Article

# Elijah - Number Eight

Елайджа - Номер вісім

Jericho

Єрихон

Author

Jeff Pippenger

Published

October 9, 2023

Formats

PDF
Word

In the beginning of ancient literal Israel and also the beginning of modern spiritual Israel, at the Red Sea crossing, and then at the great disappointment, a series of progressive tests began that ultimately arrived at the final test. The failure of that last test in the book of Numbers and in Millerite history marks the beginning of a wilderness wandering.

На початку стародавнього буквального Ізраїлю, а також на початку сучасного духовного Ізраїлю — під час переходу через Червоне море, а згодом під час великого розчарування — розпочалася низка послідовних випробувань, що зрештою завершилася остаточним випробуванням. Провал цього останнього випробування, як у книзі Числа, так і в історії міллеритів, знаменує початок блукання в пустелі.

> “For forty years did unbelief, murmuring, and rebellion shut out ancient Israel from the land of Canaan. The same sins have delayed the entrance of modern Israel into the heavenly Canaan. In neither case were the promises of God at fault. It is the unbelief, the worldliness, unconsecration, and strife among the Lord’s professed people that have kept us in this world of sin and sorrow so many years.

> Протягом сорока років невір’я, нарікання і бунт утримували стародавній Ізраїль поза землею Ханаану. Ті самі гріхи затримали вхід сучасного Ізраїлю в небесний Ханаан. У жодному з цих випадків Божі обітниці не були причиною. Саме невір’я, світолюбство, непосвяченість і чвари серед народу, що визнає себе Господнім, тримали нас у цьому світі гріха й смутку стільки років.

> “We may have to remain here in this world because of insubordination many more years, as did the children of Israel; but for Christ’s sake, His people should not add sin to sin by charging God with the consequence of their own wrong course of action.” Evangelism, 696.

> «Можливо, нам доведеться залишатися тут у цьому світі через непокору ще багато років, як це було з дітьми Ізраїлю; але заради Христа Його народ не повинен додавати гріх до гріха, покладаючи на Бога наслідки свого неправильного курсу дій». Євангелізація, 696.

At the end of ancient Israel’s history, as in the beginning there was a progressive testing process which ended when ancient literal Israel was taken into captivity in Babylon. At the end of modern spiritual Israel, they too will face a progressive testing process. That process ends when Laodicean Adventists are overthrown at the Sunday law. As with ancient Israel, modern Israel will be taken captive by spiritual Babylon.

Наприкінці історії стародавнього Ізраїлю, як і на її початку, відбувався поступовий процес випробувань, який завершився, коли стародавній буквальний Ізраїль потрапив у вавилонський полон. Наприкінці історії сучасного духовного Ізраїлю вони також зіткнуться з поступовим процесом випробувань. Цей процес завершиться, коли лаодикійські адвентисти зазнають краху під час запровадження недільного закону. Як і у випадку зі стародавнім Ізраїлем, сучасний Ізраїль буде взятий у полон духовним Вавилоном.

The Millerite movement that began prophetically in 1798, and ended officially in 1863, typifies the movement of the one hundred and forty-four thousand that began in 1989 and ends at the close of human probation and the Second Coming of Christ. Between the ending of the Millerite movement and the arrival of the mighty movement of the third angel, is the history of the legally registered Laodicean Seventh-day Adventist church.

Міллеритський рух, що пророчо розпочався у 1798 році й офіційно завершився у 1863-му, є прообразом руху ста сорока чотирьох тисяч, який почався у 1989 році й завершиться із закриттям часу благодаті для людства та Другим пришестям Христа. Між завершенням міллеритського руху та приходом могутнього руху третього ангела — історія юридично зареєстрованої Лаодикійської Церкви Адвентистів Сьомого Дня.

> “A distance of only eleven days’ journey lay between Sinai and Kadesh, on the borders of Canaan; and it was with the prospect of speedily entering the goodly land that the hosts of Israel resumed their march when the cloud at last gave the signal for an onward movement. Jehovah had wrought wonders in bringing them from Egypt, and what blessings might they not expect now that they had formally covenanted to accept Him as their Sovereign, and had been acknowledged as the chosen people of the Most High?” Patriarchs and Prophets, 376.

> "Відстань між Синаєм і Кадешем, на кордонах Ханаану, становила лише одинадцять днів шляху; і з надією незабаром увійти до прекрасної землі війська Ізраїлю відновили свій похід, коли хмара нарешті дала знак рушати далі. Єгова звершив чудеса, вивівши їх з Єгипту, і яких благословень їм було б не сподіватися тепер, коли вони урочисто уклали завіт прийняти Його своїм Владикою й були визнані вибраним народом Всевишнього?" Патріархи і Пророки, 376.

Their short journey ended up being forty years, due to their unbelief and disobedience. Had they manifested a faith that was based upon their mighty deliverance out of slavery, they would have soon crossed over the Jordan river and entered into the Promised Land. Their first obstacle thereafter would have been the same obstacle that Joshua later took up. After forty years, literal Israel left the wilderness for the Promised Land, and Jericho was their first step, and it stands as a symbol of the power of God unto salvation unto everyone that believes. Jericho is also the symbol of the work that the Millerite movement was to confront in 1863, but they retreated into the wilderness. The symbolism of Elijah is directly connected with the symbolism of Jericho, and it is informative to consider Elijah’s historical connection with Jericho.

Їхня коротка мандрівка зрештою розтягнулася на сорок років через їхнє невір’я та непослух. Якби вони виявили віру, що ґрунтувалася на їхньому могутньому визволенні з рабства, то невдовзі перейшли б ріку Йордан і ввійшли в Обітовану землю. Їхньою першою перешкодою відтак була б та сама перешкода, яку згодом узявся долати Ісус Навин. Після сорока років буквальний Ізраїль вийшов із пустелі до Обітованої землі, і Єрихон був їхнім першим кроком, і він є символом Божої сили на спасіння кожному, хто вірує. Єрихон також є символом діла, з яким міллеритський рух мав зіткнутися в 1863 році, але вони відступили в пустелю. Символізм Іллі безпосередньо пов’язаний із символізмом Єрихона, і корисно розглянути історичний зв’язок Іллі з Єрихоном.

> Now the rest of the acts of Omri which he did, and his might that he showed, are they not written in the book of the chronicles of the kings of Israel? So Omri slept with his fathers, and was buried in Samaria: and Ahab his son reigned in his stead. And in the thirty and eighth year of Asa king of Judah began Ahab the son of Omri to reign over Israel: and Ahab the son of Omri reigned over Israel in Samaria twenty and two years. And Ahab the son of Omri did evil in the sight of the Lord above all that were before him. And it came to pass, as if it had been a light thing for him to walk in the sins of Jeroboam the son of Nebat, that he took to wife Jezebel the daughter of Ethbaal king of the Zidonians, and went and served Baal, and worshipped him. And he reared up an altar for Baal in the house of Baal, which he had built in Samaria. And Ahab made a grove; and Ahab did more to provoke the Lord God of Israel to anger than all the kings of Israel that were before him. In his days did Hiel the Bethelite build Jericho: he laid the foundation thereof in Abiram his firstborn, and set up the gates thereof in his youngest son Segub, according to the word of the Lord, which he spake by Joshua the son of Nun. And Elijah the Tishbite, who was of the inhabitants of Gilead, said unto Ahab, As the Lord God of Israel liveth, before whom I stand, there shall not be dew nor rain these years, but according to my word. 1 Kings 16:27–17:1.

