та ніхто не розумів його. Даниїла 8:15–27.

Though Daniel received the vision of the Ulai River (which is now in the process of fulfillment), in the history of Babylon, the first kingdom is left out of the vision. It had been included as the head of gold, and the lion in chapters two and seven, but the prophetic attribute of Babylon being removed and restored was emphasized in chapter eight. Nebuchadnezzar had typified the deadly wound of the papacy when he was driven from men for “seven times,” thus typifying the symbolic seventy years that the whore of Tyre is forgotten. In Daniel chapter eight, Babylon is forgotten from the kingdoms of Bible prophecy and the vision begins with the Medes and Persians (the ram), which was followed by Greece (the goat).

Хоча Даниїл отримав видіння про ріку Улай (яке тепер перебуває в процесі виконання), у викладі про Вавилон перше царство випущено з видіння. Його було включено як золоту голову та як лева у другому й сьомому розділах, але у восьмому розділі наголошено на пророчому аспекті усунення та відновлення Вавилона. Навуходоносор уособив смертельну рану папства, коли його було вигнано з-поміж людей на «сім часів», тим самим уособлюючи символічні сімдесят років, протягом яких блудницю Тиру забувають. У восьмому розділі книги Даниїла Вавилон забуто серед царств біблійного пророцтва, і видіння починається з медів і персів (баран), за якими йде Греція (козел).

The kingdom of Alexander the Great disintegrated into four kingdoms of lesser power than Alexander, as had also been represented in chapter seven with the leopard which had four wings and four heads. Four represents worldwide as represented by north, east, south and west. In verse eight of chapter eight, four notable ones came up towards the four winds of heaven. In chapter seven Greece’s four wings align with the four winds of chapter eight, and Greece’s four heads align with the four notable ones. The four heads and four notable ones represent the four kingdoms Alexander’s original kingdom disintegrated into, and the four wings and four winds represent the four areas of division. The distinction of the point is important to see, for it represents an argument which the Millerites had against the traditional understanding of the Protestants about the fourth kingdom of Rome.

Царство Олександра Македонського розпалося на чотири царства, меншої могутності, ніж у самого Олександра, як це також було зображено в сьомому розділі леопардом, що мав чотири крила й чотири голови. Число чотири позначає всесвітність, що символізується північчю, сходом, півднем і заходом. У восьмому вірші восьмого розділу піднялися чотири визначні у напрямку до чотирьох небесних вітрів. У сьомому розділі чотири крила Греції відповідають чотирьом вітрам восьмого розділу, а чотири голови Греції — чотирьом визначним. Чотири голови й чотири визначні представляють чотири царства, на які розпалося первісне царство Олександра, а чотири крила й чотири вітри представляють чотири напрями поділу. Важливо зауважити цю відмінність, бо вона становить аргумент, який міллеріти висували проти традиційного розуміння протестантів щодо четвертого римського царства.

On the tables of Habakkuk, represented by the 1843 and 1850 pioneer charts, there is only one representation which is not illustrating a prophetic application, and it has to do with the distinction between the four heads and notable ones, and the four wings and winds. In an effort to obscure the truth of Rome as the fourth kingdom of Bible prophecy, Satan introduced an argument concerning the true or false meaning of the four heads and notable ones, and the four wings and winds. Satan did so for the book of Daniel clearly identifies that there is one distinct symbol in the book of Daniel that established the vision. Part of the evidence which establishes that symbol is in the four heads and notable ones, and the four wings and winds. The Protestants upheld a satanic view of this argument, and the argument was so significant to Millerite history that they referenced the argument upon the chart. The power which establishes the “chazon” vision in the book of Daniel is identified as the “robbers of thy people,” and the Protestants identified that power as one of a long line of Syrian kings named Antiochus Epiphanes, and Miller identified them as Rome.

На таблицях Авакума, представлених піонерськими діаграмами 1843 і 1850 років, є лише одне зображення, яке не ілюструє пророчого застосування, і воно стосується відмінності між чотирма головами і видатними та чотирма крилами і вітрами. З метою затемнити істину про Рим як четверте царство біблійного пророцтва Сатана висунув аргумент щодо істинного чи хибного значення чотирьох голів і видатних, а також чотирьох крил і вітрів. Сатана зробив це, бо книга Даниїла чітко визначає, що в книзі Даниїла є один виразний символ, який утвердив видіння. Частина свідчень, що утверджують той символ, міститься в чотирьох головах і видатних та чотирьох крилах і вітрах. Протестанти підтримували сатанинський погляд на цей аргумент, і цей аргумент був настільки значущим для міллеритської історії, що вони згадали його на таблиці. Сила, яка утверджує видіння "chazon" у книзі Даниїла, визначена як "грабіжники твого народу", і протестанти ототожнили ту силу з одним із довгої низки сирійських царів на ім’я Антіох Епіфан, а Міллер ототожнив їх із Римом.

> And in those times there shall many stand up against the king of the south: also the robbers of thy people shall exalt themselves to establish the vision; but they shall fall. Daniel 11:14.

