Article

# Elijah - Number Five

Елайджа — Номер п’ять

Prophetic Silence

Пророче мовчання

Author

Jeff Pippenger

Published

October 3, 2023

Formats

PDF
Word

When Elijah had Ahab summon all Israel to Carmel it prefigured God bringing the church out of the Dark Ages in 1798 after three and a half years of persecution and leading them to 1844 and thereafter to 1863. Those three dates are the final three waymarks of the structure of the “seven times” as set forth by Isaiah in chapter seven.

Коли Ілля звелів Ахавові зібрати весь Ізраїль на гору Кармель, це було прообразом того, як Бог вивів церкву з Темних віків у 1798 році після трьох із половиною років переслідування і повів її до 1844 року, а згодом — до 1863 року. Ці три дати є останніми трьома віхами структури «семи часів», викладеної у сьомому розділі книги Ісаї.

The same history of 1798, 1844 and 1863 was also typified when Moses led the children of Israel out of the slavery of Egypt unto Mount Sinai. The history of the first and second angels represent the Millerite movement which began at the time of the end in 1798 and continued until the movement became a church in 1863. Elijah and Moses are the two primary witnesses of the Millerite history, and they are the two primary witnesses in the book of Revelation during the history of the third angel.

Така ж історія 1798, 1844 і 1863 років була також прообразно показана, коли Мойсей вивів синів Ізраїлевих із єгипетського рабства до гори Синай. Історія першого й другого ангелів відображає міллеритський рух, який розпочався у 1798 році, в час кінця, і тривав до того, як цей рух у 1863 році став церквою. Ілля та Мойсей є двома основними свідками історії міллеритів, і вони є двома основними свідками в книзі Об’явлення під час історії третього ангела.

The Millerite movement marks the beginning of the everlasting gospel of Revelation fourteen and Future for America marks the ending. Between the beginning movement of the Millerites and the ending movement, we find the Seventh-day Adventist church. According to Adventist church historians in 1856, the remnant of the Millerite movement entered into the Laodicean condition, thus ending the Philadelphian period that represented 1798 through 1856.

Рух міллеритів знаменує початок вічного Євангелія з чотирнадцятого розділу Об’явлення, а Future for America — його завершення. Між початком руху міллеритів і завершальним рухом ми знаходимо Церкву Адвентистів Сьомого Дня. Згідно з істориками адвентистської церкви, у 1856 році останок руху міллеритів увійшов у Лаодикійський стан, чим було покладено край Філадельфійському періоду, що тривав з 1798 по 1856 рік.

In the previous article we demonstrated that inspiration aligned the disappointment of the Red Sea crossing with the great disappointment of 1844. At that point the test of the Sabbath as represented by the manna arrived in the history of Moses. At the same prophetic point, the light that came from the Most Holy Place began a process of testing and purification starting with the Sabbath, for those who had crossed the sea and entered by faith into the Most Holy Place. The testing process that preceded 1844 began in Moses’ history at his birth and for the Millerites in 1798 with the increase of knowledge that Daniel identified would produce a three-step testing process that led to judgment.

У попередній статті ми показали, що натхнення зіставило розчарування, пов’язане з переходом через Червоне море, з Великим розчаруванням 1844 року. У той момент в історії Мойсея постало випробування суботи, представлене манною. У той самий пророчий момент світло, що виходило зі Святого Святих, розпочало процес випробування й очищення, починаючи із суботи, для тих, хто перейшов море і вірою увійшов у Святе Святих. Процес випробування, що передував 1844 року, розпочався в історії Мойсея від його народження, а для міллеритів — у 1798 році, із зростанням знання, про яке Даниїл говорив, що воно спричинить триступеневий процес випробування, який привів до суду.

> Many shall be purified, and made white, and tried; but the wicked shall do wickedly: and none of the wicked shall understand; but the wise shall understand. Daniel 12:10.

> Багато хто очистяться, вибіляться й будуть випробувані; але безбожні чинитимуть безбожно: і ніхто з безбожних не зрозуміє; але мудрі зрозуміють. Даниїла 12:10.

The opening of the judgment on October 22, 1844 was typified by the judgment of Pharaoh beginning with the firstborn of Egypt and ending in the waters of the Red Sea. Once the wise entered into the Most Holy Place by faith, or crossed through the Red Sea, the testing process that had begun at the time of the end in 1798 continued on beyond 1844. In the history of Moses, it was represented by ten tests, which Israel failed at every step. The last of the ten tests was when the twelve spies searched out the Promised Land. The first test in Moses’ history was the manna test that represents the Sabbath, and for the Millerites the Sabbath was identified as the first test after October 22, 1844. The first test being the Sabbath in both parallel histories, the following nine tests in the history of Moses identifies that post-1844, there would be a series of tests that would lead to the entrance of either the Promised Land or the wilderness of death. 1863 represents the final test for the Millerite movement. We will begin this consideration when the twelve spies return with their reports of the Promised Land.