> А решта діл Омрі, які він учинив, і сила його, що її показав, хіба не записані вони в книзі літописів царів Ізраїля? І спочив Омрі з батьками своїми, і був похований у Самарії; а замість нього зацарював його син Ахав. І в тридцять восьмому році Аси, царя Юди, почав Ахав, син Омрі, царювати над Ізраїлем; і Ахав, син Омрі, царював над Ізраїлем у Самарії двадцять і два роки. І Ахав, син Омрі, чинив зло в очах Господніх більш за всіх, що були перед ним. І сталося, ніби замало було йому ходити гріхами Єровоама, сина Навата, що він узяв за жінку Єзавель, дочку Етваала, царя сидонян, і пішов, і служив Ваалові, і поклонявся йому. І спорудив жертовника Ваалові в домі Ваала, що збудував у Самарії. І Ахав насадив гай; і Ахав більше прогнівляв Господа, Бога Ізраїлевого, ніж усі царі Ізраїлеві, що були перед ним. За його днів Хієл вефілець збудував Єрихон: підвалини його заклав за Авірамом, своїм первістком, а ворота його поставив за своїм наймолодшим сином Сегувом, за словом Господнім, яке Він промовив через Ісуса, сина Навина. І сказав Ахавові Ілля тішбітянин, з мешканців Гілеаду: Як живе Господь, Бог Ізраїлів, перед Яким я стою, не буде ні роси, ні дощу ці роки, хіба за моїм словом. 1 Царів 16:27–17:1.

The confrontation that Elijah had with the gods of Ahab and Jezebel at Mount Carmel was in response to the apostasy of the northern kingdom of Israel’s seventh king who “did more to provoke the Lord God of Israel to anger than all the kings of Israel that were before him.” The word ‘provoke’ in the passage, is a reference to the “day of provocation” that was represented by the tenth test in Numbers fourteen. Ahab’s provoking of God represented the last of ten tests that was brought about by the evil report of ten spies in Numbers fourteen. Therefore, it represents the last test for the Millerite movement and the last test for the one hundred and forty-four thousand.

Протистояння, яке Ілля мав із богами Ахава та Єзавелі на горі Кармель, було відповіддю на відступництво сьомого царя північного царства Ізраїлю, який «зробив більше, щоб роздратувати Господа Бога Ізраїлевого, ніж усі царі Ізраїлю, що були перед ним». Слово «роздратувати» в цьому уривку є відсиланням до «дня роздратування», який був представлений десятим випробуванням у чотирнадцятому розділі Чисел. Ахавове роздратування Бога уособлювало останнє з десяти випробувань, спричинених злою вісткою десяти розвідників у чотирнадцятому розділі Чисел. Отже, це представляє останнє випробування для міллеритського руху і останнє випробування для ста сорока чотирьох тисяч.

> Wherefore as the Holy Ghost saith, Today if ye will hear his voice, Harden not your hearts, as in the provocation, in the day of temptation in the wilderness. Hebrews 3:7, 8.

> Тому, як говорить Святий Дух: Сьогодні, якщо ви почуєте Його голос, не ожорсточуйте серця ваші, як під час бунту, в день випробування в пустелі. Євреїв 3:7–8.

In the prophetic “day of provocation” represented by Ahab, the prophet Elijah prayed that if it was necessary, God would bring judgments upon Israel that His people might repent from the sins they were participating in.

У пророчому «дні роздратування», представленому Ахавом, пророк Ілля молився, щоб, якщо це буде потрібно, Бог навів суди на Ізраїль, аби Його народ покаявся в гріхах, які він чинив.

> “The people of Israel had gradually lost their fear and reverence for God until His word through Joshua had no weight with them. ‘In his [Ahab’s] days did Hiel the Bethelite build Jericho: he laid the foundation thereof in Abiram his first-born, and set up the gates thereof in his youngest son Segub, according to the word of the Lord, which he spake by Joshua the son of Nun.’

> Народ Ізраїлю поступово втратив страх і благоговіння перед Богом, аж поки Його слово, передане через Ісуса Навина, не мало для них жодної ваги. 'За його [Ахавових] днів Хієл, вефілянин, збудував Єрихон: на своєму первістку Авірамі він заклав його підвалини, а на своєму наймолодшому Сегуві поставив його ворота — за словом Господнім, яке Він промовив через Ісуса, сина Навина.'

> “While Israel was apostatizing, Elijah remained a loyal and true prophet of God. His faithful soul was greatly distressed as he saw that unbelief and infidelity were fast separating the children of Israel from God, and he prayed that God would save His people. He entreated that the Lord would not wholly cast away His sinning people, but that He would by judgments if necessary arouse them to repentance and not permit them to go to still greater lengths in sin and thus provoke Him to destroy them as a nation.

> Поки Ізраїль впадав у відступництво, Ілля залишався вірним і правдивим пророком Божим. Його вірна душа глибоко скорбіла, бо він бачив, що невір’я й невірність швидко відділяють дітей Ізраїлю від Бога, і він молився, щоб Бог спас Свій народ. Він благав, щоб Господь не відкинув цілковито Свій грішний народ, але, якщо потрібно, через суди пробудив їх до покаяння і не допустив, щоб вони заходили ще далі в гріх, тим самим розгнівнюючи Його до знищення їх як народу.

> “The message of the Lord came to Elijah to go to Ahab with the denunciations of His judgments because of the sins of Israel. Elijah traveled day and night until he reached the palace of Ahab. He solicited no admission, and waited not to be formally announced. All unexpectedly to Ahab, Elijah stands before the astonished king of Samaria in the coarse garments usually worn by the prophets. He makes no apology for his abrupt appearance, without invitation; but, raising his hands to heaven, he solemnly affirms by the living God, who made the heavens and the earth, the judgments which would come upon Israel: ‘There shall not be dew nor rain these years, but according to my word.’

> Слово Господнє прийшло до Іллі, щоб він пішов до Ахава з проголошенням Його судів за гріхи Ізраїля. Ілля йшов день і ніч, доки не дістався палацу Ахава. Він не клопотався про допуск і не чекав, щоб його офіційно представили. Цілком несподівано для Ахава Ілля постає перед приголомшеним царем Самарії в грубому вбранні, яке зазвичай носили пророки. Він не вибачається за свою раптову появу без запрошення; але, піднісши руки до неба, урочисто засвідчує живим Богом, який створив небо й землю, суди, що прийдуть на Ізраїля: «Цих років не буде ні роси, ні дощу, хіба тільки за моїм словом».

> “This startling denunciation of God’s judgments because of the sins of Israel fell like a thunderbolt upon the apostate king. He seemed to be paralyzed with amazement and terror; and before he could recover from his astonishment, Elijah, without waiting to see the effect of his message, disappeared as suddenly as he came. His work was to speak the word of woe from God, and he instantly withdrew. His word had locked up the treasures of heaven, and his word was the only key which could open them again.” Testimonies, volume 3, 273.

> Це приголомшливе проголошення Божих судів за гріхи Ізраїлю впало, як удар блискавки, на відступницького царя. Здавалося, він заціпенів від подиву й жаху; і перш ніж він встиг оговтатися від свого здивування, Ілля, не чекаючи побачити наслідок свого послання, зник так само раптово, як і з’явився. Його завданням було передати від Бога слово лиха, і він негайно відійшов. Його слово замкнуло скарбниці неба, і його слово було єдиним ключем, який міг відкрити їх знову. Свідчення, том 3, 273.

Israel had forgotten that Joshua had strictly commanded them not to associate with the heathen nations, and to never rebuild Jericho. Though the battle of Jericho was a tremendous demonstration of God’s power and a symbol of God’s promise to lead His people into the Promised Land, there was also a sin, a curse and a deliverance associated with Jericho. The ‘sin’ was that of Achan who coveted the wealth and influence of Jericho, the ‘curse’ was upon any man that would rebuild Jericho and the harlot Rahab represented the ‘deliverance’. Achan wanted the beautiful Babylonian robe. He thought he could hide his sin, as Adam and Eve sought to hide their sin with a garment of fig leaves. Achan wanted the prosperity that Jericho represented, and he wished to be associated with Babylon.