> І в ті часи постане багато хто проти царя півдня; також грабіжники з твого народу піднесуться, щоб утвердити видіння; але вони впадуть. Даниїла 11:14.

Antiochus was one of the kings, in a line of kings that descended out of one of the four kingdoms which Alexander’s kingdom had disintegrated into. The little horn of verse nine of Daniel eight, had followed the kingdom of Alexander, and verse nine says that out of one of them, came forth the little horn.

Антіох був одним із царів у династичній лінії, що походила з одного з чотирьох царств, на які розпалося царство Олександра. Малий ріг з дев’ятого вірша восьмого розділу Даниїла з’явився після царства Олександра, і дев’ятий вірш каже, що з одного з них вийшов малий ріг.

> And out of one of them came forth a little horn, which waxed exceeding great, toward the south, and toward the east, and toward the pleasant land. Daniel 8:9.

> І з одного з них виріс малий ріг, який вельми звеличився до півдня, і до сходу, і до прекрасного краю. Даниїла 8:9.

The argument of whether Rome establishes the vision, or a weak and fairly insignificant Syrian king establishes the vision, includes the argument of whether the little horn power came out of one of the four horns, or out of one of the four winds. It is not much of an argument, for history and prophecy is clear that Rome was not a descendant of the Greek empire, but that Rome was a new power. If Rome was the fourth kingdom, then the “one of them” of verse nine, must be one of the four winds or wings. If it was Antiochus Epiphanes, it came out of the horn of Syria.

Дискусія про те, чи Рим утверджує видіння, чи слабкий і досить незначний сирійський цар утверджує видіння, включає також питання про те, чи влада малого рога постала з одного з чотирьох рогів, чи з одного з чотирьох вітрів. Це не дуже серйозний аргумент, бо історія і пророцтво ясно свідчать, що Рим не був нащадком грецької імперії, а що Рим був новою силою. Якщо Рим був четвертим царством, тоді «один із них» дев’ятого вірша має бути одним із чотирьох вітрів або крил. Якщо йшлося про Антіоха Епіфана, то він вийшов із рога Сирії.

The Millerites identified that the power represented as “the robbers of thy people” would stand up against Christ.

Мілерити визначили, що сила, представлена як «грабіжники твого народу», постане супроти Христа.

> And through his policy also he shall cause craft to prosper in his hand; and he shall magnify himself in his heart, and by peace shall destroy many: he shall also stand up against the Prince of princes; but he shall be broken without hand. Daniel 8:25.

> І через свою хитрість він також дасть підступності процвітати в його руці; і він звеличиться у своєму серці, і через мир знищить багатьох: він також виступить проти Князя князів; але буде зламаний не рукою. Даниїла 8:25.

The “Prince of princes” is Christ, and Antiochus Epiphanes lived well before Christ was born, so the Millerites pointed this fact out on the 1843 chart. On the chart they included the date 164, which in reality has no biblical reference, and was simply a notation which identifies the significance of the argument over the fourth kingdom between Miller and the Protestant theologians. Next to the year “164” on the chart they wrote, “Death of Antiochus Epiphanes who of course stood not up against the Prince of princes as he had been dead 164 years before the prince of princes was born.”

«Князь князів» — це Христос, а Антіох Епіфан жив задовго до народження Христа, тож міллеріти зазначили цей факт на діаграмі 1843 року. На діаграмі вони зазначили дату 164, яка насправді не має біблійного посилання і була лише позначкою, що вказувала на важливість суперечки щодо четвертого царства між Міллером і протестантськими богословами. Поруч із роком «164» на діаграмі вони написали: «Смерть Антіоха Епіфана, який, звісно, не виступав проти Князя князів, адже помер за 164 роки до того, як князь князів народився».

Today Adventism teaches that “the robbers of thy people” is Antiochus Epiphanes, as does apostate Protestantism, in spite of the fact that inspiration recorded that “the 1843 chart was directed by the hand of the Lord and should not be altered.” The Millerites knew that the king of fierce countenance was Rome, so they were not shaken by the satanic teaching that undermines the ability to establish the “chazon” vision. The Bible is clear that if there is no vision, the people perish.

Сьогодні адвентизм навчає, що «грабіжники твого народу» — це Антіох Епіфан, так само як і відступницький протестантизм, попри те, що натхнення записало, що «таблиця 1843 року була спрямована рукою Господа і не повинна бути змінена». Міллеріти знали, що цар лютого вигляду був Римом, тож їх не похитило сатанинське вчення, яке підриває здатність встановити видіння «хазон». Біблія ясно каже, що якщо немає видіння, народ гине.

> Where there is no vision, the people perish: but he that keepeth the law, happy is he. Proverbs 29:18.

> Де немає видіння, народ гине; а хто дотримується закону, той щасливий. Приповісті 29:18.