Початок суду 22 жовтня 1844 року був прообразно представлений судом над Фараоном, який почався з первістків Єгипту і завершився у водах Червоного моря. Коли мудрі вірою увійшли до Святого Святих, або перейшли через Червоне море, випробувальний процес, що розпочався в час кінця у 1798 році, продовжився й після 1844 року. В історії Мойсея це було представлено десятьма випробуваннями, які Ізраїль провалював на кожному кроці. Останнім із десяти випробувань було те, коли дванадцять розвідників розвідували Обіцяну землю. Перше випробування в історії Мойсея — випробування манною, яке представляє суботу; і для міллеритів субота була визначена як перше випробування після 22 жовтня 1844 року. Оскільки першим випробуванням у обох паралельних історіях є субота, то наступні дев’ять випробувань в історії Мойсея вказують, що після 1844 року буде низка випробувань, які приведуть або до входу в Обіцяну землю, або до пустелі смерті. 1863 рік є остаточним випробуванням для руху міллеритів. Ми почнемо цей розгляд, коли дванадцять розвідників повернуться зі своїми звітами про Обіцяну землю.

> And they returned from searching of the land after forty days. And they went and came to Moses, and to Aaron, and to all the congregation of the children of Israel, unto the wilderness of Paran, to Kadesh; and brought back word unto them, and unto all the congregation, and showed them the fruit of the land. And they told him, and said, We came unto the land whither thou sentest us, and surely it floweth with milk and honey; and this is the fruit of it. Nevertheless the people be strong that dwell in the land, and the cities are walled, and very great: and moreover we saw the children of Anak there. The Amalekites dwell in the land of the south: and the Hittites, and the Jebusites, and the Amorites, dwell in the mountains: and the Canaanites dwell by the sea, and by the coast of Jordan. And Caleb stilled the people before Moses, and said, Let us go up at once, and possess it; for we are well able to overcome it. But the men that went up with him said, We be not able to go up against the people; for they are stronger than we. And they brought up an evil report of the land which they had searched unto the children of Israel, saying, The land, through which we have gone to search it, is a land that eateth up the inhabitants thereof; and all the people that we saw in it are men of a great stature. And there we saw the giants, the sons of Anak, which come of the giants: and we were in our own sight as grasshoppers, and so we were in their sight. Numbers 13:25–33.

> І вони повернулися з розвідування краю після сорока днів. І пішли та прийшли до Мойсея й до Аарона та до всієї громади синів Ізраїля, в пустиню Паран, у Кадеш, і принесли звістку їм та всій громаді, і показали їм плоди краю. І вони розповіли й сказали: Ми прийшли до краю, куди ти нас послав; і справді він тече молоком та медом, і ось його плоди. Та народ, що живе в тому краї, сильний, і міста укріплені та дуже великі; і ще ми бачили там синів Анака. Амаликитяни живуть у краї півдня, а хеттеї, євусеяни та аморреї живуть у горах; а ханааняни живуть при морі й над узбережжям Йордану. І Халев заспокоїв народ перед Мойсеєм і сказав: Ходімо негайно й заволодіймо ним, бо ми напевно можемо здолати його. Але люди, що ходили з ним, сказали: Ми не зможемо піти проти того народу, бо він сильніший за нас. І пустили лиху чутку про край, який вони розвідували, серед синів Ізраїля, кажучи: Край, через який ми перейшли, щоб його розвідати, — це край, що пожирає своїх мешканців; і весь народ, який ми бачили в ньому, — люди великого зросту. І ми бачили там велетнів, синів Анака, що походять від велетнів; і ми були в своїх очах, наче сарана, і такими ж були ми в їхніх очах. Числа 13:25-33.

This passage from Numbers has some very important truths to take note of, that might be easily overlooked when not considering the history represented therein as typifying the Millerite movement. One point is that the rebels with the “evil report” were failing their tenth and final test, and at that final test two classes of people were manifested. The two classes which have been developing through the history of the previous nine tests manifested their characters based upon which “report” they choose to accept. In 1863, Millerite Adventism rejected Moses’ report as represented by the prophecy of slavery in Leviticus twenty-six. The report presented by Joshua and Caleb was simply the repetition of God’s “report” throughout the history of their deliverance from slavery. From the birth of Moses onward, God had promised that He would take them out of slavery and into the land that had been promised to Abraham centuries before. Joshua and Caleb represent those who stood upon the foundational report, the other ten spies rejected that God had actually given that report.

Уривок із Книги Чисел містить кілька дуже важливих істин, на які слід звернути увагу, і які можна легко випустити з уваги, якщо не розглядати представлену в ньому історію як таку, що типологічно відображає мілеритський рух. Одна з думок полягає в тому, що бунтівники зі «злою звісткою» провалювали своє десяте й останнє випробування, і під час цього останнього випробування виявилися два класи людей. Два класи, що формувалися протягом історії попередніх дев’яти випробувань, виявили свої характери залежно від того, яку «звістку» вони обрали прийняти. У 1863 році мілеритський адвентизм відкинув Мойсеєву звістку, представлену пророцтвом про рабство в книзі Левіт, розділ двадцять шостий. Звістка, яку подали Ісус Навин та Халев, була просто повторенням Божої «звістки» протягом усієї історії їхнього визволення з рабства. Від народження Мойсея й надалі Бог обіцяв, що виведе їх із рабства та введе в землю, обіцяну Авраамові за століття до того. Ісус Навин та Халев представляють тих, хто спирався на основоположну звістку; інші десять розвідників відкинули те, що Бог насправді дав цю звістку.

> And all the congregation lifted up their voice, and cried; and the people wept that night. And all the children of Israel murmured against Moses and against Aaron: and the whole congregation said unto them, Would God that we had died in the land of Egypt! or would God we had died in this wilderness! And wherefore hath the Lord brought us unto this land, to fall by the sword, that our wives and our children should be a prey? were it not better for us to return into Egypt? And they said one to another, Let us make a captain, and let us return into Egypt. Numbers 14:1–4.