Ізраїль забув, що Ісус Навин суворо наказав їм не спілкуватися з язичницькими народами і ніколи не відбудовувати Єрихон. Хоч битва за Єрихон була величною демонстрацією Божої сили й символом Божої обітниці провести Його народ в Обітовану землю, з Єрихоном були також пов’язані гріх, прокляття і визволення. «Гріх» — це гріх Ахана, який пожадав багатства та впливу Єрихона; «прокляття» було на кожному, хто відбудує Єрихон; а блудниця Раав уособлювала «визволення». Ахан хотів гарну вавилонську одежу. Він думав, що зможе сховати свій гріх, як Адам і Єва намагалися сховати свій гріх одежою з листя смоковниці. Ахан прагнув добробуту, який уособлював Єрихон, і хотів бути пов’язаним із Вавилоном.

Jericho is set forth as a symbol of the work of carrying the third angel’s message to the world, but it possesses a warning about the sin of loving and trusting in the world. The symbol of Jericho also contains a curse against the rebuilding of Jericho and Rahab represents those still in Babylon that come out when the loud cry of the third angel is proclaimed.

Єрихон представлено як символ праці з проголошення вістки третього ангела усьому світові, але він містить застереження щодо гріха любові до світу та уповання на нього. Символ Єрихона також містить прокляття проти відбудови Єрихона, а Раав уособлює тих, хто ще перебуває у Вавилоні й виходить, коли проголошується гучний клич третього ангела.

> “Elijah’s faithful soul was grieved. His indignation was aroused, and he was jealous for the glory of God. He saw that Israel was plunged into fearful apostasy. And when he called to mind the great things that God had wrought for them, he was overwhelmed with grief and amazement. But all this was forgotten by the majority of the people. He went before the Lord, and, with his soul wrung with anguish, pleaded for Him to save His people if it must be by judgments. He pleaded with God to withhold from His ungrateful people dew and rain, the treasures of heaven, that apostate Israel might look in vain to their gods, their idols of gold, wood, and stone, the sun, moon, and stars, to water and enrich the earth, and cause it to bring forth plentifully. The Lord told Elijah that He had heard his prayer and would withhold dew and rain from His people until they should turn unto Him with repentance.

> Вірна душа Іллі була засмучена. Його обурення спалахнуло, і він ревнував про славу Божу. Він бачив, що Ізраїль занурився в жахливе відступництво. І коли він згадував великі діла, які Бог учинив для них, його переповнили скорбота й подив. Та більшість народу про все це забула. Він став перед Господом і, з душею, змученою болем, благав Його спасти Свій народ, якщо доведеться — судами. Він благав Бога стримати від Його невдячного народу росу й дощ, скарби небес, щоб відступницький Ізраїль даремно звертався до своїх богів, своїх ідолів із золота, дерева й каменю, до сонця, місяця й зірок, щоб вони напоїли й збагатили землю та змусили її щедро родити. Господь сказав Іллі, що почув його молитву і стримає від Свого народу росу й дощ, доки вони не звернуться до Нього з покаянням.

> “God had specially guarded His people against mingling with the idolatrous nations around them, lest their hearts should be deceived by the attractive groves and shrines, temples and altars, which were arranged in the most expensive, alluring manner to pervert the senses so that God would be supplanted in the minds of the people.

> Бог особливо оберігав Свій народ від змішування з ідолопоклонницькими народами довкола них, щоб їхні серця не були зведені привабливими священними гаями й святилищами, храмами й вівтарями, які були влаштовані в найдорожчий, звабливий спосіб, аби спотворити відчуття так, щоб Бога було витіснено зі свідомості народу.

> “The city of Jericho was devoted to the most extravagant idolatry. The inhabitants were very wealthy, but all the riches that God had given them they counted as the gift of their gods. They had gold and silver in abundance; but, like the people before the Flood, they were corrupt and blasphemous, and insulted and provoked the God of heaven by their wicked works. God’s judgments were awakened against Jericho. It was a stronghold. But the Captain of the Lord’s host Himself came from heaven to lead the armies of heaven in an attack upon the city. Angels of God laid hold of the massive walls and brought them to the ground. God had said that the city of Jericho should be accursed and that all should perish except Rahab and her household. These should be saved because of the favor that Rahab showed the messengers of the Lord. The word of the Lord to the people was: ‘And ye, in anywise keep yourselves from the accursed thing, lest ye make yourselves accursed, when ye take of the accursed thing, and make the camp of Israel a curse, and trouble it.’ ‘And Joshua adjured them at that time, saying, Cursed be the man before the Lord, that riseth up and buildeth this city Jericho: he shall lay the foundation thereof in his first-born, and in his youngest son shall he set up the gates of it.’

> Місто Єрихон було занурене в найзухваліше ідолопоклонство. Його мешканці були дуже заможні, але всі багатства, які Бог їм дав, вони вважали даром своїх богів. Вони мали золота й срібла вдосталь; але, як люди перед Потопом, були розбещені й богохульні та своїми лихими ділами ображали й гнівили Бога небес. Проти Єрихона пробудилися Божі суди. Це була твердиня. Але Сам Начальник Господнього війська зійшов із небес, щоб повести небесні воїнства на приступ міста. Ангели Божі взялися за масивні мури й повалили їх на землю. Бог сказав, що місто Єрихон має бути під закляттям і що всі мають загинути, окрім Раав та її дому. Вони мали бути спасенні за ту доброту, яку Раав виявила до посланців Господа. Слово Господнє до народу було: "А ви пильнуйте, щоб утримуватися від заклятого, щоб не зробити себе проклятими, коли візьмете від заклятого, і щоб не зробили табір Ізраїлю прокляттям та не навели на нього лиха." "І того часу Ісус Навин заприсяг їх, кажучи: Проклятий перед Господом той чоловік, що встане й відбудує це місто Єрихон: на своєму первістку закладе його підвалини, а на своєму наймолодшому поставить його ворота."

> “God was very particular in regard to Jericho, lest the people should be charmed with the things that the inhabitants had worshiped and their hearts be diverted from God. He guarded His people by most positive commands; yet notwithstanding the solemn injunction from God by the mouth of Joshua, Achan ventured to transgress. His covetousness led him to take of the treasures that God had forbidden him to touch because the curse of God was upon them. And because of this man’s sin the Israel of God were as weak as water before their enemies.

> Бог був особливо строгий щодо Єрихона, аби народ не був зачарований речами, яким поклонялися його мешканці, і щоб їхні серця не відвернулися від Бога. Він охороняв Свій народ найкатегоричнішими наказами; проте, незважаючи на урочистий припис від Бога, переданий устами Ісуса Навина, Ахан наважився переступити його. Його жадібність спонукала його взяти зі скарбів, до яких Бог заборонив торкатися, бо на них лежало Боже прокляття. І через гріх цього чоловіка Божий Ізраїль був перед своїми ворогами безсилий, як вода.

> “Joshua and the elders of Israel were in great affliction. They lay before the ark of God in most abject humility because the Lord was wroth with His people. They prayed and wept before God. The Lord spoke to Joshua: ‘Get thee up; wherefore liest thou thus upon thy face? Israel hath sinned, and they have also transgressed My covenant which I commanded them: for they have even taken of the accursed thing, and have also stolen, and dissembled also, and they have put it even among their own stuff. Therefore the children of Israel could not stand before their enemies, but turned their backs before their enemies, because they were accursed: neither will I be with you any more, except ye destroy the accursed from among you.’