The vision that Solomon identifies in the verse is the “chazon” vision, which in verse thirteen of Daniel eight, is the vision that identifies paganism and papalism trampling down the sanctuary and host. For the Millerites those two desolating powers represented the fourth kingdom of Bible prophecy, and without recognizing the fourth kingdom of Rome (the robbers of thy people), they would not have been able to establish the vision. The “robbers of thy people” in verse fourteen of Daniel eleven, were to stand up against the king of the south, exalt themselves, establish the vision and fall. Rome fulfilled each of those characteristics.

Видіння, яке Соломон визначає у вірші, — це видіння «хазон», яке в тринадцятому вірші восьмого розділу книги Даниїла є тим видінням, що вказує на язичництво та папство, які попирають святилище й воїнство. Для міллеритів ці дві спустошувальні сили представляли четверте царство біблійного пророцтва, і без визнання четвертого царства Риму (грабіжників твого народу) вони не змогли б утвердити видіння. «Грабіжники твого народу» в чотирнадцятому вірші одинадцятого розділу книги Даниїла мали повстати проти царя півдня, звеличитися, утвердити видіння й упасти. Рим відповідав кожній із цих ознак.

In chapter seven, the fourth kingdom is specifically identified as being “diverse” from the kingdoms before it.

У сьомому розділі четверте царство чітко назване «відмінним» від царств, що були перед ним.

> After this I saw in the night visions, and behold a fourth beast, dreadful and terrible, and strong exceedingly; and it had great iron teeth: it devoured and brake in pieces, and stamped the residue with the feet of it: and it was diverse from all the beasts that were before it; and it had ten horns…. Then I would know the truth of the fourth beast, which was diverse from all the others, exceeding dreadful, whose teeth were of iron, and his nails of brass; which devoured, brake in pieces, and stamped the residue with his feet; And of the ten horns that were in his head, and of the other which came up, and before whom three fell; even of that horn that had eyes, and a mouth that spake very great things, whose look was more stout than his fellows. Daniel 7:7, 19, 20.

> Після цього я бачив у нічних видіннях, і ось четвертий звір, страшний і жахливий, і надзвичайно сильний; і мав він великі залізні зуби: він поїдав і трощив, і решту топтав своїми ногами; і він був відмінний від усіх звірів, що були перед ним; і мав десять рогів.... Тоді я хотів пізнати правду про четвертого звіра, який був відмінний від усіх інших, надзвичайно жахливий, зуби його були залізні, а пазурі мідні; який поїдав, трощив і решту топтав своїми ногами; і про десять рогів, що були на його голові, і про іншого, який піднявся, перед яким три впали; про той ріг, що мав очі й уста, що говорили дуже великі речі, вигляд якого був суворіший, ніж у його товаришів. Даниїла 7:7, 19, 20.

The fourth kingdom of Daniel seven was twice identified as being “diverse” from the kingdoms that preceded it. If the “little horn” of verse nine was simply an extension of the Syrian horn (Antiochus Epiphanes), it would not have been different. The beasts that preceded Rome in chapter seven were the lion, the bear and the leopard, all animals that actually exist in nature, but when it came to the fourth beast with iron teeth and nails of brass, Daniel knew of no beast of nature that represented the dreadful beast that devoured. It was different (diverse). The “little horn” of verse nine, came forth out of one of the areas represented by the four winds and wings, and not out of one of the horns or notable ones.

Четверте царство в сьомому розділі книги Даниїла двічі назване «відмінним» від царств, що передували йому. Якби «малий ріг» з дев’ятого вірша був просто продовженням сирійського рога (Антіох Епіфан), він не був би іншим. Звірі, що передували Риму в сьомому розділі, були лев, ведмідь і леопард — усі тварини, які реально існують у природі, але коли йшлося про четвертого звіра із залізними зубами та мідними пазурами, Даниїл не знав жодного природного звіра, який би представляв того страшного пожираючого звіра. Він був інший (відмінний). «Малий ріг» з дев’ятого вірша вийшов з однієї з областей, представлених чотирма вітрами й крилами, а не з одного з рогів чи з-поміж визначних.

Daniel chapter eight, states that “in the latter time of their kingdom, when the transgressors are come to the full, a king of fierce countenance, and understanding dark sentences, shall stand up.” In the “latter time of their kingdom (Greece, which had disintegrated into four kingdoms), during the time “when the transgressors are come to the full,” a new king would stand up.

У восьмому розділі книги Даниїла сказано, що "наприкінці їхнього царства, коли беззаконники дійдуть до повноти, постане цар суворого вигляду, який розуміє темні вислови". У "наприкінці їхнього царства" (Греції, яка розпалася на чотири царства), у час "коли беззаконники дійдуть до повноти", постане новий цар.

> “Every nation that has come upon the stage of action has been permitted to occupy its place on the earth, that the fact might be determined whether it would fulfill the purposes of the Watcher and the Holy One. Prophecy has traced the rise and progress of the world’s great empires—Babylon, Medo-Persia, Greece, and Rome. With each of these, as with the nations of less power, history has repeated itself. Each has had its period of test; each has failed, its glory faded, its power departed.” Prophets and Kings, 535.