> І вся громада піднесла свій голос і закричала; і народ плакав тієї ночі. І всі сини Ізраїлеві нарікали на Мойсея та на Аарона; і вся громада сказала їм: О, якби ми повмирали в землі Єгипетській! або якби ми повмирали в цій пустелі! І навіщо Господь привів нас у цей край, щоб ми полягли від меча, щоб наші жінки та наші діти стали здобиччю? Чи не краще нам повернутися до Єгипту? І казали вони один одному: Поставмо над собою начальника й повернімося до Єгипту. Числа 14:1-4.

When in 1863 James White wrote an article in the Review and Herald rejecting Miller’s understanding of the “seven times” and in the same year Uriah Smith published the counterfeit chart that was void of any reference to the “seven times” of Leviticus, both White and Smith set aside the work of William Miller and employed the biblical methodology of apostate Protestantism. The methodology of apostates who they had recently identified as the “daughters of Babylon,” was employed as the argument to reject the message of Miller that had been directed by the angel Gabriel. At the tenth test for ancient Israel they directly said, “Let us make a captain, and let us return to Egypt.” The failure at the tenth and final test is based upon a rejection of the “report” that was consistent with the report from the beginning, and a desire to return to the slavery of Egypt. When Jeremiah symbolically represented those who had been disappointed at the failed prediction of 1843, God specifically called him to return to God and his previous fervor for the message, but also commanded him to never return to those who had been identified as the daughters of Babylon.

Коли 1863 року Джеймс Вайт написав у "Review and Herald" статтю, що відкидала Міллерове тлумачення «семи разів», і в тому ж році Урія Сміт опублікував підроблену схему, позбавлену будь-яких згадок про «сім разів» книги Левіта, і Вайт, і Сміт відкинули працю Вільяма Міллера та застосували методологію тлумачення Біблії, властиву відступницькому протестантизму. Методологія відступників, яких вони нещодавно назвали «дочками Вавилону», була використана як аргумент, щоб відкинути вістку Міллера, яку спрямовував ангел Гавриїл. На десятому випробуванні для стародавнього Ізраїлю вони прямо сказали: «Поставмо собі начальника і повернімося до Єгипту». Провал на десятому й остаточному випробуванні ґрунтується на відкиненні «звіту», що був послідовним із звітом від самого початку, і на бажанні повернутися до єгипетського рабства. Коли Єремія символічно представляв тих, хто був розчарований невдалим передбаченням 1843 року, Бог прямо покликав його повернутися до Бога і до своєї колишньої ревності щодо вістки, а також наказав йому ніколи не повертатися до тих, кого було названо «дочками Вавилону».

> Therefore thus saith the Lord, If thou return, then will I bring thee again, and thou shalt stand before me: and if thou take forth the precious from the vile, thou shalt be as my mouth: let them return unto thee; but return not thou unto them. Jeremiah 15:19.

> Тому так говорить Господь: Якщо ти навернешся, то Я поверну тебе, і ти будеш стояти перед Моїм обличчям; і якщо ти відділиш дороге від негідного, то будеш як Мої уста; хай вони навертаються до тебе, але ти не навертайся до них. Єремії 15:19.

In 1863, James White and Uriah Smith appointed a new captain to lead them back to where they had been commanded not to go. Joshua and Caleb represent those who desired to go forward, White and Smith represent those who desired to go back.

У 1863 році Джеймс Вайт і Урія Сміт призначили нового провідника, щоб повести їх назад туди, куди їм було наказано не йти. Ісус Навин та Халев представляють тих, хто бажав іти вперед, а Вайт і Сміт — тих, хто бажав повернутися назад.

Another point that needs to be marked in the passage from the passage in Numbers is that the final rebellion which condemns all the rebels to die in the wilderness over the next forty years, is one of the two primary references that establish the day for a year principle of Bible prophecy, which was perhaps the most essential prophetic rule that Miller was used to open up the message of the everlasting gospel and the first angel. The other biblical witness to the rule is found in the book of Ezekiel.

Ще один момент, на який слід звернути увагу в уривку з книги Числа, полягає в тому, що останній бунт, який прирік усіх бунтівників на смерть у пустелі протягом наступних сорока років, є одним із двох головних біблійних свідчень, що утверджують принцип «день за рік» у біблійному пророцтві, який, можливо, був найважливішим пророчим правилом, яким користувався Міллер, щоб відкрити звістку вічного Євангелія й першого ангела. Інше біблійне свідчення цього правила міститься в книзі Єзекіїля.

> And when thou hast accomplished them, lie again on thy right side, and thou shalt bear the iniquity of the house of Judah forty days: I have appointed thee each day for a year. Ezekiel 4:6.

> А коли їх закінчиш, ляж знову на свій правий бік, і ти понесеш провину дому Юдиного сорок днів: я призначив тобі кожен день за рік. Єзекіїля 4:6.

What is often unnoticed with the two verses that established the day for a year principle is the historical context of both verses.

Те, що часто залишається непоміченим щодо двох віршів, які встановили принцип «день за рік», — це історичний контекст обох віршів.

> After the number of the days in which ye searched the land, even forty days, each day for a year, shall ye bear your iniquities, even forty years, and ye shall know my breach of promise. Numbers 14:34.

> За числом днів, у які ви розвідали землю, саме сорок днів, за кожен день — рік, понесете свої беззаконня сорок років, і пізнаєте Моє порушення обітниці. Числа 14:34.

