Article

# Elijah - Number Twelve

Елайджа - номер дванадцять

Every valley shall be exalted

Кожна долина буде піднесена

Author

Jeff Pippenger

Published

October 17, 2023

Formats

PDF
Word

We are still addressing Elijah as a prophetic symbol. Elijah proclaimed to Ahab that there would not be rain, except at his word for three years.

Ми й далі розглядаємо Іллю як пророчий символ. Ілля проголосив Ахавові, що не буде дощу протягом трьох років, хіба що за його словом.

> And Elijah the Tishbite, who was of the inhabitants of Gilead, said unto Ahab, As the Lord God of Israel liveth, before whom I stand, there shall not be dew nor rain these years, but according to my word. 1 Kings 17:1.

> Ілля тішбітянин, що був з жителів Ґілеаду, сказав Ахавові: Як живий Господь, Бог Ізраїлів, перед ким я стою, не буде в ці роки ні роси, ні дощу, хіба за моїм словом. 1 Царів 17:1.

Christ informs us in the book of Luke, that the three years was actually three and a half years.

Христос повідомляє нам у Євангелії від Луки, що три роки насправді були трьома з половиною роками.

> An he said, Verily, I say unto you, No prophet is accepted in his own country. But I tell you of a truth, many widows were in Israel in the days of Elias, when the heaven was shut up three years and six months, when great famine was throughout all the land; But unto none of them was Elias sent, save unto Sarepta, a city of Sidon, unto a woman that was a widow. Luke 4:24–26.

> І сказав: Істинно кажу вам, жоден пророк не має пошани у своїй вітчизні. Та правду кажу вам: багато вдів було в Ізраїлі за днів Іллі, коли небо було замкнене три роки і шість місяців, коли великий голод був по всій землі; але до жодної з них Ілля не був посланий, тільки до Сарепти Сидонської, до жінки-вдови. Луки 4:24-26.

The three and a half years took place in the time of Ahab and Jezebel, thus identifying the three and a half prophetic years from 538 until 1798, when the papacy, represented as Jezebel in the church of Thyatira, ruled during the Dark Ages.

Три з половиною роки припали на часи Ахава та Єзавелі, таким чином визначаючи три з половиною пророчі роки як період від 538 до 1798 року, коли папство, представлене як Єзавель у Тіятирській церкві, панувало під час темних віків.

> Notwithstanding I have a few things against thee, because thou sufferest that woman Jezebel, which calleth herself a prophetess, to teach and to seduce my servants to commit fornication, and to eat things sacrificed unto idols. And I gave her space to repent of her fornication; and she repented not. Behold, I will cast her into a bed, and them that commit adultery with her into great tribulation, except they repent of their deeds. And I will kill her children with death; and all the churches shall know that I am he which searcheth the reins and hearts: and I will give unto every one of you according to your works. Revelation 2:20–23.

> Та маю проти тебе дещо: ти терпиш ту жінку Єзавель, що називає себе пророчицею, щоб вона навчала й зводила моїх слуг до розпусти та до споживання ідоложертовного. І Я дав їй час, щоб покаялася у своїй розпусті; але вона не покаялася. Ось, Я кину її на ложе, а тих, що чинять із нею перелюб, — у велику скорботу, якщо не покаються у своїх вчинках. І її дітей уражу смертю; і всі церкви зрозуміють, що Я — Той, Хто досліджує нирки й серця; і дам кожному з вас за його вчинками. Об’явлення 2:20–23.

Jezebel’s “space to repent” was three and a half years in the days of Elijah, and three and a half prophetic years from 538 until 1798 in the Dark Ages of papal persecution. The punishment of Jezebel and the kings of Europe who committed fornication with her, was to be cast into a bed of tribulation and the death of her children. There were faithful souls during the Dark Ages, that had also been cast into a bed of tribulation, but they would live. When cast into the bed of tribulation, the outcome of life for the faithful or death for the unfaithful was based upon their “works.” The faithful’s bed of tribulation, produced patience and life. Their bed of tribulation would cease towards the end of the three and a half years, just before Elijah left Sarepta to command Ahab to call all Israel to Mount Carmel.

«Час на покаяння» Єзавелі становив три з половиною роки за днів Іллі та три з половиною пророчих роки з 538 по 1798 у Темні віки папського переслідування. Покарання Єзавелі та царів Європи, які вчинили з нею блуд, полягало у вкиданні на ложе скорботи, а також у смерті її дітей. У Темні віки були вірні душі, яких також було вкинуто на ложе скорботи, але вони житимуть. Коли їх кидали на ложе скорботи, результат — життя для вірних або смерть для невірних — ґрунтувався на їхніх «ділах». Ложе скорботи для вірних породжувало терпіння і життя. Їхнє ложе скорботи мало припинитися під кінець трьох з половиною років, незадовго до того, як Ілля залишив Сарепту, щоб наказати Ахавові скликати весь Ізраїль на гору Кармель.