> Ісус Навин та старійшини Ізраїля були в тяжкій скорботі. Вони лежали перед ковчегом Божим у найглибшому смиренні, бо Господь розгнівався на Свій народ. Вони молилися й плакали перед Богом. І промовив Господь до Ісуса Навина: «Устань; чого ти так лежиш ниць? Ізраїль згрішив і переступив Мій заповіт, який Я заповідав їм: бо вони взяли із заклятого, і також украли, і злукавили також, і поклали те навіть між свої речі. Тому сини Ізраїлеві не могли встояти перед своїми ворогами, а оберталися тилами перед своїми ворогами, бо стали заклятими; і Я не буду більше з вами, якщо не знищите закляте з-поміж вас».

> “I have been shown that God here illustrates how He regards sin among those who profess to be His commandment-keeping people. Those whom He has specially honored with witnessing the remarkable exhibitions of His power, as did ancient Israel, and who will even then venture to disregard His express directions, will be subjects of His wrath. He would teach His people that disobedience and sin are exceedingly offensive to Him and are not to be lightly regarded.” Testimonies, volume 3, 263, 264.

> "Мені було показано, що Бог тут показує, як Він ставиться до гріха серед тих, хто заявляє, що є Його народом, який дотримується заповідей. Тих, кого Він особливо вшанував честю бути свідками надзвичайних виявів Своєї сили, як і стародавній Ізраїль, і які навіть тоді посміють знехтувати Його прямими вказівками, стануть об'єктами Його гніву. Він хоче навчити Свій народ, що непослух і гріх надзвичайно огидні для Нього і до них не слід ставитися легковажно." Свідчення, том 3, 263, 264.

The story of Jericho includes the warning to not trust in the perceived strength and glory of the wicked and affluent city. A “city” in Bible prophecy is a kingdom, and Achan took a Babylonian garment. A garment prophetically represents character, so in the “last days,” Achan’s hiding of the Babylonish garment represents a hidden desire to possess the character of spiritual Babylon. The character, or image of spiritual Babylon is what the United States covets when it brings together church and state.

Історія Єрихона містить застереження не покладатися на уявну силу й славу нечестивого та заможного міста. «Місто» в біблійному пророцтві — це царство, і Ахан узяв вавилонський одяг. Одежа пророчо символізує характер, тож у «останні дні» приховування Аханом вавилонського одягу означає приховане бажання оволодіти характером духовного Вавилона. Характер, або образ духовного Вавилона — це те, чого прагнуть Сполучені Штати, коли поєднують церкву й державу.

Confronted with the possibility of the youth of the Millerite movement being drafted into the Civil War, and recognizing the need of organization, the leaders of the movement became legally connected with the affluent nation that they were never to assimilate unto. Even the Constitution of that affluent country designed that it was never necessary for a church to be connected with the state. There were denominations that existed during the Millerite time period, that still exist today; some of those denominations have never entered into the legal relationship with the United States government, and their choice to not establish that relationship, never in any way prevented them from organizing their respective churches.

Зіткнувшись із можливістю призову молоді міллеритського руху до участі в Громадянській війні та усвідомивши потребу в організації, лідери руху встановили юридичний зв’язок із заможною державою, з якою їм ніколи не слід було асимілюватися. Навіть Конституція тієї заможної країни передбачала, що церкві ніколи не було необхідно бути пов’язаною з державою. Існували деномінації, що діяли в період міллеритів і існують дотепер; деякі з них ніколи не вступали у правові відносини з урядом Сполучених Штатів, і їхній вибір не встановлювати такі відносини ніколи жодним чином не перешкоджав їм організовувати свої церкви.

Long after Joshua fought the battle of Jericho, in the time of Ahab, all the warnings of Achan’s apostasy and the destruction of Jericho had been forgotten by God’s apostate people. Elijah prayed to God, requesting if necessary that God’s judgments would be exercised to bring His people to repentance. When Malachi records the final words of the Old Testament the promise is set within the context of the Lord striking the world with a curse. The curse associated with Jericho, was upon any man who would rebuild Jericho. The curse was upon any who would like Achan, desire to trust in the wealth and affluency associated with Jericho. Achan’s “sin” represents the hidden unsanctified inward desire to wear the Babylonish garment. The ‘curse’ was for the work of acting out those inward desires.

Задовго після того, як Ісус Навин вів битву при Єрихоні, за часів Ахава, усі застереження щодо відступництва Ахана і знищення Єрихона були забуті відступницьким Божим народом. Ілля молився до Бога, просячи, якщо потрібно, щоб Божі суди були здійснені, аби привести Його народ до покаяння. Коли Малахія записує останні слова Старого Заповіту, обітниця подається в контексті того, що Господь уражає світ прокляттям. Прокляття, пов’язане з Єрихоном, було на будь-якому чоловікові, який відбудує Єрихон. Прокляття було на кожному, хто, подібно до Ахана, бажатиме покладатися на багатство й заможність, пов’язані з Єрихоном. «Гріх» Ахана представляє приховане неосвячене внутрішнє бажання носити вавилонську одежу. «Прокляття» стосувалося діла втілення тих внутрішніх бажань.

Miller’s message was the Elijah message for his time and the Civil War represented the judgments that accompany the Elijah message. In the middle of the Civil War in 1863, Millerite Adventism rebuilt Jericho, as witnessed by the details of Joshua’s curse upon any man who did so.

Послання Міллера було посланням Іллі для його часу, а Громадянська війна була проявом судів, що супроводжують послання Іллі. У розпал Громадянської війни 1863 року міллеритський адвентизм відбудував Єрихон, як про це свідчать подробиці прокляття Ісуса Навина на всякого, хто це зробить.

> And Joshua adjured them at that time, saying, Cursed be the man before the Lord, that riseth up and buildeth this city Jericho: he shall lay the foundation thereof in his firstborn, and in his youngest son shall he set up the gates of it. Joshua 6:26.

> Того часу Ісус Навин закляв їх, кажучи: Проклятий перед Господом той чоловік, який встане та відбудує це місто, Єрихон: на своєму первістку він закладе його підвалини, а на своєму наймолодшому синові поставить його брами. Ісус Навин 6:26.

The word “adjured” in the command of Joshua is both an oath and a curse. Cursed if you break Joshua’s command, and blessed if you keep the oath. The word translated as “adjured” is also translated as “seven times” in Leviticus twenty-six. The oath and curse of Moses as Daniel expresses it in chapter nine, is connected with the rebuilding of Jericho.

Слово «adjured», ужите в наказі Ісуса Навина, є водночас і клятвою, і прокляттям. Проклятий, якщо порушиш наказ Ісуса Навина, і благословенний, якщо дотримаєшся клятви. Слово, перекладене як «adjured», також передається як «seven times» у двадцять шостому розділі книги Левіт. Клятва і прокляття Мойсея, як це висловлює Даниїл у дев’ятому розділі, пов’язані з відбудовою Єрихона.

> Yea, all Israel have transgressed thy law, even by departing, that they might not obey thy voice; therefore the curse is poured upon us, and the oath that is written in the law of Moses the servant of God, because we have sinned against him. Daniel 9:11.

> Так, увесь Ізраїль переступив Твій закон, відступивши, щоб не слухатися Твого голосу; тому на нас пролилися прокляття та клятва, написана в Законі Мойсея, раба Божого, бо ми згрішили проти Нього. Даниїла 9:11.

Sister White said, “God was very particular in regard to Jericho, lest the people should be charmed with the things that the inhabitants had worshiped and their hearts be diverted from God.” God was very particular in accomplishing the destruction of Jericho and therefore He was very particular in recording the warning represented by Achan. He was careful in recording the curse associated with rebuilding Jericho and also careful in defining the divine tactics employed in bringing the walls down.

Сестра Вайт сказала: «Бог поставився до Єрихона з особливою ретельністю, щоб народ не був зачарований речами, яким поклонялися його мешканці, і щоб їхні серця не відвернулися від Бога». Бог виявив особливу ретельність у здійсненні знищення Єрихона, і тому з особливою ретельністю записав застереження, представлене Аханом. Він уважно записав прокляття, пов’язане з відбудовою Єрихона, а також ретельно окреслив божественну тактику, застосовану для повалення його мурів.