The verse in Numbers occurred at the beginning of ancient Israel and represented the rebellion of God’s covenant people, and the verse in Ezekiel occurred at the end of ancient Israel and represented the rebellion of God’s covenant people. The punishment in the beginning was death in the wilderness and the punishment at the end was slavery in their enemies’ land. The day for a year principle emphasizes the rebellion of a covenant people. Two punishments, one at the beginning and one at the ending, but both different. The first was death by attrition while journeying through the wilderness, the last was captivity and slavery in literal Babylon.

Вірш у Книзі Числа припадає на початок історії стародавнього Ізраїлю і відображає бунт народу Божого заповіту, а вірш у Книзі Єзекіїля припадає на кінець стародавнього Ізраїлю і відображає бунт народу Божого заповіту. Покарання на початку було смертю в пустелі, а покарання наприкінці — рабством у землі їхніх ворогів. Принцип «день за рік» підкреслює бунт народу Божого заповіту. Два покарання: одне на початку і одне в кінці, але обидва різні. Перше — поступове вимирання під час мандрів пустелею, останнє — полон і рабство в буквальному Вавилоні.

> Then Moses and Aaron fell on their faces before all the assembly of the congregation of the children of Israel. And Joshua the son of Nun, and Caleb the son of Jephunneh, which were of them that searched the land, rent their clothes: And they spake unto all the company of the children of Israel, saying, The land, which we passed through to search it, is an exceeding good land. If the Lord delight in us, then he will bring us into this land, and give it us; a land which floweth with milk and honey. Only rebel not ye against the Lord, neither fear ye the people of the land; for they are bread for us: their defence is departed from them, and the Lord is with us: fear them not. But all the congregation bade stone them with stones. And the glory of the Lord appeared in the tabernacle of the congregation before all the children of Israel. And the Lord said unto Moses, How long will this people provoke me? and how long will it be ere they believe me, for all the signs which I have showed among them? I will smite them with the pestilence, and disinherit them, and will make of thee a greater nation and mightier than they. And Moses said unto the Lord, Then the Egyptians shall hear it, (for thou broughtest up this people in thy might from among them;) And they will tell it to the inhabitants of this land: for they have heard that thou Lord art among this people, that thou Lord art seen face to face, and that thy cloud standeth over them, and that thou goest before them, by day time in a pillar of a cloud, and in a pillar of fire by night. Now if thou shalt kill all this people as one man, then the nations which have heard the fame of thee will speak, saying, Because the Lord was not able to bring this people into the land which he sware unto them, therefore he hath slain them in the wilderness. And now, I beseech thee, let the power of my Lord be great, according as thou hast spoken, saying, The Lord is longsuffering, and of great mercy, forgiving iniquity and transgression, and by no means clearing the guilty, visiting the iniquity of the fathers upon the children unto the third and fourth generation. Pardon, I beseech thee, the iniquity of this people according unto the greatness of thy mercy, and as thou hast forgiven this people, from Egypt even until now. Numbers 14:5–19.

> Тоді Мойсей і Аарон упали ниць обличчям своїм перед усім збором громади синів Ізраїля. А Ісус, син Навина, і Халев, син Єфунне, з тих, що ходили оглядати землю, розірвали свої одежі; і сказали до всієї громади синів Ізраїля: Земля, якою ми проходили, щоб оглянути її, — земля вельми добра. Якщо Господь має до нас ласку, то введе нас у цю землю і дасть її нам — землю, що тече молоком і медом. Тільки не бунтуйте проти Господа і не бійтеся народу цієї землі, бо вони для нас — як хліб; захист їхній відступив від них, а з нами Господь; не бійтеся їх. Та вся громада сказала, щоб побити їх камінням. І слава Господня з’явилася в наметі зборів перед усіма синами Ізраїля. І сказав Господь Мойсеєві: Доки цей народ буде гнівити Мене? і доки не будуть вірити Мені при всіх знаменнях, які Я вчинив серед них? Уражу їх чумою, позбавлю спадку, а з тебе вчиню народ більший і сильніший за них. І Мойсей сказав до Господа: Почують про це єгиптяни (бо Ти вивів цей народ Своєю силою з-поміж них), і розповідять мешканцям цієї землі, бо вони чули, що Ти, Господи, серед цього народу, що Ти, Господи, являєшся віч-на-віч, і що хмара Твоя стоїть над ними, і що Ти ходиш перед ними вдень у стовпі хмаровому, а вночі — у стовпі вогненному. А якщо Ти вигубиш увесь цей народ, немов одного, то народи, що чули вістку про Тебе, скажуть: Тому що Господь не міг увести цей народ до землі, яку присягнув їм, то й вигубив їх у пустелі. А тепер, благаю, нехай явиться велика сила Господа мого, як Ти говорив, кажучи: Господь довготерпеливий і многомилостивий, прощає провину та переступ, але безвинним не вважає винного, карає вину батьків на дітях до третього й четвертого покоління. Прости, благаю, провину цього народу за величчю милості Твоєї, і як прощав Ти цьому народові від Єгипту аж до цього часу. Числа 14:5–19.

The history represented in these verses became a biblical symbol that is called “the day of provocation.” The “day of provocation” is referenced in Psalm ninety-five, Jeremiah thirty-two and Hebrews three, but we will not address that symbol at this time. There is an important principle identified in the previous passage that must be recognized. The principle is also illustrated by the prophet Samuel, Lucifer, Ellen White and of course Moses in this passage.