> “The persecution of the church did not continue throughout the entire period of the 1260 years. God in mercy to His people cut short the time of their fiery trial. In foretelling the ‘great tribulation’ to befall the church, the Saviour said: ‘Except those days should be shortened, there should no flesh be saved: but for the elect’s sake those days shall be shortened.’ Matthew 24:22. Through the influence of the Reformation the persecution was brought to an end prior to 1798.” The Great Controversy, 266, 267.

> Переслідування церкви не тривало протягом усього періоду 1260 років. Бог у Своєму милосерді до Свого народу скоротив час їхнього вогняного випробування. Передвіщаючи «велику скорботу», що спіткає церкву, Спаситель сказав: «І коли б ті дні не були вкорочені, не спаслася б ніяка плоть; але заради вибраних ті дні будуть вкорочені». Матвія 24:22. Під впливом Реформації переслідуванню було покладено край до 1798 року. Велика боротьба, 266, 267.

The judgment of the “bed of tribulation” for the papacy would “kill her children with death,” but the judgment of the “bed of tribulation” contained a promise of life for those whose works demonstrated their faithfulness, as illustrated in the death of the widow of Sarepta’s son.

Суд «ложа скорботи» для папства «поб’є її дітей смертю», але суд «ложа скорботи» містив обітницю життя для тих, чиї діла засвідчували їхню вірність, як це проілюстровано у смерті сина вдови з Сарепти.

> And it came to pass after these things, that the son of the woman, the mistress of the house, fell sick; and his sickness was so sore, that there was no breath left in him. And she said unto Elijah, What have I to do with thee, O thou man of God? art thou come unto me to call my sin to remembrance, and to slay my son? And he said unto her, Give me thy son. And he took him out of her bosom, and carried him up into a loft, where he abode, and laid him upon his own bed. And he cried unto the Lord, and said, O Lord my God, hast thou also brought evil upon the widow with whom I sojourn, by slaying her son? And he stretched himself upon the child three times, and cried unto the Lord, and said, O Lord my God, I pray thee, let this child’s soul come into him again. And the Lord heard the voice of Elijah; and the soul of the child came into him again, and he revived. And Elijah took the child, and brought him down out of the chamber into the house, and delivered him unto his mother: and Elijah said, See, thy son liveth. And the woman said to Elijah, Now by this I know that thou art a man of God, and that the word of the Lord in thy mouth is truth. 1 Kings 17:17–24.

> І сталося після цього, що занедужав син тієї жінки, господині дому; і така тяжка була його хвороба, що не залишилося в ньому дихання. І сказала вона до Іллі: Що мені й тобі, чоловіче Божий? Чи на те ти прийшов до мене, щоб нагадати мій гріх та вбити мого сина? А він сказав їй: Дай мені свого сина. І взяв його з її лона, і виніс його в горницю, де він перебував, і поклав його на своє ліжко. І закликав він до Господа, і сказав: Господи, Боже мій, невже й на цю вдову, з якою я перебуваю, Ти навів лихо, умертвивши її сина? І простягся він на дитині тричі, і кликав до Господа, і сказав: Господи, Боже мій, благаю Тебе, нехай повернеться душа цієї дитини в нього знову. І почув Господь голос Іллі; і повернулася душа дитини до нього, і вона ожила. І взяв Ілля дитину, і зніс її з горниці додому, і віддав її матері; і Ілля сказав: Ось, твій син живий. І сказала жінка до Іллі: Тепер із цього я знаю, що ти чоловік Божий і що Господнє слово в устах твоїх — правда. 1 Царів 17:17-24.

The widow recognized that Elijah was “a man of God,” for “the word of the Lord” that brought her child back to life, was the word “truth.” The three-step process of Elijah stretching himself upon the widow’s son was understood by the widow as the “word” in Elijah’s mouth as “truth.” The Hebrew word ‘emeth,’ is translated in the passage as “truth,” and represents the creative power of Alpha and Omega. It is the Hebrew word created by the first, thirteenth and last letter of the Hebrew alphabet, and represents the Power who can bring the dead back to life.

Вдова визнала, що Ілля — «чоловік Божий», бо «слово Господнє», яке повернуло її дитину до життя, було словом «істина». Трьохетапний процес того, як Ілля простягався на синові вдови, вдова сприйняла як «слово» в устах Іллі — «істину». Єврейське слово «емет» у цьому уривку перекладається як «істина» і представляє творчу силу Альфи й Омеги. Це єврейське слово, утворене першою, тринадцятою та останньою літерами єврейського алфавіту, і представляє Силу, яка може повернути мертвих до життя.

The faithful, just as the unfaithful in the “space” of probationary time represented by the three and a half years, received the judgment of a “bed of tribulation.” Death was the outcome for the children of the class that followed the whore who committed fornication and taught the doctrines of paganism. Life was given to the other class who followed the directions of Elijah, and believed the Word of “truth.”