It was most certainly Jesus, as the Captain of the Lord’s host that directed the angels to bring Jericho’s walls down, and nothing is done by accident in God’s Word, but in this instance, we have the prophetess telling us that “God was very particular in regard to Jericho.” Seven days the ark was carried around the city, and a day is a year in prophecy. That principle was recorded at the beginning of the forty years of wilderness wandering and at the end of those forty years they compassed Jericho for seven days.

Це був, безперечно, Ісус як Князь Господнього війська, який спрямовував ангелів, щоб повалити стіни Єрихона, і в Слові Божому нічого не буває випадковим, але в цьому випадку пророчиця каже нам, що «Бог був дуже вимогливий щодо Єрихона». Сім днів ковчег носили навколо міста, і в пророцтві день — це рік. Цей принцип був записаний на початку сорока років мандрів пустелею, а наприкінці тих сорока років вони обходили Єрихон сім днів.

> After the number of the days in which ye searched the land, even forty days, each day for a year, shall ye bear your iniquities, even forty years, and ye shall know my breach of promise. Numbers 14:34.

> За числом днів, у які ви розвідали землю, саме сорок днів, за кожен день — рік, понесете свої беззаконня сорок років, і пізнаєте Моє порушення обітниці. Числа 14:34.

Seven days the ark was carried around the city and on the seventh-day it was taken around the city “seven times.” This provides two prophetic witnesses that Jericho is associated with the “seven times” of Moses’ oath. God’s covenant people are priests, and seven priests blew seven trumpets.

Сім днів ковчег обносили навколо міста, а сьомого дня його обнесли навколо міста «сім разів». Це становить двох пророчих свідків того, що Єрихон пов'язаний із «сімома разами» клятви Мойсея. Народ Божого завіту — священики, і сім священиків трубили в сім сурм.

> Ye also, as lively stones, are built up a spiritual house, an holy priesthood, to offer up spiritual sacrifices, acceptable to God by Jesus Christ. 1 Peter 2:5.

> І ви також, як живі камені, будуєтеся в духовний дім, на святе священство, щоб приносити духовні жертви, приємні Богові через Ісуса Христа. 1 Петра 2:5.

A trumpet represents either a warning message, or a judgment or a call to a holy convocation depending on the context where it is located. In the last days a trumpet is to be blown by the watchmen, as it was blown by the Millerites in their history. The priests represent the watchmen on the walls of Zion that blow a trumpet, warning God’s people of a coming judgment, while also calling those very same people unto a holy convocation.

Сурма, залежно від контексту, в якому вона згадується, може символізувати застережне послання, суд або заклик до святого зібрання. В останні дні в сурму мають затрубити сторожі, як це робили міллеріти у своїй історії. Священики уособлюють сторожів на стінах Сіону, які трублять у сурму, застерігаючи Божий народ про прийдешній суд і водночас закликаючи тих самих людей на святе зібрання.

> Blow ye the trumpet in Zion, and sound an alarm in my holy mountain: let all the inhabitants of the land tremble: for the day of the Lord cometh, for it is nigh at hand … Blow the trumpet in Zion, sanctify a fast, call a solemn assembly: Gather the people, sanctify the congregation, assemble the elders, gather the children, and those that suck the breasts: let the bridegroom go forth of his chamber, and the bride out of her closet. Let the priests, the ministers of the Lord, weep between the porch and the altar, and let them say, Spare thy people, O Lord, and give not thine heritage to reproach, that the heathen should rule over them: wherefore should they say among the people, Where is their God? Joel 2:1, 15–17.

> Засурміть у сурму на Сіоні, і подайте тривогу на горі святій Моїй: нехай тремтять усі мешканці краю, бо приходить день Господній, бо він близький ... Засурміть у сурму на Сіоні, освятіть піст, скличте урочисті збори: зберіть народ, освятіть громаду, зберіть старших, зберіть дітей і немовлят, що ссуть груди: нехай молодий виходить із своєї кімнати, а молода — зі своєї світлиці. Нехай між притвором і жертовником плачуть священики, служителі Господні, і нехай скажуть: Пощади, Господи, народ Твій, і не віддавай спадщини Твоєї на зневагу, щоб народи панували над ними: чому мають між народами казати: Де їхній Бог? Йоїл 2:1, 15–17.

The trumpet message is the Elijah message. All the various usages of the word “seven” in Joshua chapter six, is the same word or a related derivative of the word which is translated as “seven times” in Leviticus twenty-six. Yet the dish of fables handed out by the Laodicean theologians claim that the word translated as “seven times” in Leviticus twenty-six only represents fullness of power, or completeness or some other foolish variation of their denial that Miller was correct in applying a numerical value to the word translated as “seven times.” The priests led the people around the city seven times, not fully or completely around Jericho. The word translated as “seven times” represents a numerical value!

Трубна вістка — це вістка Іллі. Усі різні вживання слова «сім» у шостому розділі Книги Ісуса Навина — це те саме слово або споріднене похідне від слова, яке перекладене як «сім разів» у двадцять шостому розділі Книги Левита. Проте лаодикійські богослови підсовують страву байок, твердячи, що слово, перекладене як «сім разів» у двадцять шостому розділі Левита, лише означає повноту сили, або завершеність, або якусь іншу безглузду варіацію їхнього заперечення того, що Міллер мав рацію, надаючи слову, перекладеному як «сім разів», числового значення. Священики провели народ навколо міста сім разів, а не повністю чи цілком навколо Єрихона. Слово, перекладене як «сім разів», має числове значення!

At Jericho, when the people shouted, it represented the loud cry of the one hundred and forty-four thousand, who are cut out of the mountain without hands in Daniel chapter two, who strike and break in pieces the image.

У Єрихоні, коли народ вигукнув, це символізувало гучний крик ста сорока чотирьох тисяч, які у другому розділі Даниїла відтесані з гори без допомоги рук, які вражають і розбивають на друзки образ.

> And in the days of these kings shall the God of heaven set up a kingdom, which shall never be destroyed: and the kingdom shall not be left to other people, but it shall break in pieces and consume all these kingdoms, and it shall stand for ever. Forasmuch as thou sawest that the stone was cut out of the mountain without hands, and that it brake in pieces the iron, the brass, the clay, the silver, and the gold; the great God hath made known to the king what shall come to pass hereafter: and the dream is certain, and the interpretation thereof sure. Daniel 2:44, 45.

> І за днів тих царів Бог неба встановить царство, яке ніколи не буде зруйноване; і це царство не буде передане іншому народові, але розтрощить і знищить усі ті царства, і воно стоятиме навіки. Оскільки ти бачив, що камінь був вирубаний з гори без рук і розтрощив залізо, мідь, глину, срібло та золото, Великий Бог сповістив цареві, що станеться потому; і сон певний, і тлумачення його вірне. Даниїла 2:44, 45.

God was careful to list the precious metals that were found in Jericho as gold, silver, brass and iron. Prophetically, clay represents God’s people as typified by Rahab. Jericho represents the end of all earthly kingdoms during the loud cry of the one hundred and forty-four thousand.

Бог ретельно перелічив дорогоцінні метали, знайдені в Єрихоні: золото, срібло, мідь і залізо. У пророчому сенсі глина символізує Божий народ, як це ілюструє Рахав. Єрихон символізує кінець усіх земних царств під час гучного кличу ста сорока чотирьох тисяч.

> But all the silver, and gold, and vessels of brass and iron, are consecrated unto the Lord: they shall come into the treasury of the Lord. Joshua 6:19.