Історія, представлена в цих віршах, стала біблійним символом, який називають «день провокації». Про «день провокації» згадується у дев’яносто п’ятому Псалмі, у тридцять другому розділі книги Єремії та в третьому розділі Послання до євреїв, але ми не будемо розглядати цей символ зараз. У попередньому уривку визначено важливий принцип, який слід визнати. Цей принцип також проілюстровано пророком Самуїлом, Люцифером, Еллен Вайт і, звісно, Мойсеєм у цьому уривку.

> And said unto him, Behold, thou art old, and thy sons walk not in thy ways: now make us a king to judge us like all the nations. But the thing displeased Samuel, when they said, Give us a king to judge us. And Samuel prayed unto the Lord. And the Lord said unto Samuel, Hearken unto the voice of the people in all that they say unto thee: for they have not rejected thee, but they have rejected me, that I should not reign over them. According to all the works which they have done since the day that I brought them up out of Egypt even unto this day, wherewith they have forsaken me, and served other gods, so do they also unto thee. Now therefore hearken unto their voice: howbeit yet protest solemnly unto them, and show them the manner of the king that shall reign over them. And Samuel told all the words of the LORD unto the people that asked of him a king. And he said, This will be the manner of the king that shall reign over you: He will take your sons, and appoint them for himself, for his chariots, and to be his horsemen; and some shall run before his chariots. And he will appoint him captains over thousands, and captains over fifties; and will set them to ear his ground, and to reap his harvest, and to make his instruments of war, and instruments of his chariots. And he will take your daughters to be confectionaries, and to be cooks, and to be bakers. And he will take your fields, and your vineyards, and your oliveyards, even the best of them, and give them to his servants. And he will take the tenth of your seed, and of your vineyards, and give to his officers, and to his servants. And he will take your menservants, and your maidservants, and your goodliest young men, and your asses, and put them to his work. He will take the tenth of your sheep: and ye shall be his servants. And ye shall cry out in that day because of your king which ye shall have chosen you; and the Lord will not hear you in that day. Nevertheless the people refused to obey the voice of Samuel; and they said, Nay; but we will have a king over us; That we also may be like all the nations; and that our king may judge us, and go out before us, and fight our battles. And Samuel heard all the words of the people, and he rehearsed them in the ears of the Lord. And the Lord said to Samuel, Hearken unto their voice, and make them a king. And Samuel said unto the men of Israel, Go ye every man unto his city. 1 Samuel 8:5–22.

> І сказали йому: Ось ти постарів, а сини твої не ходять твоїми дорогами; тож постав над нами царя, щоб судив нас, як усі народи. Але це не сподобалося Самуїлові, коли вони сказали: Дай нам царя, щоб він судив нас. І помолився Самуїл до Господа. І сказав Господь Самуїлові: Послухай голосу народу в усьому, що вони скажуть тобі; бо не тебе вони відкинули, а Мене відкинули, щоб Я не царював над ними. Як усі діла, що вони чинять від того дня, коли Я вивів їх з Єгипту і до цього дня: залишали Мене й служили іншим богам, — так само роблять і тобі. А тепер послухай їхнього голосу; тільки суворо застережи їх і покажи їм право царя, який буде царювати над ними. І переказав Самуїл усі слова Господні народові, що просив у нього царя. І сказав: Ось яке буде право царя, що буде царювати над вами: ваших синів він братиме та призначатиме собі на колісниці й на вершників, а деякі бігатимуть перед його колісницями. І поставить собі тисячників і п’ятдесятників; і примусить їх обробляти його ниви, жати його жнива, і робити його військові знаряддя та спорядження для його колісниць. І ваших дочок братиме — щоб були запашницями, кухарками та пекарками. І ваші поля, і ваші виноградники, і ваші оливкові сади — найкращі з них — він братиме та віддаватиме своїм слугам. І братиме десятину з вашого насіння та з ваших виноградників і даватиме своїм урядникам та своїм слугам. І братиме ваших слуг і ваших служниць, і ваших найкращих юнаків, і ваших ослів, і поставить їх до своєї роботи. Братиме десятину з ваших овець; і ви станете його рабами. І того дня ви кликатимете через вашого царя, якого ви собі виберете; та того дня Господь не почує вас. Однак народ відмовився слухати голосу Самуїла і сказав: Ні; нехай над нами буде цар, щоб і ми були, як усі народи, і щоб наш цар судив нас, і виходив перед нами, і воював наші війни. І почув Самуїл усі слова народу та переказав їх Господу. І сказав Господь Самуїлові: Послухай їхнього голосу і постав їм царя. І сказав Самуїл мужам Ізраїля: Розійдіться кожен до свого міста. 1 Самуїлова 8:5-22.

In this passage ancient Israel rejected God as their king, and the history points forward to the time when they proclaimed they had no king but Caesar. They rejected God’s theocracy, and insisted that they be given a king from their own people, only to ultimately proclaim that their king was a Roman king. The Roman king in the last days is the pope of Rome.

У цьому уривку стародавній Ізраїль відкинув Бога як свого царя, і ця історія вказує на час, коли вони проголосили, що не мають царя, окрім Кесаря. Вони відкинули Божу теократію і наполягали, щоб їм дали царя з їхнього народу, але зрештою проголосили, що їхнім царем був римський цар. Римський цар в останні дні — це Папа Римський.

> But they cried out, Away with him, away with him, crucify him. Pilate saith unto them, Shall I crucify your King? The chief priests answered, We have no king but Caesar. John 19:15.