Вірні, так само як і невірні, у «просторі» випробувального часу, представленому трьома з половиною роками, одержали вирок — «ложе скорботи». Смерть стала наслідком для дітей того класу, який пішов за блудницею, котра чинила розпусту й навчала доктрин язичництва. Життя було дано іншому класу, який слідував настановам Іллі й повірив Слову «правди».

The widow had followed Elijah’s command to fetch him some water and give him some bread, and her obedience to the prophet’s word represents the faithful in the Dark Ages of Thyatira. (It is worth noting that when Elijah commands the widow to first feed him, and thereafter feed her son and herself that what is represented is that Elijah is the first to receive the food to eat. He is first to receive the message, and thereafter the church.) We are informed that the works of the faithful, were greater at the end than the beginning.

Вдова послухалася наказу Іллі принести йому трохи води й дати йому трохи хліба, і її послух слову пророка символізує вірних у темні віки Тіятири. (Варто зауважити, що коли Ілля наказує вдові спершу нагодувати його, а потім нагодувати її сина та себе, то це означає, що першим, хто отримує поживу, є Ілля. Він першим отримує вістку, а вже потім — церква.) Нам відомо, що діла вірних наприкінці були більші, ніж на початку.

> And unto the angel of the church in Thyatira write; These things saith the Son of God, who hath his eyes like unto a flame of fire, and his feet are like fine brass; I know thy works, and charity, and service, and faith, and thy patience, and thy works; and the last to be more than the first. Revelation 2:18, 19.

> І ангелові церкви в Тіятирі напиши: Так говорить Син Божий, який має очі, як полум’я вогню, а ноги Його подібні до блискучої міді: Я знаю твої діла, і любов, і служіння, і віру, і терпіння твоє, і діла твої; і останні більші за перші. Об’явлення 2:18, 19.

The faithful manifested good “works” during the “space” the papacy was given to repent, but their works at the last were “more than the first.” As the “space” was ending, Christ sent the morning star of the reformation, who began the work of no longer suffering the papacy, who taught the church to “commit fornication, and eat things sacrificed unto idols.”

Вірні виявляли добрі "діла" протягом "часу", який було дано папству для покаяння, але їхні діла наостанку були "більші від перших". Коли цей "час" добігав кінця, Христос послав ранкову зорю Реформації, яка розпочала справу більше не зносити папства, яке навчало церкву "чинити блуд і їсти речі, принесені в жертву ідолам".

> And he that overcometh, and keepeth my works unto the end, to him will I give power over the nations: And he shall rule them with a rod of iron; as the vessels of a potter shall they be broken to shivers: even as I received of my Father. And I will give him the morning star. He that hath an ear, let him hear what the Spirit saith unto the churches. Revelation 2:26–29.

> І хто переможе, і зберігатиме Мої діла до кінця, тому дам владу над народами: і він буде пасти їх залізним жезлом; як посудини гончара будуть потрощені на друзки — як і Я прийняв від Мого Отця. І дам йому зорю ранню. Хто має вухо, нехай чує, що Дух говорить церквам. Об’явлення 2:26–29.

Christ had “a few things against” the faithful at the beginning of the “space” given the papacy to repent, for they had allowed Jezebel “which calleth herself a prophetess, to teach and to seduce my servants to commit fornication, and to eat things sacrificed unto idols.” But at the end of the “space” the faithful would cease to suffer the papacy to continue her seductions.

На початку «часу», дарованого папству для покаяння, Христос мав «дещо проти» вірних, бо вони дозволили Єзавелі, «що називає себе пророчицею, учити й зводити Моїх рабів чинити розпусту та їсти ідоложертовне». Але наприкінці цього «часу» вірні перестануть терпіти, щоб папство й надалі спокушало.

> “In the fourteenth century arose in England the ‘morning star of the Reformation.’ John Wycliffe was the herald of reform, not for England alone, but for all Christendom. The great protest against Rome which it was permitted him to utter was never to be silenced. That protest opened the struggle which was to result in the emancipation of individuals, of churches, and of nations.” The Great Controversy, 80.

> У XIV столітті в Англії з’явилася «ранкова зоря Реформації». Джон Вікліф був провісником Реформації не лише для Англії, а й для всього християнства. Великому протесту проти Риму, який йому було дозволено виголосити, не судилося замовкнути. Цей протест відкрив боротьбу, яка мала завершитися визволенням людей, церков і народів. Велика боротьба, 80.

The food God’s servants eat, is the doctrines or message they receive. Fornication is the church employing state power to accomplish the enforcement of her idolatrous doctrines. In the “space” Jezebel was given to repent, the church fled into the wilderness for protection.

Їжа, яку їдять Божі слуги, — це вчення або послання, яке вони отримують. Блуд — це коли церква використовує державну владу, щоб примусово нав’язувати свої ідолопоклонницькі доктрини. У «період», який було дано Єзавелі для покаяння, церква втекла в пустелю для захисту.