> Але все срібло й золото, і посудини з міді та заліза, посвячені Господу: вони увійдуть до скарбниці Господньої. Ісуса Навина 6:19.

Jericho represents the work of conquering the Promised Land, which typifies the work of the mighty movement of the third angel. That work includes a warning, a curse and the saving of those outside the priesthood, as represented by the harlot, Rahab.

Єрихон символізує діло завоювання Обітованої землі, що є прообразом діла могутнього руху третього ангела. Це діло включає застереження, прокляття і спасіння тих, хто перебуває поза священством, як показано на прикладі блудниці Раав.

Joshua’s prophetic “curse” was later fulfilled in the days of Ahab and Elijah. The curse against rebuilding Jericho contained the specific prediction that the man that did so, would lose his youngest son when he set up the gates of Jericho, and he would lose his oldest son when he laid the foundations thereof. In the time of Elijah, Hiel the Bethelite fulfilled that prophecy, and his youngest son died when he set up the gates and his oldest son died when he laid the foundations. The “curse” which is associated with the Elijah message was represented by the work of rebuilding Jericho.

Пророче «прокляття» Ісуса Навина пізніше сповнилося за днів Ахава та Іллі. Прокляття проти відбудови Єрихона містило конкретне передбачення, що той, хто це зробить, втратить свого наймолодшого сина, коли поставить ворота Єрихона, і втратить свого первістка, коли закладе його підвалини. За часів Іллі Хієл, вефілянин, сповнив те пророцтво, і його наймолодший син помер, коли він поставив ворота, а його первісток помер, коли він заклав підвалини. «Прокляття», пов’язане з посланням Іллі, було представлене роботою з відбудови Єрихона.

> Behold, I will send you Elijah the prophet before the coming of the great and dreadful day of the Lord: And he shall turn the heart of the fathers to the children, and the heart of the children to their fathers, lest I come and smite the earth with a curse. Malachi 4:5, 6.

> Ось Я пошлю до вас пророка Іллю перед приходом великого й страшного дня Господнього: І він наверне серце батьків до дітей, і серце дітей до батьків їхніх, щоб Я не прийшов і не вразив землю прокляттям. Малахії 4:5, 6.

The curse of Millerite history that was associated with Miller’s Elijah message was predicted by Joshua and fulfilled in the time of Elijah and Ahab.

Прокляття міллеритської історії, пов’язане з елійським посланням Міллера, було передречене Ісусом Навином і сповнилося за днів Іллі та Ахава.

> In his days did Hiel the Bethelite build Jericho: he laid the foundation thereof in Abiram his firstborn, and set up the gates thereof in his youngest son Segub, according to the word of the Lord, which he spake by Joshua the son of Nun. 1 Kings 16:34.

> За його днів Хієл, бетелієць, збудував Єрихон: на своєму первістку Авірамові заклав його підвалини, а на своєму наймолодшому сині Сегуві поставив його ворота, за словом Господнім, яке він промовив через Ісуса, сина Навина. 1 Царів 16:34.

The curse of rebuilding Jericho cannot be separated from the manifestation of power that God exercised in bringing the walls of Jericho down. Sister White said, “Those whom He has specially honored with witnessing the remarkable exhibitions of His power, as did ancient Israel, and who will even then venture to disregard His express directions, will be subjects of His wrath.” The Millerites had just participated in the manifestation of God’s power that climaxed with the Midnight Cry, yet they rejected Moses’ oath of the seven times which Daniel also identifies as the curse of Moses.

Прокляття відбудови Єрихона не можна відокремити від прояву Божої сили, який проявився в поваленні стін Єрихона. Сестра Вайт сказала: «Ті, кого Він особливо вшанував, давши їм бути свідками визначних проявів Своєї сили, як і стародавній Ізраїль, і хто навіть тоді наважиться знехтувати Його виразними настановами, зазнають Його гніву». Міллеріти щойно брали участь у прояві Божої сили, що досяг кульмінації в Опівнічному кличі, але вони відкинули Мойсеєву присягу про сім часів, яку Даниїл також називає Мойсеєвим прокляттям.

Names are a symbol of character in God’s Word, and the name of the man who rebuilt Jericho, along with the names of his oldest and youngest son are very informative. Hiel means the living God of strength and suggests that Hiel was a follower of the living God. The fact that he is identified as a Bethelite identifies him with the church. Abiram, his firstborn means the father of height, in terms of being exalted and lifted up. His youngest son Segub means lofty and to exalt and lift up. All three names represent elements of God’s character, but in the context of the prophecy which they fulfilled, they represent a man who was lifting up and exalting himself above the Almighty God who had brought Jericho down. A “gate” in prophecy represents a church.

Імена в Божому Слові є символом характеру, а ім’я чоловіка, який відбудував Єрихон, разом з іменами його найстаршого і наймолодшого сина, дуже промовисті. Хіїл означає «живий Бог сили» і вказує на те, що Хіїл був послідовником живого Бога. Те, що його названо вефільянином, пов’язує його з церквою. Авірам, його первісток, означає «батько висоти», у значенні звеличений і піднесений. Його наймолодший син Сегув означає «високий» та «звеличувати й підносити». Усі три імена відображають риси Божого характеру, але в контексті пророцтва, яке вони виконали, вони представляють чоловіка, що підносив і звеличував себе понад Всемогутнього Бога, Який зруйнував Єрихон. «Брама» у пророцтві означає церкву.

> “To the humble, believing soul, the house of God on earth is the gate of heaven. The song of praise, the prayer, the words spoken by Christ’s representatives, are God’s appointed agencies to prepare a people for the church above, for that loftier worship into which there can enter nothing that defileth.” Testimonies, volume 5, 491.

> «Для смиренної, віруючої душі Божий дім на землі є брамою неба. Пісня хвали, молитва, слова, промовлені представниками Христа, — це Богом призначені засоби, щоб приготувати народ для небесної церкви, для того вищого поклоніння, куди не може увійти ніщо, що оскверняє». Свідчення, том 5, 491.

The beginning of the work to start a church began in 1860, as testified to by Adventist historians such as Arthur White, Ellen White’s grandson.

Початок роботи із заснування церкви припадає на 1860 рік, як засвідчують адвентистські історики, зокрема Артур Вайт, онук Еллен Вайт.

> “While Ellen White had written and published at some length on the need of order in managing the work of the church (see Early Writings, 97–104), and while James White had kept this need before the believers in addresses and Review articles, the church was slow to move. What had been presented in general terms, was well received, but when it came to translating this with something constructive there was resistance and opposition. James White’s brief articles in February aroused not a few from complacency, and now a great deal was being said.

> Хоча Еллен Вайт писала й публікувала досить докладно про необхідність порядку в організації роботи церкви (див. Ранні твори, 97–104), і хоча Джеймс Вайт нагадував віруючим про цю потребу у своїх промовах і статтях у Review, церква не поспішала діяти. Те, що було викладено в загальних рисах, добре сприйняли, але коли доходило до втілення цього в конкретні кроки, виникали спротив і протидія. Короткі статті Джеймса Вайта у лютому пробудили від самозаспокоєності немало людей, і тепер про це багато говорили.

> “J. N. Loughborough, working with White in Michigan, was the first to respond. His words were in the affirmative, but on the defensive:

> Дж. Н. Лафборо, який працював із Вайт у Мічигані, першим відповів. Його слова були ствердними, але оборонними:

> “‘Says one, if you organize so as to hold property by law, you will be a part of Babylon. No; I understand there is quite a difference between our being in a position that we can protect our property by law and using the law to protect and enforce our religious views. If it is wrong to protect church property, why is not wrong for individuals to hold any property legally?—Review and Herald, March 8, 1860.’