> А вони закричали: Геть його, геть його, розпни його. Пилат каже їм: Чи мені розп'яти вашого Царя? Первосвященики відповіли: Немаємо царя, окрім кесаря. Івана 19:15.

The rejection of the theocracy was so offensive and personal to Samuel that he understood it as a rejection of his prophetic office. But God made sure that Samuel understood that their rejection was of God, and not the prophet. These two passages which set forth Moses’ and Samuel’s prophetic relationship to the rebellion of ancient Israel, the punishment for the rebellion that followed was not the end for ancient Israel. There was still a group represented by Joshua and Caleb that would enter the Promised Land, and in the story of Samuel the end of ancient Israel was at the conclusion of Israel’s kings, not the beginning.

Відмова від теократії була для Самуїла настільки образливою і особистою, що він сприйняв це як відкидання свого пророчого служіння. Але Бог дав Самуїлові зрозуміти, що відкинули вони Бога, а не пророка. В обох цих уривках, які окреслюють пророчий стосунок Мойсея й Самуїла до бунту стародавнього Ізраїлю, покарання за цей бунт, що настало потому, не стало для стародавнього Ізраїлю кінцем. Залишалася група, представлена Ісусом Навином і Халевом, яка мала увійти в Обітовану землю, а в оповіді про Самуїла кінець стародавнього Ізраїлю настав наприкінці доби ізраїльських царів, а не на її початку.

Moses reasoned with God to continue to work with ancient Israel, for Moses reasoned to bring them to a conclusion at that point would misrepresent the sacred history of the deliverance of His people and His promise to lead them into the land God had promised to Abraham. The point here is that God chooses to allow rebellion to both occur and continue when He intends to use the rebellion as witness of the truth.

Мойсей переконував Бога продовжити мати справу зі стародавнім Ізраїлем, бо, як міркував Мойсей, покласти їм край у той момент означало б спотворити священну історію визволення Його народу та Його обітницю привести їх у землю, яку Бог пообіцяв Авраамові. Суть тут у тому, що Бог обирає дозволити бунту і виникнути, і тривати, коли має намір використати цей бунт як свідчення істини.

The attitude of righteous indignation manifested by Samuel was also manifested by Ellen White.

Праведне обурення, виявлене Самуїлом, також виявила Еллен Вайт.

> “Never before have I seen among our people such firm self-complacency and unwillingness to accept and acknowledge light as was manifested at Minneapolis. I have been shown that not one of the company who cherished the spirit manifested at that meeting would again have clear light to discern the preciousness of the truth sent them from heaven until they humbled their pride and confessed that they were not actuated by the Spirit of God, but that their minds and hearts were filled with prejudice. The Lord desired to come near to them, to bless them and heal them of their backslidings, but they would not hearken. They were actuated by the same spirit that inspired Korah, Dathan, and Abiram. Those men of Israel were determined to resist all evidence that would prove them to be wrong, and they went on and on in their course of disaffection until many were drawn away to unite with them.

> Ніколи раніше я не бачила серед нашого народу такої непохитної самовдоволеності та небажання прийняти й визнати світло, як те, що виявилося в Міннеаполісі. Мені було показано, що жоден із тих, хто плекав дух, виявлений на тому зібранні, уже не матиме ясного світла, щоб розпізнати дорогоцінність істини, посланої їм з небес, доки вони не упокорять свою гордість і не визнають, що ними керував не Дух Божий, а що їхні уми й серця були сповнені упередженості. Господь бажав наблизитися до них, благословити їх і зцілити їх від їхнього відступництва, але вони не хотіли прислухатися. Ними керував той самий дух, який надихав Кораха, Датана та Авірама. Ті мужі Ізраїлю були сповнені рішучості відкидати всі докази, які довели б їхню неправоту, і вони вперто йшли далі своїм шляхом відчуження, аж поки багато хто не був відвернений і не приєднався до них.

> “Who were these? Not the weak, not the ignorant, not the unenlightened. In that rebellion there were two hundred and fifty princes famous in the congregation, men of renown. What was their testimony? ‘all the congregation are holy, every one of them, and the Lord is among them: wherefore then lift ye up yourselves above the congregation of the Lord?’ [Numbers 16:3]. When Korah and his companions perished under the judgment of God, the people whom they had deceived saw not the hand of the Lord in this miracle. The whole congregation the next morning charged Moses and Aaron, ‘Ye have killed the people of the Lord’ [verse 41], and the plague was upon the congregation, and more than fourteen thousand perished.

> Хто були ці люди? Не слабкі, не невігласи, не неосвічені. У тому заколоті було двісті п’ятдесят князів, знаних у громаді, мужів славних. Яким було їхнє свідчення? «Вся громада свята, кожен із них, і Господь серед них; то чому ж ви підноситеся над громадою Господньою?» [Числа 16:3]. Коли Корей та його спільники загинули під судом Божим, люди, яких вони ввели в оману, не побачили в цьому чуді руки Господа. Наступного ранку вся громада звинуватила Мойсея та Аарона: «Ви вбили народ Господній» [вірш 41], і пошесть уразила громаду, і загинуло понад чотирнадцять тисяч людей.