> And the woman fled into the wilderness, where she hath a place prepared of God, that they should feed her there a thousand two hundred and threescore days…. And to the woman were given two wings of a great eagle, that she might fly into the wilderness, into her place, where she is nourished for a time, and times, and half a time, from the face of the serpent. And the serpent cast out of his mouth water as a flood after the woman, that he might cause her to be carried away of the flood. And the earth helped the woman, and the earth opened her mouth, and swallowed up the flood which the dragon cast out of his mouth. Revelation 12:6, 14–16.

> І жінка втекла у пустелю, де їй приготоване Богом місце, щоб її там годували тисячу двісті шістдесят днів.... І жінці дано два крила великого орла, щоб вона полетіла у пустелю, у своє місце, де її годують час, часи й півчасу, від обличчя змія. І пустив змій із своєї пащі воду, як повінь, услід за жінкою, щоб повінь понесла її. І земля допомогла жінці, і відкрила земля свої уста та поглинула повінь, яку дракон випустив із своєї пащі. Об’явлення 12:6, 14-16.

During the time of persecution of Jezebel and Ahab, Obadiah represented the protection that was provided by the wilderness in the time of the papal rule.

Під час гонінь за правління Ізавелі та Ахава Овдій уособлював той захист, який забезпечувала пустеля в часи папського панування.

> And Ahab called Obadiah, which was the governor of his house. (Now Obadiah feared the Lord greatly: For it was so, when Jezebel cut off the prophets of the Lord, that Obadiah took an hundred prophets, and hid them by fifty in a cave, and fed them with bread and water.) 1 Kings 18:3, 4.

> І Ахав покликав Овдія, який був управителем його дому. (А Овдій дуже боявся Господа: бо було так, що коли Єзавель винищувала пророків Господніх, то Овдій узяв сто пророків і сховав їх по п’ятдесят у печері, і годував їх хлібом і водою.) 1 Царів 18:3, 4.

Obadiah’s work of hiding the prophets by fifty in caves is the symbol of the place in the wilderness that was prepared by God to feed the faithful, who refused to eat the doctrines of the papacy and who also refused to accept the unholy relationship represented by her fornication with the kings of Europe. The space of time that Elijah had been directed to the widow of Sarepta for food and protection from Jezebel and Ahab, was the space of time the church fled into the wilderness, and the place prepared for them by God was represented by the work of Obadiah.

Учинок Овдія — приховування пророків у печерах групами по п’ятдесят — є символом місця в пустелі, приготованого Богом, щоб годувати вірних, які відмовилися живитися вченнями папства і також відмовилися прийняти нечестивий союз, символізований її блудом із царями Європи. Проміжок часу, протягом якого Іллю було скеровано до вдови з Сарепти для поживи та захисту від Єзавелі й Ахава, був тим самим часом, коли церква втекла в пустелю, а місце, приготоване для них Богом, було представлене працею Овдія.

Elijah’s place of hiding in Sarepta, called “Zarephath” in the Hebrew, means purification. When the space given Jezebel to repent ended, Elijah went to Obadiah and summoned Ahab to call all Israel to Carmel.

Місце переховування Іллі в Сарепті, що єврейською називається «Царфат», означає «очищення». Коли закінчився відведений Єзавелі час для покаяння, Ілля пішов до Овдія і наказав Ахавові скликати весь Ізраїль на Кармель.

> And as Obadiah was in the way, behold, Elijah met him: and he knew him, and fell on his face, and said, Art thou that my lord Elijah? And he answered him, I am: go, tell thy lord, Behold, Elijah is here. 1 Kings 18:17, 18.

> І коли Овдій був у дорозі, ось Ілля зустрівся з ним; і він упізнав його, і впав ниць, і сказав: Чи ти це, пане мій Ілля? А він відповів йому: Я. Іди, скажи пану твоєму: Ось Ілля тут. 1 Царів 18:17, 18.

Elijah’s time with the widow of Sarepta symbolizes the Dark Ages. In the narrative of Elijah and the widow, she was gathering two sticks, for she was about to die. A widow in prophecy is a church, and she represented the church in the wilderness that was about to die.

Перебування Іллі у вдови з Сарепти символізує Темні віки. У розповіді про Іллю та вдову вона збирала дві хворостини, бо ось-ось мала померти. У пророцтві вдова — це церква, і вона символізувала церкву в пустелі, яка ось-ось мала померти.

> And unto the angel of the church in Sardis write; These things saith he that hath the seven Spirits of God, and the seven stars; I know thy works, that thou hast a name that thou livest, and art dead. Be watchful, and strengthen the things which remain, that are ready to die: for I have not found thy works perfect before God. Revelation 3:1, 2.

> І ангелові церкви в Сардісі напиши: Так говорить Той, Хто має сім Духів Божих і сім зірок: Я знаю твої діла, що ти маєш ім’я, ніби живий, але ти мертвий. Пильнуй і зміцни те, що залишилося, що готове померти, бо Я не знайшов твоїх діл досконалими перед Богом. Об’явлення 3:1–2.