> 'Дехто каже: якщо ви організуєтеся так, щоб володіти майном на законних підставах, ви станете частиною Вавилону. Ні; я розумію, що є значна різниця між тим, щоб перебувати в такому становищі, коли ми можемо захищати наше майно за допомогою закону, і використанням закону для захисту та нав'язування наших релігійних поглядів. Якщо неправильно захищати церковне майно, то чому не є неправильним для окремих осіб законно володіти будь-яким майном? — Review and Herald, 8 березня 1860 р.'

> “James White had closed his statement in the Review, laying the matter of the need of organization of the publishing interests before the church with the words ‘If any object to our suggestions, will they please write out a plan on which we as a people can act?’—Ibid., February 23, 1860. The first minister laboring out in the field to respond was R. F. Cottrell, a stalwart corresponding editor of the Review. His immediate reaction was decidedly negative:

> Джеймс Вайт завершив своє звернення в Review, винісши на розгляд церкви питання про необхідність організації видавничої справи, такими словами: «Якщо хтось заперечує проти наших пропозицій, чи не виклав би письмово план, за яким ми як народ можемо діяти?» — Там само, 23 лютого 1860 р. Першим служителем, що працював на місцях і відгукнувся, був Р. Ф. Котрелл, відданий редактор-кореспондент Review. Його негайна реакція була рішуче негативною:

> “‘Brother White has asked the brethren to speak in relation to his proposition to secure the property of the church. I do not know precisely what measure he intends in this suggestion, but understand it is to get incorporated as a religious body according to law. For myself, I think it would be wrong to ‘make us a name,’ since that lies at the foundation of Babylon. I do not think God would approve of it.—Ibid., March 22, 1860.” Arthur White, Ellen G. White, volume 1, 420, 421.

> «Брат Вайт попросив братів висловитися щодо його пропозиції забезпечити майно церкви. Я не знаю точно, який захід він має на увазі в цій пропозиції, але розумію, що йдеться про реєстрацію як релігійного товариства відповідно до закону. Щодо мене, я вважаю, що було б неправильно „зробити собі ім’я“, бо це лежить в основі Вавилону. Я не думаю, що Бог схвалив би це. — Там само, 22 березня 1860». Артур Вайт, Еллен Г. Вайт, том 1, 420, 421.

James White began his effort to become a church in 1860, and a church is represented by a “gate”. Ellen White says this about the year 1860.

У 1860 році Джеймс Вайт розпочав своє намагання стати церквою, а церква представлена «брамою». Еллен Вайт каже це про 1860 рік.

> “In 1860 death stepped over our threshold, and broke the youngest branch of our family tree. Little Herbert, born September 20, 1860, died December 14 of the same year.” Testimonies, volume 1, 103.

> "У 1860 році смерть переступила наш поріг і зламала наймолодшу гілку нашого родинного дерева. Маленький Герберт, який народився 20 вересня 1860 року, помер 14 грудня того ж року." Свідчення, том 1, 103.

In 1863, the Whites also lost their eldest son. After playing and becoming overheated, he went into the room where the cloth charts were prepared and took a nap upon some damp cloths that were used in preparation of the charts. The 1843 and 1850 charts represent the foundations of the Millerite movement. The chart produced in 1863, represent a rejection of the “seven times” of Leviticus twenty-six as previously represented upon the two tables of Habakkuk. It presents a counterfeit foundational message.

У 1863 році родина Вайт також втратила свого старшого сина. Погравшись і перегрівшись, він зайшов до кімнати, де готували полотняні схеми, і задрімав на деяких вологих тканинах, які використовувалися під час підготовки цих схем. Схеми 1843 і 1850 років становлять основу міллеритського руху. Схема, створена у 1863 році, означає відмову від «семи разів» із Левита 26, як це раніше було представлено на двох таблицях Авакума. Вона подає фальшиве основоположне послання.

> “When on Friday, November 27, [1863] the parents reached Topsham, they found their three sons and Adelia waiting for them at the depot. They were all apparently in good health, except for Henry, who had a cold. But the next Tuesday, December 1, Henry was very ill with pneumonia. Years later Willie, his youngest brother, reconstructed the story:

> Коли в п'ятницю, 27 листопада [1863], батьки прибули до Топшема, вони побачили своїх трьох синів та Аделію, які чекали на них на станції. Усі вони, здавалося, були у доброму здоров'ї, за винятком Генрі, у якого була застуда. Але наступного вівторка, 1 грудня, Генрі був дуже хворий на пневмонію. Багато років потому Віллі, його наймолодший брат, відтворив цю історію:

> ‘During the absence of their parents, Henry and Edson, under the supervision of Brother Howland, were busily engaged in mounting the charts on cloth, ready for sale. They worked in a rented store building about a block from the Howland home. At length they had a respite for a few days while they were waiting for charts to be sent from Boston. . . . Returning from a long tramp by the river, he [Henry] thoughtlessly lay down and slept on a few damp cloths used in backing the paper charts. A chilly wind was blowing in from an open window. This indiscretion resulted in a severe cold.’” Arthur White, Ellen G. White, volume 2, 70.

> 'Під час відсутності їхніх батьків Генрі й Едсон під наглядом брата Хоуленда старанно займалися наклеюванням карт на тканину, готуючи їх до продажу. Вони працювали в орендованому приміщенні магазину приблизно за квартал від оселі Хоулендів. Зрештою в них був кількаденний перепочинок, поки вони чекали, щоб з Бостона надіслали карти. . . . Повернувшись із довгої прогулянки вздовж річки, він [Генрі] необачно приліг і заснув на кількох вологих полотнищах, що використовувалися як підкладка для паперових карт. З відчиненого вікна дув холодний вітер. Ця необачність закінчилася сильною застудою'". Артур Вайт, Еллен Ґ. Вайт, том 2, 70.

In 1863, the Millerite movement ended with the formation of a church and the rejection of the foundational truths represented upon the two tables of Habakkuk. The primary leader, as typified by Hiel the Bethelite had begun the work of setting up the gates in 1860 and lost his youngest son for doing so. In 1863, the counterfeit charts became the resting place where Hiel’s oldest son took a nap. He caught a chill and died the same year. His death was directly connected to sleeping on the charts that were then being produced. But the chart that was being produced in 1863, was the counterfeit of the foundation that Elijah, represented by Miller had raised up.

У 1863 році міллеритський рух завершився утворенням церкви та відкиненням основоположних істин, представлених на двох таблицях Авакума. Головний провідник, як це проілюстровано постаттю Хіїла з Вефіля, розпочав працю зі встановлення брам у 1860 році й за це втратив свого наймолодшого сина. У 1863 році підробні таблиці стали місцем відпочинку, де найстарший син Хіїла задрімав. Він застудився і того ж року помер. Його смерть була безпосередньо пов’язана зі сном на таблицях, які тоді виготовляли. Але таблиця, яку виготовляли у 1863 році, була підробкою підвалини, яку утвердив Ілля, якого представляв Міллер.

The command of Joshua against rebuilding Jericho, was expressed with the word “adjure.” It represents an oath and a curse, and is the same word translated as “seven times” in Leviticus twenty-six. It is the curse that accompanies the Elijah message, and that curse was accomplished in 1860 and 1863 as Millerite Adventism rebuilt Jericho with the formation of a legal church and the rejection of Miller’s stone of stumbling. Hiel was a Bethelite, thus prophetically emphasizing the work of Hiel in rebuilding Jericho, as the work of building a church.

Наказ Ісуса Навина, що забороняв відбудову Єрихона, був виражений словом «заклинаю». Воно являє собою присягу і прокляття і є тим самим словом, яке перекладене як «сім разів» у двадцять шостому розділі книги Левит. Це прокляття супроводжує послання Іллі, і воно здійснилося в 1860 і 1863 роках, коли міллеритський адвентизм відбудував Єрихон, утворивши юридичну церкву та відкинувши камінь спотикання Міллера. Хіїл був жителем Вефілю, що пророчо підкреслює справу Хіїла у відбудові Єрихона як справу будівництва церкви.