> “When I purposed to leave Minneapolis, the angel of the Lord stood by me and said: ‘Not so; God has a work for you to do in this place. The people are acting over the rebellion of Korah, Dathan, and Abiram. I have placed you in your proper position, which those who are not in the light will not acknowledge; they will not heed your testimony; but I will be with you; My grace and power shall sustain you. It is not you they are despising, but the messengers and the message I send to My people. They have shown contempt for the word of the Lord. Satan has blinded their eyes and perverted their judgment; and unless every soul shall repent of this their sin, this unsanctified independence that is doing insult to the Spirit of God, they will walk in darkness. I will remove the candlestick out of his place except they repent and be converted, that I should heal them. They have obscured their spiritual eyesight. They would not that God would manifest His Spirit and His power; for they have a spirit of mockery and disgust at My word. Lightness, trifling, jesting, and joking are daily practiced. They have not set their hearts to seek Me. They walk in the sparks of their own kindling, and unless they repent they shall lie down in sorrow. Thus saith the Lord: Stand at your post of duty; for I am with thee, and will not leave thee nor forsake thee.’ These words from God I have not dared to disregard.” The 1888 Materials, 1067.

> Коли я мала намір залишити Міннеаполіс, ангел Господній став біля мене й сказав: «Не так; Бог має для тебе справу в цьому місці. Люди повторюють бунт Корея, Датана й Авірама. Я поставив тебе на належне тобі місце, якого ті, що не перебувають у світлі, не визнають; вони не зважатимуть на твоє свідчення; але Я буду з тобою; Моя благодать і сила підтримають тебе. Зневажають вони не тебе, а посланців і звістку, яку Я посилаю Моїм людям. Вони виявили зневагу до Господнього слова. Сатана засліпив їхні очі й спотворив їхній розсудок; і якщо кожна душа не покається в цьому їхньому гріху, у цій неосвяченій незалежності, що зневажає Духа Божого, вони ходитимуть у темряві. Я вилучу свічник з його місця, якщо вони не покаються й не навернуться, щоб Я їх зцілив. Вони затемнили свій духовний зір. Вони не бажали, щоб Бог явив Свого Духа й Свою силу; бо в них дух насмішки та відрази до Мого слова. Легковажність, пустування, глуз і жарти практикуються щодня. Вони не віддали свого серця, щоб шукати Мене. Вони ходять у іскрах власного розпалювання, і якщо не покаються, ляжуть у смутку. Так говорить Господь: Стій на своєму посту; бо Я з тобою і не полишу тебе й не покину тебе». Цих Божих слів я не наважилася знехтувати. Матеріали 1888 року, 1067.

Sister White paralleled Samuel’s attitude and was told to remain with the rebels and their rebellion and “stand at” the “post” of her “duty.” She was commanded to stand her post, after she (the prophetess) had determined to leave the rebels and their rebellion unto themselves.

Сестра Вайт поділяла позицію Самуїла, і їй було сказано залишатися з бунтівниками та їхнім бунтом і «стояти на» «посту» свого «обов’язку». Їй було наказано стояти на своєму посту після того, як вона (пророчиця) вирішила залишити бунтівників та їхній бунт самих на себе.

The rule of first mention, which is a primary component of the principle of Alpha and Omega, identifies that the first time a subject is mentioned is of supreme importance. Connected with the very beginning of Lucifer’s rebellion was the fact that if God had wanted to, He had all the power necessary to eliminate Lucifer at Lucifer’s very first selfish thought that had originated within Lucifer’s mind. God could have removed Lucifer from the creation and He has the power that had He chosen to do so, He could have done it in such a fashion that no other angels would have even known what had happened. Of course, He did not do that, for among other things it would have been a denial of His character, but He does possess the creative power that would have allowed Him to do that very thing. But he didn’t do it. He patiently allowed the rebellion to become part of the witness of His character, part of the testimony of the controversy that had begun in heaven and was to ultimately come to the earth. This is what Moses’ dialogue accomplished for ancient Israel. God allowed the generation of rebels to die in the wilderness and used that history as a biblical example to further the truths connected with the everlasting gospel.

Правило першої згадки, яке є основним складником принципу Альфи й Омеги, стверджує, що перша згадка про предмет має першорядне значення. Із самим початком повстання Люцифера пов’язаний факт, що якби Бог захотів, Він мав усю необхідну силу, щоб усунути Люцифера ще в момент, коли в його розумі зародилася перша егоїстична думка. Бог міг би вилучити Люцифера з творіння і має таку силу, що, якби Він вирішив так учинити, Він міг би зробити це так, що жоден інший ангел навіть не дізнався б, що сталося. Звісно, Він цього не зробив, бо, серед іншого, це було б запереченням Його характеру, але Він має творчу силу, яка дозволила б Йому зробити саме це. Але Він цього не зробив. Він терпляче дозволив, щоб повстання стало частиною свідчення про Його характер, частиною свідчення про суперечку, що почалася на небі й зрештою мала прийти на землю. Саме цього досяг діалог Мойсея для стародавнього Ізраїлю. Бог дозволив поколінню бунтівників померти в пустелі й використав ту історію як біблійний приклад для подальшого утвердження істин, пов’язаних із вічним Євангелієм.

So too, with the rejection of God as king in the days of Samuel. Samuel was instructed to go ahead and stand his post of duty, in spite of Samuel’s personal convictions and prophetic knowledge. This element of God’s prophetic and historical oversight is also recognized in the rebuilding of the temple after the Babylonian captivity. God predicted and governed every element of the seventy years of captivity; the return to Jerusalem, the rebuilding of Jerusalem, the temple and the streets and walls. He set forth the time prophecies that identified when they would be freed from captivity. He identified how many decrees there would be to mark the beginning of the twenty-three hundred years. He identified Cyrus by name, the heathen king that would begin the process with the first decree. All the elements of rebuilding Jerusalem and the temple were specifically identified and He raised up righteous men and prophets to accomplish the work.