> "Кожному народові, що виходив на історичну арену, було дозволено зайняти своє місце на землі, щоб з'ясувалося, чи виконає він наміри Сторожа й Святого. Пророцтво простежило піднесення й поступ великих світових імперій — Вавилону, Мідо-Персії, Греції та Риму. З кожною з них, як і з народами меншої могутності, історія повторювалася. Кожна мала свій період випробування; кожна не витримала його: її слава згасла, її могутність зникла." Пророки і царі, 535.

At the end (“latter time”) of the kingdom of Greece, when their cup of probationary time had been filled (“when the transgressors are come to the full”), a “king of fierce countenance” would stand up. That king would understand “dark sentences,” for he would speak a completely different language than the Hebrew of the Jews or the Greek of the previous kingdom, for he would speak Latin. That kingdom had been identified by Moses as the nation that would bring the siege of the years 66 to 70 AD, where among other things the famine was so terrible that the Jews ate their own children to survive.

Наприкінці ("останній час") царства Греції, коли їхня чаша випробувального часу наповниться ("коли беззаконники дійдуть до повноти"), постане "цар лютого виду". Той цар розумітиме "темні вислови", бо говоритиме зовсім іншою мовою, ніж єврейська мова юдеїв чи грецька мова попереднього царства, адже він говоритиме латиною. Те царство було визначене Мойсеєм як народ, який принесе облогу років 66–70 н. е., де, зокрема, голод був таким жахливим, що юдеї їли власних дітей, щоб вижити.

> Because thou servedst not the Lord thy God with joyfulness, and with gladness of heart, for the abundance of all things; Therefore shalt thou serve thine enemies which the Lord shall send against thee, in hunger, and in thirst, and in nakedness, and in want of all things: and he shall put a yoke of iron upon thy neck, until he have destroyed thee. The Lord shall bring a nation against thee from far, from the end of the earth, as swift as the eagle flieth; a nation whose tongue thou shalt not understand; A nation of fierce countenance, which shall not regard the person of the old, nor show favour to the young: And he shall eat the fruit of thy cattle, and the fruit of thy land, until thou be destroyed: which also shall not leave thee either corn, wine, or oil, or the increase of thy kine, or flocks of thy sheep, until he have destroyed thee. And he shall besiege thee in all thy gates, until thy high and fenced walls come down, wherein thou trustedst, throughout all thy land: and he shall besiege thee in all thy gates throughout all thy land, which the Lord thy God hath given thee. And thou shalt eat the fruit of thine own body, the flesh of thy sons and of thy daughters, which the Lord thy God hath given thee, in the siege, and in the straitness, wherewith thine enemies shall distress thee. Deuteronomy 28:47–53.

> Бо ти не служив Господу, Богові своєму, з радістю і з веселістю серця, при достатку всього; тому будеш служити своїм ворогам, яких Господь пошле проти тебе, у голоді, і в спразі, і в наготі, і в нестатку всього; і він покладе залізне ярмо на твою шию, аж поки не знищить тебе. Господь наведе на тебе народ здалека, з краю землі, швидкий, як орел летить; народ, мови якого ти не зрозумієш; народ лютого обличчя, що не шануватиме старця і не змилується над юним; і він поїсть плід твоєї худоби і плід твоєї землі, аж поки ти не будеш знищений; і не залишить тобі ні збіжжя, ні вина, ні оливи, ні приплоду твоїх корів, ані отар твоїх овець, аж поки не знищить тебе. І він обляже тебе у всіх твоїх брамах, аж поки не упадуть твої високі й укріплені мури, на які ти покладався, по всій твоїй землі; і обляже тебе у всіх твоїх брамах по всій твоїй землі, яку дав тобі Господь, Бог твій. І ти їстимеш плід утроби своєї, м’ясо своїх синів і дочок, яких дав тобі Господь, Бог твій, під час облоги та в тісноті, якою вороги твої тиснутимуть тебе. Повторення Закону 28:47-53.

In Daniel chapter two the fourth kingdom was represented by “iron,” and Moses identified “a nation,” which would put a “yoke of iron,” upon the Jews. The “nation” would “destroy” the Jews, and it would be as swift as an eagle, of which the eagle is the symbol of Rome. It would be a “nation” “whose tongue thou shalt not understand,” for its language would be “dark sentences” to the Jews. It would be a “nation of fierce countenance” as described in Daniel chapter eight as a “king of fierce countenance.” And in the “siege” of Jerusalem the Jews ate their “sons and daughters.”

У другому розділі Даниїла четверте царство було представлене «залізом», а Мойсей вказав на «народ», який покладе на юдеїв «залізне ярмо». Цей «народ» «знищить» юдеїв і буде прудкий, як орел, а орел був символом Риму. Це буде «народ», «мови якого ти не зрозумієш», бо їхня мова буде для юдеїв «темними висловами». Це буде «народ жорстокого виду», як у восьмому розділі Даниїла описано «царя жорстокого виду». А під час «облоги» Єрусалима юдеї їли своїх «синів і дочок».