The “curse” of Joshua was proclaimed in conjunction with the story of the battle of Jericho, a battle that cannot be told without repeatedly identifying “seven times.”

«Прокляття» Ісуса Навина було проголошене у зв’язку з розповіддю про битву при Єрихоні, битву, про яку не можна розповісти без неодноразового згадування «сім разів»."

In 1863, the message or “oath” of Moses, as presented by Elijah, and represented by William Miller produced a “curse.” Both the message of Moses and the work of Elijah were rejected. Elijah returned in 1989, but was not reconnected with Moses until post September 11, 2001. That information is yet to be defended, but it is air tight.

У 1863 році послання, або «клятва», Мойсея — подане Іллею і представлене Вільямом Міллером — спричинило «прокляття». І послання Мойсея, і праця Іллі були відкинуті. Ілля повернувся у 1989 році, але з Мойсеєм його знову не поєднали аж після 11 вересня 2001 року. Ця інформація ще має бути захищена, але вона непробивна.

> “Unsanctified ministers are arraying themselves against God. They are praising Christ and the God of this world in the same breath. While professedly they receive Christ, they embrace Barabbas, and by their actions say, ‘Not this Man, but Barabbas.’ Let all who read these lines, take heed. Satan has made his boast of what he can do. He thinks to dissolve the unity which Christ prayed might exist in His church. He says, ‘I will go forth and be a lying spirit to deceive those that I can, to criticize, and condemn, and falsify.’ Let the son of deceit and false witness be entertained by a church that has had great light, great evidence, and that church will discard the message the Lord has sent, and receive the most unreasonable assertions and false suppositions and false theories. Satan laughs at their folly, for he knows what truth is.

> Неосвячені служителі виступають проти Бога. Вони водночас прославляють Христа і Бога цього світу. Хоча на словах приймають Христа, обіймають Варавву і своїми вчинками кажуть: 'Не цього Чоловіка, але Варавву.' Нехай усі, хто читає ці рядки, візьмуть це до уваги. Сатана хвалиться тим, на що він здатний. Він намірився зруйнувати єдність, про яку Христос молився, щоб вона існувала в Його церкві. Він каже: 'Я піду і буду духом брехні, щоб обманути тих, кого зможу, критикувати, засуджувати і фальсифікувати.' Коли син обману і лжесвідчення буде прийнятий церквою, яка мала велике світло, великі докази, тоді ця церква відкине послання, яке послав Господь, і прийме найнерозумніші твердження, хибні припущення та фальшиві теорії. Сатана сміється з їхньої дурості, бо він знає, що таке істина.

> “Many will stand in our pulpits with the torch of false prophecy in their hands, kindled from the hellish torch of Satan. If doubts and unbelief are cherished, the faithful ministers will be removed from the people who think they know so much. ‘If thou hadst known,’ said Christ, ‘even thou, at least in this thy day, the things which belong unto thy peace! but now they are hid from thine eyes.’

> Багато хто стоятимуть на наших кафедрах із смолоскипом фальшивого пророцтва в руках, запаленим від пекельного смолоскипа Сатани. Якщо плекаються сумніви та невір’я, вірні служителі будуть усунені від людей, які думають, що так багато знають. «Якби тобі було відомо, — сказав Христос, — навіть тобі, принаймні в цей твій день, що служить миру твоєму! Але тепер це приховане від очей твоїх».

> “Nevertheless, the foundation of God standeth sure. The Lord knoweth them that are His. The sanctified minister must have no guile in his mouth. He must be open as the day, free from every taint of evil. A sanctified ministry and press will be a power in flashing the light of truth on this untoward generation. Light, brethren, more light we need. Blow the trumpet in Zion; sound an alarm in the holy mountain. Gather the host of the Lord, with sanctified hearts, to hear what the Lord will say unto His people; for He has increased light for all who will hear. Let them be armed and equipped, and come up to the battle—to the help of the Lord against the mighty. God Himself will work for Israel. Every lying tongue will be silenced. Angels’ hands will overthrow the deceptive schemes that are being formed. The bulwarks of Satan will never triumph. Victory will attend the third angel’s message. As the Captain of the Lord’s host tore down the walls of Jericho, so will the Lord’s commandment-keeping people triumph, and all opposing elements be defeated. Let no soul complain of the servants of God who have come to them with a heaven-sent message. Do not any longer pick flaws in them, saying, ‘They are too positive; they talk too strongly.’ They may talk strongly; but is it not needed? God will make the ears of the hearers tingle if they will not heed His voice or His message. He will denounce those who resist the word of God.

> Проте Божа підвалина стоїть непохитно. Господь знає тих, хто Його. В освяченого служителя не повинно бути лукавства в устах. Він має бути відкритий, як день, вільний від усякої плями зла. Освячене служіння і преса стануть силою, що осяюватиме це лукаве покоління світлом істини. Світла, браття, нам потрібно більше світла. Засурміть у Сіоні; подайте тривогу на святій горі. Зберіть військо Господнє, з освяченими серцями, щоб почути, що Господь скаже Своєму народові; бо Він дав більше світла для всіх, хто послухає. Нехай вони будуть озброєні й споряджені та вийдуть на бій — на поміч Господу проти сильних. Сам Бог діятиме для Ізраїля. Кожен брехливий язик замовкне. Руки ангелів зруйнують оманливі задуми, що готуються. Укріплення Сатани ніколи не здобудуть перемоги. Перемога супроводжуватиме вістку третього ангела. Як Князь Господнього війська зруйнував стіни Єрихона, так народ Господній, що дотримується Його заповідей, тріумфуватиме, і всі ворожі сили будуть подолані. Нехай жодна душа не нарікає на Божих слуг, які прийшли до них із небесною вісткою. Не шукайте більше в них вад, кажучи: 'Вони занадто категоричні; вони говорять надто різко.' Вони можуть говорити різко; але хіба це не потрібно? Бог так учинить, що у слухачів задзвенить у вухах, якщо вони не зважатимуть на Його голос чи Його вістку. Він засудить тих, хто противиться Божому Слову.

> “Satan has laid every measure possible that nothing shall come among us as a people to reprove and rebuke us, and exhort us to put away our errors. But there is a people who will bear the ark of God. Some will go out from among us who will bear the ark no longer. But these cannot make walls to obstruct the truth; for it will go onward and upward to the end. In the past God has raised up men, and He still has men of opportunity waiting, prepared to do His bidding—men who will go through restrictions which are only as walls daubed with untempered mortar. When God puts His Spirit upon men, they will work. They will proclaim the word of the Lord; they will lift up their voice like a trumpet. The truth will not be diminished or lose its power in their hands. They will show the people their transgressions, and the house of Jacob their sins.” Testimonies to Ministers, 409–411.

> «Сатана доклав усіх можливих зусиль, щоб серед нас, як народу, нічого не з’явилося, що докорило б і викрило нас та закликало нас відкинути наші помилки. Але є народ, який нестиме ковчег Божий. Дехто вийде з-поміж нас і вже більше не нестиме ковчег. Але ці не можуть спорудити стіни, щоб перешкодити істині; бо вона йтиме вперед і вгору до самого кінця. У минулому Бог піднімав людей, і донині Він має людей, що чекають слушної нагоди, готових виконати Його волю — людей, які пройдуть крізь перепони, що є лише стінами, обмазаними неміцним розчином. Коли Бог покладає Свій Дух на людей, вони діятимуть. Вони проголошуватимуть слово Господнє; вони піднесуть свій голос, мов сурма. Істина не буде применшена й не втратить своєї сили в їхніх руках. Вони покажуть народові його переступи, а домові Якова — його гріхи.» Свідчення для служителів, 409–411.

Back to Articles