She was “gathering two sticks”, and preparing for her death when Elijah interrupts her.

Вона "збирала дві палиці" і готувалася до своєї смерті, коли її перебиває Ілля.

> And the word of the Lord came unto him, saying, Arise, get thee to Zarephath, which belongeth to Zidon, and dwell there: behold, I have commanded a widow woman there to sustain thee. So he arose and went to Zarephath. And when he came to the gate of the city, behold, the widow woman was there gathering of sticks: and he called to her, and said, Fetch me, I pray thee, a little water in a vessel, that I may drink. And as she was going to fetch it, he called to her, and said, Bring me, I pray thee, a morsel of bread in thine hand. And she said, As the Lord thy God liveth, I have not a cake, but an handful of meal in a barrel, and a little oil in a cruse: and, behold, I am gathering two sticks, that I may go in and dress it for me and my son, that we may eat it, and die. 1 Kings 17:8–12.

> І було слово Господнє до нього, говорячи: Устань, іди до Сарепти, що належить Сидону, і живи там; ось Я звелів там одній вдові годувати тебе. І він устав і пішов до Сарепти. І коли він прийшов до воріт міста, аж ось там вдова збирала хмиз; і він гукнув до неї та сказав: Принеси мені, прошу, трохи води в посудині, щоб я напився. А коли вона пішла, щоб принести, він гукнув до неї та сказав: Принеси мені, прошу, і шматок хліба в руці твоїй. Вона ж сказала: Як живе Господь, Бог твій, не маю я коржа, лише жменю борошна в діжці та трохи олії в глечику; і ось я збираю два поліна, щоб піти й приготувати це для себе та свого сина; з’їмо це — та й умремо. 1 Царів 17:8–12.

The widow of Sarepta was gathering “two sticks.” The widow represents the faithful in the time of Jezebel. Her son represents those during the history of Thyatira that died with the promise of being resurrected in the first resurrection.

Вдова із Сарепти збирала "дві палиці". Вдова представляє вірних за часів Єзавелі. Її син представляє тих із періоду історії Тіятири, які померли з обітницею бути воскресеними в першому воскресінні.

> And I saw thrones, and they sat upon them, and judgment was given unto them: and I saw the souls of them that were beheaded for the witness of Jesus, and for the word of God, and which had not worshipped the beast, neither his image, neither had received his mark upon their foreheads, or in their hands; and they lived and reigned with Christ a thousand years. But the rest of the dead lived not again until the thousand years were finished. This is the first resurrection. Blessed and holy is he that hath part in the first resurrection: on such the second death hath no power, but they shall be priests of God and of Christ, and shall reign with him a thousand years. Revelation 20:4–6.

> І побачив я престоли, і на них сіли ті, кому було дано право судити; і побачив я душі обезголовлених за свідчення Ісуса і за Слово Боже, і тих, що не поклонялися звірові ані його образові, і не прийняли його знака на своїх чолах або на своїх руках; і вони жили й царювали з Христом тисячу років. А решта мертвих не ожили, доки не скінчилася тисяча років. Це — перше воскресіння. Блаженний і святий той, хто має участь у першому воскресінні: над такими друга смерть не має влади, але вони будуть священиками Бога й Христа і царюватимуть з Ним тисячу років. Об’явлення 20:4–6.

The widow also represents the few in Sardis, that were worthy and given white garments.

Вдова також представляє небагатьох у Сардах, які були гідними та отримали білі шати.

> Thou hast a few names even in Sardis which have not defiled their garments; and they shall walk with me in white: for they are worthy. He that overcometh, the same shall be clothed in white raiment; and I will not blot out his name out of the book of life, but I will confess his name before my Father, and before his angels. Revelation 3:4, 5.

> Ти маєш навіть у Сардах кілька імен, що не сплямували свого одягу; і вони будуть ходити зі Мною в білому, бо вони гідні. Переможець буде зодягнений у білі одежі; і Я не зітру імені його з книги життя, але визнаю ім’я його перед Отцем Моїм і перед Його ангелами. Об’явлення 3:4, 5.

Those in the fourth church of Thyatira, who faithfully died, represented by the widow’s son, were given white garments in the fifth seal.

Тим, що були в четвертій Тіятирській церкві, які померли вірними, представлені сином вдови, було дано білі шати при п’ятій печатці.

> And when he had opened the fifth seal, I saw under the altar the souls of them that were slain for the word of God, and for the testimony which they held: And they cried with a loud voice, saying, How long, O Lord, holy and true, dost thou not judge and avenge our blood on them that dwell on the earth? And white robes were given unto every one of them; and it was said unto them, that they should rest yet for a little season, until their fellowservants also and their brethren, that should be killed as they were, should be fulfilled. Revelation 6:9–11.