Miller recognized pagan Rome as the power predicted by Moses, and as the fourth “iron” kingdom of Daniel two, and the “nation” who spoke Latin, not Hebrew or Greek. Miller made no distinction between the fourth and fifth kingdom of Bible prophecy, for to him they both were simply Rome. So after pagan Rome stood up in verse twenty-three, he would not see the distinction represented in verse twenty-four. In the vision the little horn had oscillated from masculine to feminine to masculine to feminine in verses nine through twelve, and verse twenty-three identifies the prophetic characteristics of pagan Rome, Gabriel’s interpretation in verse twenty-four changes to feminine Rome. The power in verse twenty-four was to possess “mighty power,” “but not by his own power: and he shall destroy wonderfully, and shall prosper, and practice, and shall destroy the mighty and the holy people.”

Міллер визнавав язичницький Рим за силу, передвіщену Мойсеєм, і як четверте «залізне» царство другого розділу книги Даниїла, а також «народ», що говорив латинською, а не єврейською чи грецькою. Міллер не розрізняв четверте й п’яте царства біблійного пророцтва, бо для нього обидва були просто Римом. Тож після того як у вірші двадцять третьому постає язичницький Рим, він не бачив відмінності, представленої у вірші двадцять четвертому. У видінні «малий ріг» переходив від чоловічого роду до жіночого, потім знову до чоловічого і до жіночого у віршах з дев’ятого по дванадцятий, і якщо вірш двадцять третій окреслює пророчі риси язичницького Рима, то у тлумаченні Гавриїла у вірші двадцять четвертому відбувається перехід до Рима в жіночому роді. Влада у вірші двадцять четвертому повинна була мати «велику міць», «але не своєю власною силою: і він дивно нищитиме, і матиме успіх, і діятиме, і нищитиме сильних і святий народ».

Papal Rome was to be given the military power of pagan Rome, and it would destroy God’s people for one thousand two hundred and sixty years, from the year 538 to 1798. It would destroy “wonderfully” for it is the beast the whole world “wonders after,” and it was the power that would “practice and prosper” until the first indignation that had been “determined” to be finished in 1798 was fulfilled.

Папському Риму мала бути надана військова сила язичницького Риму, і він знищуватиме Божий народ протягом тисячі двохсот шістдесяти років, з 538 року до 1798 року. Він знищуватиме «дивовижно», бо це той звір, за яким увесь світ «дивується», і це була влада, що мала «чинити й мати успіх», аж доки не сповнився перший гнів, який було «визначено» завершити 1798 року.

Then in verse twenty-five Gabriel follows the oscillation established in the verses he was interpreting for Daniel, and again addresses pagan Rome, who through a different type of “policy,” brought together its empire, as attested to by all the historians. The “craft” of pagan Rome was to induce nations to join their growing empire, and it used the promise of peace and prosperity to build the empire, unlike the previous empires that were forged simply by military might. Pagan Rome was also to “stand up against the Prince of princes,” as it did when it placed Christ upon the cross of Calvary.

Тоді у вірші двадцять п’ятому Гавриїл слідує чергуванню, встановленому у віршах, які він тлумачив Даниїлові, і знову звертається до язичницького Риму, який завдяки іншому виду «політики» об’єднав свою імперію, як це засвідчують усі історики. «Хитрість» язичницького Риму полягала в тому, щоб спонукати народи приєднуватися до своєї зростаючої імперії, і він використовував обіцянку миру та добробуту для побудови імперії, на відміну від попередніх імперій, що були створені лише військовою силою. Язичницький Рим також мав «постати проти Князя князів», як і сталося, коли він розіп’яв Христа на хресті Голгофи.

Then Gabriel addresses the two visions he was interpreting for Daniel, by identifying that the “mareh” vision of the appearance (the twenty-three hundred days) was true, and that the “chazon” vision of the trampling down of the sanctuary and host by pagan Rome and papal Rome was to be “shut up (sealed), “for many days” (until the time of the end in 1798).

Тоді Гавриїл звертається до двох видінь, які він тлумачив Даниїлові, і зазначає, що видіння "mareh" про явлення (дві тисячі триста днів) було істинним, а видіння "chazon" про попрання святині та воїнства язичницьким Римом і папським Римом мало бути "зачиненим (запечатаним)" "на багато днів" (аж до часу кінця в 1798 році).

Then Daniel was sick for some time, and then returned to work, but he still did not understand the “mareh” vision, which is the vision which Gabriel was commanded to make him understand. For that reason Gabriel would return in chapter nine, to finish his work of making Daniel understand the “mareh” vision.

Потім Даниїл хворів деякий час, а тоді повернувся до роботи, але він усе ще не розумів видіння «mareh», того самого видіння, яке Гавриїлові було наказано зробити йому зрозумілим. Тому Гавриїл повернеться в дев’ятому розділі, щоб завершити свою роботу — зробити так, щоб Даниїл зрозумів видіння «mareh».