Так само було і з відкиненням Бога як царя за днів Самуїла. Самуїлові було наказано йти далі й стояти на своєму посту служіння, попри особисті переконання Самуїла та його пророчі знання. Цей елемент Божого пророчого та історичного нагляду також простежується у відбудові храму після Вавилонського полону. Бог передрік і керував кожним елементом сімдесяти років полону: поверненням до Єрусалима, відбудовою Єрусалима, храму, а також вулиць і мурів. Він дав часові пророцтва, які визначали, коли їх буде визволено з полону. Він визначив, скільки буде указів, що позначать початок двох тисяч трьохсот років. Він назвав на ім’я Кира, язичницького царя, який розпочне цей процес першим указом. Усі елементи відбудови Єрусалима й храму були конкретно визначені, і Він підняв праведних мужів та пророків, щоб звершити цю працю.

In spite of all the obvious divine prophetic foreknowledge and intervention, the rebellion that had led to the captivity in Babylon had already brought to a conclusion His personal presence with the people of God. The shekinah glory never returned to the temple that was rebuilt. The entire history was employed to provide prophetic structure to the history at the end of the world, though the temple never again was blessed by the presence of the shekinah in the Most Holy Place. In that sense, the temple that was rebuilt was testimony not of God’s presence, but of Israel’s rebellion. Yet the prophets of that history, like as Samuel and Sister White at Minneapolis continued to serve in the capacity of prophets.

Попри все очевидне божественне пророче передзнання та втручання, відступництво, що призвело до Вавилонського полону, вже поклало край Його особистій присутності серед Божого народу. Слава Шехіни ніколи не повернулася до відбудованого храму. Уся ця історія була використана, щоб надати пророчу структуру історії кінця світу, хоча храм більше ніколи не був благословений присутністю Шехіни у Святе Святих. У цьому сенсі відбудований храм був свідченням не Божої присутності, а відступництва Ізраїлю. Та все ж пророки тієї історії, як-от Самуїл і сестра Вайт у Міннеаполісі, продовжували служити в ролі пророків.

The rebellion of Lucifer is the first thing mentioned in the great controversy between Christ and Satan, and God allowed the rebellion to continue for His own purposes. Samuel, in spite of his righteous indignation against Israel’s desire to be like the other nations was directed to participate in anointing the first two kings. And the prophets of God participated in rebuilding God’s temple, the temple that would never again have the shekinah presence of God.

Повстання Люцифера — перше, що згадується у великій боротьбі між Христом і Сатаною, і Бог дозволив цьому повстанню тривати заради Своїх цілей. Самуїл, попри своє праведне обурення через бажання Ізраїлю бути як інші народи, був скерований взяти участь у помазанні перших двох царів. А Божі пророки брали участь у відбудові Божого храму, храму, в якому вже ніколи не буде шехіни Божої.

Those that employ their “dishes of fables” against the prophetic Word, in an attempt to cover up the rebellion of Adventism in 1863, and who choose to base their argument upon the logic that if anything happened wrong in 1863, the prophetess would have forbidden it, are willfully ignorant of the first principle that is identified in the very first mention of rebellion against God. God allows rebellion for His own purposes and if He chooses for His prophets to remain neutral or silent in the rebellions that might arrive, that is His choice.

Ті, хто використовує свої «страви з байок» проти пророчого Слова, намагаючись приховати бунт Адвентизму 1863 року, і хто обирає будувати свої аргументи на логіці, що якби в 1863 році сталося щось неправильне, пророчиця заборонила б це, свідомо ігнорують перший принцип, окреслений уже в першій згадці про бунт проти Бога. Бог допускає бунт для Своїх власних цілей, і якщо Він обирає, щоб Його пророки залишалися нейтральними або мовчали під час бунтів, які можуть виникнути, то це Його вибір.

As we begin to consider the testing process of 1844 through 1863, that has been typified by the ten tests ancient Israel failed after they crossed the Red Sea, it is essential to understand this biblical fact. God’s prophets function as His prophets in times of obedience and disobedience, and at times they do not protest issues that would appear on the surface as something a prophet would be expected to protest. At times they are obviously aware of the rebellion but are restrained and at other times the Lord holds His hand over their eyes in regard to the rebellion. When that perspective is recognized, 1863 becomes a significant waymark in the history of the sixth kingdom of Bible prophecy, for both the horn of Protestantism and the horn of Republicanism.

Коли ми починаємо розглядати процес випробувань з 1844 по 1863 рік, що має свій прообраз у десяти випробуваннях, яких стародавній Ізраїль не витримав після переходу через Червоне море, вкрай важливо зрозуміти цей біблійний факт. Божі пророки діють як Його пророки і в часи послуху, і в часи непослуху, і часом вони не протестують проти питань, які на перший погляд виглядали б такими, щодо яких від пророка очікували б протесту. Іноді вони явно усвідомлюють бунт, але їх стримують, а в інші рази Господь закриває їм очі на бунт. Коли такий погляд усвідомлюється, 1863 рік стає значущою віхою в історії шостого царства біблійного пророцтва як для рога протестантизму, так і для рога республіканізму.

> I have also spoken by the prophets, and I have multiplied visions, and used similitudes, by the ministry of the prophets. Hosea 12:10.

> Я також говорив через пророків, і помножив видіння, і вживав притчі через служіння пророків. Осія 12:10.

Back to Articles