> І коли Він відкрив п’яту печать, я побачив під жертовником душі тих, що були вбиті за Слово Боже та за свідчення, яке вони мали; і вони волали гучним голосом, кажучи: Доки, Владико, святий і правдивий, не судиш і не мстишся за нашу кров на тих, що живуть на землі? І було дано кожному з них білу одежу; і сказано їм, щоб вони ще спочили трохи часу, доки доповниться число їхніх співслужителів і братів їхніх, які мають бути вбиті, як і вони. Об’явлення 6:9–11.

The martyrs of the Dark Ages were given white robes, and were told to rest in their graves, until another group of papal martyrs were to be killed, as they had been killed. They had been murdered by the papacy during the space of three and a half years, and they were promised that the papacy would ultimately be judged, but not until a second group of papal martyrs were to be murdered, during the soon-coming Sunday law crisis. Sister White connects the martyrs’ request for judgment upon the papacy, with two passages in the book of Revelation.

Мученикам Темних віків дали білі шати і сказали відпочивати у своїх могилах, доки не буде вбито іншу групу папських мучеників, так само як були вбиті вони. Їх було вбито папством протягом трьох з половиною років, і їм було обіцяно, що папство зрештою буде засуджене, але не раніше, ніж буде вбито другу групу папських мучеників під час кризи недільного закону, що незабаром настане. Сестра Вайт пов’язує прохання мучеників про суд над папством із двома уривками в книзі Об’явлення.

> “When the fifth seal was opened, John the Revelator in vision saw beneath the altar the company that were slain for the Word of God and the testimony of Jesus Christ. After this came the scenes described in the eighteenth of Revelation, when those who are faithful and true are called out from Babylon. [Revelation 18:1–5, quoted.]” Manuscript Releases, volume 20, 14.

> "Коли було відкрито п’яту печатку, Іван Богослов у видінні побачив під жертовником тих, що були вбиті за Слово Боже і свідчення Ісуса Христа. Після цього відбулися події, описані у вісімнадцятому розділі Об’явлення, коли вірні та істинні покликані вийти з Вавилону. [Об’явлення 18:1-5, цитовано.]" Публікації рукописів, том 20, 14.

Revelation eighteen verses one through five represents the two voices of verse one and verse four. The second voice is the call out of Babylon, and it marks the beginning of the Sunday law persecution, when the mighty movement of the third angel, calls God’s other flock out of Babylon. She also places the passage from the fifth seal at the opening of the seventh seal.

В Об’явленні 18:1–5 представлено два голоси — у першому та четвертому віршах. Другий голос — це заклик вийти з Вавилона, і він позначає початок переслідування за «недільним законом», коли могутній рух третього ангела кличе іншу Божу отару вийти з Вавилона. Вона також розміщує уривок із п’ятої печаті під час відкриття сьомої печаті.

> “[Revelation 6:9–11 quoted]. Here were scenes presented to John that were not in reality but that which would be in a period of time in the future.

> [Об'явлення 6:9-11 процитовано]. Тут Іванові було показано сцени, які не були реальністю, а мали відбутися через певний час у майбутньому.

> “Revelation 8:1–4 quoted.” Manuscript Releases, volume 20, 197.

> "Об’явлення 8:1-4 цитовано." Публікації рукописів, том 20, 197.

In Revelation chapter eight, verses one through four, the seventh seal is opened.

У восьмому розділі Книги Одкровення, у віршах від першого до четвертого, відкривається сьома печать.

> And when he had opened the seventh seal, there was silence in heaven about the space of half an hour. And I saw the seven angels which stood before God; and to them were given seven trumpets. And another angel came and stood at the altar, having a golden censer; and there was given unto him much incense, that he should offer it with the prayers of all saints upon the golden altar which was before the throne. And the smoke of the incense, which came with the prayers of the saints, ascended up before God out of the angel’s hand. Revelation 8:1–4.

> І коли Він відкрив сьому печать, на небі запанувала тиша близько пів години. І я побачив сімох ангелів, що стояли перед Богом; і їм було дано сім сурм. І інший ангел прийшов і став біля жертовника, маючи золоту кадильницю; і йому було дано багато ладану, щоб він приніс його разом із молитвами всіх святих на золотий жертовник, що був перед престолом. І дим ладану разом із молитвами святих піднявся перед Богом з руки ангела. Об’явлення 8:1-4.

The prayers of the martyrs of the Dark Ages, who in the fifth seal are requesting that God bring judgment upon the whore that commits fornication with the kings of the earth, ascend “up before God,” when the seventh seal is opened. Inspiration aligns the opening of the seventh seal, with Revelation eighteen’s second voice, for it is at the second voice, that God remembers her iniquities, and he then doubles her judgment. Once for the martyrs of the Dark Ages, and once for the blood bath of the Sunday law crisis.