In Daniel chapter nine, Daniel had been studying the prophetic Word and came to understand through the writings of Moses and Jeremiah. Jeremiah had identified the captivity he was in would last seventy years.

У дев’ятому розділі книги Даниїла Даниїл вивчав пророче Слово і зрозумів із писань Мойсея та Єремії. Єремія вказав, що полон, у якому перебував Даниїл, триватиме сімдесят років.

> And this whole land shall be a desolation, and an astonishment; and these nations shall serve the king of Babylon seventy years. And it shall come to pass, when seventy years are accomplished, that I will punish the king of Babylon, and that nation, saith the Lord, for their iniquity, and the land of the Chaldeans, and will make it perpetual desolations. Jeremiah 25:11, 12.

> А вся ця земля стане пусткою та жахом; і ці народи служитимуть цареві Вавилону сімдесят років. І станеться, коли сповняться сімдесят років, Я покараю царя Вавилону і той народ, — говорить Господь, — за їхню беззаконність, і землю Халдеїв, і зроблю її вічним спустошенням. Єремія 25:11, 12.

According to Moses the captivity in the enemy’s land would correspond to a time that the land would enjoy its sabbaths.

Згідно з Мойсеєм, полон у ворожій землі відповідатиме часу, коли земля відпочиватиме свої суботи.

> And I will bring the land into desolation: and your enemies which dwell therein shall be astonished at it. And I will scatter you among the heathen, and will draw out a sword after you: and your land shall be desolate, and your cities waste. Then shall the land enjoy her sabbaths, as long as it lieth desolate, and ye be in your enemies’ land; even then shall the land rest, and enjoy her sabbaths. As long as it lieth desolate it shall rest; because it did not rest in your sabbaths, when ye dwelt upon it. Leviticus 26:32–35.

> І оберну землю на спустошення, і ваші вороги, що житимуть у ній, жахнуться від неї. І розпорошу вас серед народів і витягну меча вслід за вами: і земля ваша буде спустошена, а ваші міста опустіють. Тоді земля відсвяткує свої суботи, поки лежатиме спустошена, а ви будете в країні ваших ворогів; тоді й земля відпочине і відсвяткує свої суботи. Увесь час, поки вона лежить спустошена, вона відпочиватиме, бо не відпочивала у ваші суботи, коли ви жили на ній. Левіт 26:32–35.

Daniel had understood from God’s prophetic Word, upon two witnesses that His people had been scattered into the enemy’s land, during which time the land would enjoy its sabbaths. He understood what the author of Chronicles understood concerning Jeremiah’s seventy years.

Даниїл зрозумів із пророчого Слова Божого, за свідченням двох свідків, що Його народ було розсіяно по землі ворога, під час чого земля відпочиватиме свої суботи. Він розумів те саме, що й автор Хронік щодо Єреміїних сімдесяти років.

> And them that had escaped from the sword carried he away to Babylon; where they were servants to him and his sons until the reign of the kingdom of Persia: To fulfil the word of the Lord by the mouth of Jeremiah, until the land had enjoyed her sabbaths: for as long as she lay desolate she kept sabbath, to fulfil threescore and ten years. Now in the first year of Cyrus king of Persia, that the word of the Lord spoken by the mouth of Jeremiah might be accomplished, the Lord stirred up the spirit of Cyrus king of Persia, that he made a proclamation throughout all his kingdom, and put it also in writing, saying, Thus saith Cyrus king of Persia, All the kingdoms of the earth hath the Lord God of heaven given me; and he hath charged me to build him an house in Jerusalem, which is in Judah. Who is there among you of all his people? The Lord his God be with him, and let him go up. 2 Chronicles 36:20–23.

> А тих, що врятувалися від меча, він повів у полон до Вавилона; і були вони слугами йому та його синам аж до панування перського царства, щоб виповнилося слово Господнє, сказане устами Єремії, аж поки земля відсвяткувала свої суботи; бо ввесь час свого спустошення вона дотримувалася суботи, щоб сповнилися сімдесят років. А в перший рік Кіра, царя Персії, щоб сповнилося слово Господнє, сказане устами Єремії, Господь збудив дух Кіра, царя Персії, і він оголосив по всьому своєму царству та й письмово це виклав, кажучи: Так говорить Кір, цар Персії: Усі царства землі дав мені Господь, Бог небес, і Він наказав мені збудувати Йому дім у Єрусалимі, що в Юді. Хто є між вами з усього Його народу? Нехай буде з ним Господь, його Бог, і нехай підіймається. 2 Хронік 36:20–23.

Daniel understood that Jeremiah’s seventy years of scattering in the enemy’s land, while the land enjoyed her sabbaths, was based upon the curse of “seven times” in Leviticus twenty-six, and in obedience to that understanding, he fulfilled the commanded remedy given there for those who finally awaken to their scattered condition.

Даниїл зрозумів, що сімдесят років розсіяння, про які говорив Єремія, у землі ворога, поки земля відпочивала у своїх суботах, ґрунтувалися на проклятті «сім разів» у Левиті 26, і в послуху цьому розумінню він виконав приписаний там засіб виправлення для тих, хто зрештою пробуджується до свого розсіяного стану.

> And upon them that are left alive of you I will send a faintness into their hearts in the lands of their enemies; and the sound of a shaken leaf shall chase them; and they shall flee, as fleeing from a sword; and they shall fall when none pursueth. And they shall fall one upon another, as it were before a sword, when none pursueth: and ye shall have no power to stand before your enemies. And ye shall perish among the heathen, and the land of your enemies shall eat you up. And they that are left of you shall pine away in their iniquity in your enemies’ lands; and also in the iniquities of their fathers shall they pine away with them. If they shall confess their iniquity, and the iniquity of their fathers, with their trespass which they trespassed against me, and that also they have walked contrary unto me; And that I also have walked contrary unto them, and have brought them into the land of their enemies; if then their uncircumcised hearts be humbled, and they then accept of the punishment of their iniquity: Then will I remember my covenant with Jacob, and also my covenant with Isaac, and also my covenant with Abraham will I remember; and I will remember the land. The land also shall be left of them, and shall enjoy her sabbaths, while she lieth desolate without them: and they shall accept of the punishment of their iniquity: because, even because they despised my judgments, and because their soul abhorred my statutes. And yet for all that, when they be in the land of their enemies, I will not cast them away, neither will I abhor them, to destroy them utterly, and to break my covenant with them: for I am the Lord their God. But I will for their sakes remember the covenant of their ancestors, whom I brought forth out of the land of Egypt in the sight of the heathen, that I might be their God: I am the Lord. These are the statutes and judgments and laws, which the Lord made between him and the children of Israel in mount Sinai by the hand of Moses. Leviticus 26:36–46.

> А на тих із вас, що залишаться живими, пошлю зомління в їхні серця в землях їхніх ворогів; і шелест струсаного листка гнатиме їх; і вони втікатимуть, наче втікаючи від меча; і падатимуть, коли ніхто не переслідує. І падатимуть один на одного, немов перед мечем, коли ніхто не переслідує; і ви не матимете сили встояти перед своїми ворогами. І загинете серед поган, і земля ваших ворогів пожере вас. А ті з вас, що залишаться, чахнутимуть у своїй провині в землях ваших ворогів; і також у провинах своїх батьків, разом із ними, чахнутимуть. Якщо вони визнають свою провину і провину своїх батьків, разом із переступом, яким вони переступили проти Мене, і що також вони ходили супроти Мене; і що Я також ходив супроти них, і ввів їх у землю їхніх ворогів; тоді, якщо їхні необрізані серця упокоряться, і вони приймуть кару за свою провину, тоді Я згадаю Свій заповіт з Яковом, і також Мій заповіт з Ісааком, і також Мій заповіт з Авраамом згадаю; і згадаю землю. І земля також буде залишена ними, і відсвяткує свої суботи, поки лежатиме спустошена без них; а вони приймуть кару за свою провину, бо, саме за те, що вони зневажали Мої присуди, і що їхня душа гидувала Моїми постановами. І все ж, незважаючи на це, коли вони будуть у землі своїх ворогів, Я не відкину їх і не зненавиджу їх, щоб знищити їх цілком і зламати Мій заповіт із ними; бо Я — Господь, Бог їхній. Але ради них згадаю заповіт їхніх предків, яких Я вивів із землі Єгипетської перед очима поган, щоб бути їхнім Богом: Я — Господь. Оце постанови, присуди й закони, які Господь установив між Собою та синами Ізраїлевими на горі Сінай рукою Мойсея. Левіт 26:36-46.

Daniel’s prayer in chapter nine, is addressing every element of the counsel for those who find themselves scattered in the enemy’s land. That prayer is to be aligned with his prayer in chapter two, for together they represent the prayer of those in Revelation chapter eleven, that were dead in the streets of that great city of Sodom and Egypt, who find that they also had been scattered. As Daniel concludes his prayer, Gabriel returns to finish the work of explaining the “mareh” vision, just as the Holy Spirit intends to accomplish for the two witnesses of Revelation chapter eleven.

Молитва Даниїла в дев’ятому розділі звертається до кожного аспекту настанови для тих, хто опинився розсіяним у землі ворога. Ту молитву слід узгодити з його молитвою у другому розділі, бо разом вони виражають молитву тих з одинадцятого розділу Об’явлення, які були мертвими на вулицях того великого міста Содома й Єгипту, і які виявляють, що вони також були розсіяні. Коли Даниїл завершує свою молитву, Гавриїл повертається, щоб завершити працю з пояснення видіння "mareh", так само, як Святий Дух має намір звершити для двох свідків одинадцятого розділу Об’явлення.

> And whiles I was speaking, and praying, and confessing my sin and the sin of my people Israel, and presenting my supplication before the Lord my God for the holy mountain of my God; Yea, whiles I was speaking in prayer, even the man Gabriel, whom I had seen in the vision at the beginning, being caused to fly swiftly, touched me about the time of the evening oblation. And he informed me, and talked with me, and said, O Daniel, I am now come forth to give thee skill and understanding. Daniel 9:20–22.