Молитви мучеників Темних віків, які під п’ятою печаттю просять Бога звершити суд над блудницею, що чинить блуд із царями земними, возносяться «перед Богом», коли відкривається сьома печать. Натхнення пов’язує відкриття сьомої печаті з другим голосом вісімнадцятого розділу Об’явлення, бо саме при другому голосі Бог згадує її беззаконня і тоді подвоює її кару: раз — за мучеників Темних віків, і ще раз — за кровопролиття під час кризи недільного закону.

> And I heard another voice from heaven, saying, Come out of her, my people, that ye be not partakers of her sins, and that ye receive not of her plagues. For her sins have reached unto heaven, and God hath remembered her iniquities. Reward her even as she rewarded you, and double unto her double according to her works: in the cup which she hath filled fill to her double. Revelation 18:4–6.

> І почув я інший голос із неба, що казав: Вийдіть із неї, народе Мій, щоб ви не стали учасниками її гріхів і щоб ви не зазнали її кар. Бо гріхи її дійшли аж до неба, і Бог згадав її беззаконня. Відплатіть їй так, як і вона відплатила вам, і дайте їй удвічі за її діла; у чашу, яку вона наповнила, налийте їй удвічі. Об’явлення 18:4-6.

The few in Sardis that had not defiled their garments, represent those that came out of the history of Thyatira that ended in 1798. They are represented by the widow of Sarepta, a widow who was going to the marriage in 1844.

Ті небагато в Сардах, що не заплямували свого одягу, представляють тих, хто вийшов з історії Тіятири, що завершилася 1798 року. Вони представлені вдовою з Сарепти, вдовою, яка йшла на весілля у 1844 році.

> “The coming of Christ as our high priest to the most holy place, for the cleansing of the sanctuary, brought to view in Daniel 8:14; the coming of the Son of man to the Ancient of Days, as presented in Daniel 7:13; and the coming of the Lord to His temple, foretold by Malachi, are descriptions of the same event; and this is also represented by the coming of the bridegroom to the marriage, described by Christ in the parable of the ten virgins, of Matthew 25.” The Great Controversy, 426.

> «Прихід Христа як нашого первосвященика до Святого Святих для очищення святилища, показаний у Даниїла 8:14; прихід Сина Людського до Давнього днями, як подано в Даниїла 7:13; і прихід Господа до Свого храму, передвіщений Малахією, є описами однієї й тієї самої події; і це також представлено приходом Нареченого на весілля, описаним Христом у притчі про десять дів, у Матвія 25». Велика боротьба, 426.

The widow, was preparing her last supper before her death, when Elijah commanded her to serve him. She illustrates the faithful few in Thyatira, transitioning into the faithful few in Sardis that were gathering “two sticks” for a “fire”.

Вдова готувала свою останню трапезу перед смертю, коли Ілля наказав їй послужити йому. Вона уособлює небагатьох вірних у Тіятірі, переходячи до небагатьох вірних у Сардах, які збирали «дві палички» для «вогню».

The “two sticks” represent both houses of ancient Israel, that were trampled down by paganism and then papalism, but were to be gathered together and joined as “one stick,” in the history of 1798 to 1844.

«Дві палиці» символізують обидва доми давнього Ізраїлю, які були потоптані язичництвом, а потім папством, але мали бути зібрані разом і поєднані в «одну палицю» в історичний період з 1798 по 1844 рік.

> The word of the Lord came again unto me, saying, Moreover, thou son of man, take thee one stick, and write upon it, For Judah, and for the children of Israel his companions: then take another stick, and write upon it, For Joseph, the stick of Ephraim, and for all the house of Israel his companions: And join them one to another into one stick; and they shall become one in thine hand. And when the children of thy people shall speak unto thee, saying, Wilt thou not shew us what thou meanest by these? Say unto them, Thus saith the Lord God; Behold, I will take the stick of Joseph, which is in the hand of Ephraim, and the tribes of Israel his fellows, and will put them with him, even with the stick of Judah, and make them one stick, and they shall be one in mine hand. And the sticks whereon thou writest shall be in thine hand before their eyes. And say unto them, Thus saith the Lord God; Behold, I will take the children of Israel from among the heathen, whither they be gone, and will gather them on every side, and bring them into their own land: And I will make them one nation in the land upon the mountains of Israel; and one king shall be king to them all: and they shall be no more two nations, neither shall they be divided into two kingdoms any more at all: Neither shall they defile themselves any more with their idols, nor with their detestable things, nor with any of their transgressions: but I will save them out of all their dwelling places, wherein they have sinned, and will cleanse them: so shall they be my people, and I will be their God. And David my servant shall be king over them; and they all shall have one shepherd: they shall also walk in my judgments, and observe my statutes, and do them. And they shall dwell in the land that I have given unto Jacob my servant, wherein your fathers have dwelt; and they shall dwell therein, even they, and their children, and their children’s children forever: and my servant David shall be their prince forever. Moreover I will make a covenant of peace with them; it shall be an everlasting covenant with them: and I will place them, and multiply them, and will set my sanctuary in the midst of them for evermore. My tabernacle also shall be with them: yea, I will be their God, and they shall be my people. And the heathen shall know that I the Lord do sanctify Israel, when my sanctuary shall be in the midst of them for evermore. Ezekiel 37:15–28.