> А коли я говорив і молився, і визнавав свій гріх та гріх мого народу, Ізраїля, і приносив своє благання перед Господом, Богом моїм, за святу гору Бога мого; так, коли я ще говорив у молитві, ось муж Гавриїл, якого я бачив у видінні на початку, швидко летячи, доторкнувся до мене коло часу вечірньої жертви. І він сповістив мене, і говорив зі мною, та сказав: О Даніїле, тепер я вийшов, щоб дати тобі знання й розуміння. Даниїла 9:20-22.

We will continue this study in the next article.

Ми продовжимо це дослідження у наступній статті.

> “Shortly before the fall of Babylon, when Daniel was meditating on these prophecies and seeking God for an understanding of the times, a series of visions was given him concerning the rise and fall of kingdoms. With the first vision, as recorded in the seventh chapter of the book of Daniel, an interpretation was given; yet not all was made clear to the prophet. ‘My cogitations much troubled me,’ he wrote of his experience at the time, ‘and my countenance changed in me: but I kept the matter in my heart.’ Daniel 7:28.

> Незадовго до падіння Вавилона, коли Даниїл роздумував над цими пророцтвами й шукав у Бога розуміння часів, йому було дано низку видінь щодо піднесення й падіння царств. Разом із першим видінням, як записано в сьомому розділі книги Даниїла, було дано й тлумачення; однак не все було прояснено пророкові. «Мої роздуми дуже непокоїли мене, — писав він про свій тодішній досвід, — і мій вигляд змінився в мені; та я зберіг справу в серці своєму». Даниїл 7:28.

> “Through another vision further light was thrown upon the events of the future; and it was at the close of this vision that Daniel heard ‘one saint speaking, and another saint said unto that certain saint which spake, How long shall be the vision?’ Daniel 8:13. The answer that was given, ‘Unto two thousand and three hundred days; then shall the sanctuary be cleansed’ (verse 14), filled him with perplexity. Earnestly he sought for the meaning of the vision. He could not understand the relation sustained by the seventy years’ captivity, as foretold through Jeremiah, to the twenty-three hundred years that in vision he heard the heavenly visitant declare should elapse before the cleansing of God’s sanctuary. The angel Gabriel gave him a partial interpretation; yet when the prophet heard the words, ‘The vision … shall be for many days,’ he fainted away. ‘I Daniel fainted,’ he records of his experience, ‘and was sick certain days; afterward I rose up, and did the king’s business; and I was astonished at the vision, but none understood it.’ Verses 26, 27.

> Через інше видіння на події майбутнього було пролито більше світла; і саме наприкінці цього видіння Даниїл почув: "один святий говорив, і інший святий сказав тому святому, який говорив: Доки триватиме видіння?" Даниїл 8:13. Відповідь, яка була дана: "До двох тисяч і трьохсот днів; тоді святиня буде очищена" (вірш 14), спантеличила його. Він пильно шукав значення цього видіння. Він не міг збагнути зв’язку між сімдесятирічним полоном, як було провіщено через Єремію, і двома тисячами трьомастами роками, про які у видінні він почув, як небесний посланець проголосив, що вони мають минути перед очищенням Божої святині. Ангел Гавриїл дав йому часткове тлумачення; та коли пророк почув слова: "Видіння ... буде на багато днів", він знепритомнів. "Я, Даниїл, знепритомнів, — записує він про свій досвід, — і хворів кілька днів; потім я підвівся і виконував справи царя; і я дивувався видінню, але ніхто не розумів його." Вірші 26, 27.

> “Still burdened in behalf of Israel, Daniel studied anew the prophecies of Jeremiah. They were very plain—so plain that he understood by these testimonies recorded in books ‘the number of the years, whereof the word of the Lord came to Jeremiah the prophet, that He would accomplish seventy years in the desolations of Jerusalem.’ Daniel 9:2.

> Досі обтяжений турботою про Ізраїль, Даниїл заново вивчав пророцтва Єремії. Вони були дуже ясні — настільки ясні, що він зрозумів із цих свідчень, записаних у книгах, "число років, про які було слово Господнє до пророка Єремії, що сповняться спустошення Єрусалима — сімдесят років." Даниїла 9:2.

> “With faith founded on the sure word of prophecy, Daniel pleaded with the Lord for the speedy fulfillment of these promises. He pleaded for the honor of God to be preserved. In his petition he identified himself fully with those who had fallen short of the divine purpose, confessing their sins as his own.” Prophets and Kings, 553, 554.

> "З вірою, заснованою на вірному пророчому слові, Даніїл благав Господа про швидке виконання цих обітниць. Він благав про збереження Божої честі. У своїй молитві він повністю ототожнив себе з тими, які відхилилися від Божого задуму, визнаючи їхні гріхи як власні." Пророки і царі, 553, 554.

Back to Articles