> І знову було до мене слово Господнє, кажучи: А ти, сину людський, візьми собі одну палицю і напиши на ній: Для Юди і для синів Ізраїля, його товаришів; потім візьми іншу палицю і напиши на ній: Для Йосипа, палиця Єфрема, і для всього дому Ізраїля, його товаришів; і з’єднай їх одну з одною в одну палицю, і вони стануть однією в твоїй руці. А коли сини твого народу говоритимуть до тебе, кажучи: Чи не покажеш нам, що ти цим маєш на увазі? — скажи їм: Так говорить Господь Бог: Ось, Я візьму палицю Йосипа, що в руці Єфрема, і племена Ізраїля, його товаришів, і приєднаю їх до нього, до палиці Юди, і зроблю їх однією палицею, і вони будуть однією в Моїй руці. А ті палиці, на яких ти писав, будуть у твоїй руці перед їхніми очима. І скажи їм: Так говорить Господь Бог: Ось, Я візьму синів Ізраїля з-поміж народів, куди вони пішли, і зберу їх з усіх боків, і приведу їх до їхньої землі. І зроблю їх одним народом у землі, на горах Ізраїля, і один цар буде царювати над усіма ними; і не будуть вони більше двома народами, і вже не будуть розділені на два царства ніколи. І більше не будуть занечищувати себе своїми ідолами, ані своїми гидотами, ані якимись своїми переступами; але Я спасу їх з усіх їхніх осель, де вони грішили, і очищу їх; і вони будуть Моїм народом, а Я буду їхнім Богом. І Давид, Мій раб, буде царем над ними; і в них усіх буде один пастир; вони також ходитимуть у Моїх постановах, і додержуватимуть Моїх уставів, і виконуватимуть їх. І житимуть у землі, яку Я дав Якову, Моєму рабові, де жили ваші батьки; і будуть жити в ній — вони, і їхні діти, і діти їхніх дітей — повіки; і Мій раб Давид буде їхнім князем навіки. І укладу з ними заповіт миру; він буде з ними вічним заповітом; і влаштую їх, і розмножу їх, і поставлю Мою святиню серед них навіки. І Моя скинія буде з ними; так, Я буду їхнім Богом, а вони будуть Моїм народом. І пізнають народи, що Я, Господь, освячую Ізраїля, коли Моя святиня буде серед них навіки. Єзекіїль 37:15–28.

When Elijah leaves Sarepta to call Ahab and all Israel to Mount Carmel, the widowed church that has fled into the wilderness was gathering two sticks for the fire that purifies the widow in advance of the wedding on October 22, 1844. The gathering of the two sticks is the gathering of the Millerite movement that is accomplished in the last sixty-five year period identified in Isaiah seven. The northern kingdom suffered the curse of Moses from 723 BC through 1798, and the southern kingdom suffered the same curse from 677 BC until 1844. In 1844, the spiritual descendants of those two literal nations, were gathered together as one stick, or one nation.

Коли Ілля покидає Сарепту, щоб скликати Ахава та весь Ізраїль на гору Кармель, вдовіла церква, що втекла в пустелю, збирала дві палиці для вогню, який очищає вдову перед весіллям 22 жовтня 1844 року. Збирання двох палиць — це збирання міллеритського руху, що здійснюється в останній шістдесятип’ятирічний період, визначений у сьомому розділі Книги Ісаї. Північне царство перебувало під прокляттям Мойсея від 723 р. до н. е. аж до 1798 р., а Південне царство перебувало під тим самим прокляттям від 677 р. до н. е. аж до 1844 р. У 1844 році духовні нащадки тих двох буквальних народів були зібрані разом в одну палицю, або один народ.

If nothing else Ezekiel defines the two sticks as two nations, that become one nation.

Щонайменше Єзекіїль визначає дві палиці як два народи, що об’єднуються в один народ.

> For the head of Syria is Damascus, and the head of Damascus is Rezin; and within threescore and five years shall Ephraim be broken, that it be not a people. And the head of Ephraim is Samaria, and the head of Samaria is Remaliah’s son. If ye will not believe, surely ye shall not be established. Isaiah 7:8, 9.

> Бо головою Сирії є Дамаск, а головою Дамаска — Рецін; і за шістдесят і п’ять років Єфраїм буде розбитий так, що не буде народом. А головою Єфраїма є Самарія, а головою Самарії — син Ремалії. Якщо не повірите, то не встоїте. Ісая 7:8, 9.

If we will not believe the prophecy of sixty-five years, we will not be established.

Якщо ми не повіримо пророцтву про шістдесят п’ять років, ми не утвердимося.

We will continue to present Elijah’s symbolism in the next article.

Ми продовжимо розглядати символіку Іллі в наступній статті.

Back to Articles