Article

# Елайджа - Номер десять

тисяча вісімсот п’ятдесят шість

Author

Jeff Pippenger

Published

October 13, 2023

Formats

PDF
Word

Міллеритський рух був представлений у сьомому розділі книги Ісаї шістдесятип’ятирічним пророцтвом, що почалося у 742 р. до н. е. Ті шістдесят п’ять років, описані в історії книги Ісаї, відповідають шістдесяти п’яти рокам від 1798 до 1863 року. Альфа й Омега завжди зображатимуть кінець разом із початком. Шістдесятип’ятирічне пророцтво позначає прокляття «сім разів» проти північного та південного царств Ізраїлю. Перші «сім разів» проти північного царства почалися у 723 р. до н. е., через дев’ятнадцять років після того, як Ісая представив це пророцтво цареві Ахазу. Останні «сім разів» проти південного царства почалися наприкінці цих шістдесяти п’яти років, у 677 р. до н. е.

Перше прокляття «сім разів» проти Єфрема закінчилося 1798 року, який був часом кінця, коли було розпечатане видіння на річці Улаї з восьмого й дев’ятого розділів книги Даниїла. Це пророчо позначило як прихід звістки першого ангела, так і пророчий початок руху міллеритів. Останнє прокляття «сім разів» проти Юди закінчилося 1844 року, що було приходом звістки третього ангела. Через дев’ятнадцять років, у 1863-му, шістдесят п’ять років, представлені на початку передбачення, позначили кінець руху міллеритів і початок Лаодикійської церкви адвентистів сьомого дня. За сім років до 1863-го, у 1856-му, Джеймс Вайт почав стверджувати, що рух міллеритів перестав бути Філадельфійською церквою і став Лаодикійською церквою. Його онук, пишучи біографію Еллен Вайт, розповідає про історію 1856 року та про лаодикійську звістку.

## Лаодикійське послання

> Адвентисти, що дотримувалися суботи, вважали, що послання до семи церков в Об’явленні 2 і 3 відображали досвід християнської церкви протягом століть. Вони дійшли висновку, що послання до Лаодикійської церкви стосується тих, кого вони тепер називали номінальними адвентистами, тобто тих, хто не прийняв суботу сьомого дня. У короткій редакційній статті в Review за 9 жовтня Джеймс Вайт поставив кілька запитань, що спонукають до роздумів, які він розпочав словами:

> Знову постає питання: «Стороже, що там із ночі?» Наразі маємо місце лише для кількох запитань, поставлених, щоб звернути увагу на тему, якої вони стосуються. Сподіваємося, що повну відповідь незабаром буде дано.—Review and Herald, 9 жовтня 1856 р.

> Із одинадцяти питань, які він поставив, саме шосте стосувалося лаодикійців.

> 6. Хіба стан лаодикійців (теплий і ні холодний, ні гарячий) не є влучною ілюстрацією стану спільноти тих, хто сповідує вістку третього ангела? — Там само.

> Останнє запитання розкриває суть справи:

> 11. Якщо це наш стан як народу, чи маємо ми якісь реальні підстави сподіватися на Божу прихильність, якщо не прислухаємося до «поради» Правдивого Свідка? Раджу тобі купити в Мене золота, випробуваного в огні, щоб ти збагатів; і білу одежу, щоб ти зодягнувся, і щоб не виявився сором твоєї наготи; і намасти свої очі очною маззю, щоб бачити. Кого Я люблю, тих докоряю й караю; тож будь ревний і покайся. Ось Я стою при дверях і стукаю: коли хто почує Мій голос і відчинить двері, Я ввійду до нього і повечеряю з ним, а він зі Мною. Хто переможе, тому дам сісти зі Мною на Моїм престолі, як і Я переміг і сів із Отцем Моїм на Його престолі. Об’явлення 3:18–21. — Там само.

> Очевидно, що правда в цій справі лише починала доходити до свідомості Джеймса Вайта. Наступний номер Review містив виклад про сім церков, розміщений у семи колонках, під такою назвою. У вступному слові він заявив:

> Ми повинні погодитися з деякими сучасними тлумачами, що ці сім церков слід розуміти як такі, що представляють сім станів християнської церкви у семи періодах часу, які охоплюють увесь християнський вік.—Там само, 16 жовтня 1856 р.

> Потім він взявся за пророцтво, розглядаючи кожну церкву окремо. Дійшовши до сьомої, Лаодикійської, він заявив:

> Яким принизливим для нас, як народу, є сумний опис цієї церкви. І хіба не є цей жахливий опис найдосконалішою картиною нашого теперішнього стану? Так; і не дасть жодної користі намагатися уникнути сили цього проникливого свідчення, зверненого до Лаодикійської церкви. Нехай Господь допоможе нам прийняти його й скористатися ним. — Там само.

> Після того як він присвятив Лаодикійській церкві дві колонки, його заключні слова пролунали як потужний заклик:

> "Дорогі браття, ми повинні перемогти світ, плоть і диявола, інакше не матимемо частки у Царстві Божому. . . . Негайно візьміться за цю працю і вірою прийміть благодатні обітниці, дані каючим лаодикійцям. Устаньте в ім’я Господнє, і нехай сяє ваше світло на славу Його благословенного імені.-Там само."

> Відгук з місць був приголомшливим. Написав Дж. В. Голт з Огайо 20 жовтня:

> Так, я справді вірю, що ми, які перебуваємо в третій вістці з Божими заповідями та вірою Ісуса, є тією церквою, до якої звернено ці слова; і ми не можемо занадто рано звернутися за випробуваним золотом і білим одягом та очною маззю, щоб могли бачити.— Там само, 6 листопада 1856 р.

> З північного сходу пролунав новий голос щодо цього питання — Стівена Н. Гаскелла з Принстона, Массачусетс. Як адвентист першого дня, він почав проповідувати у 20 років; тепер, через три роки, він прийняв вістку третього ангела. Як ґрунтовний дослідник Біблії, побачивши коротку першу редакційну статтю Вайт, що порушувала питання про сім церков, він вирішив написати розлогу статтю для Рев’ю:

> Питання, про яке йдеться, впродовж останніх кількох місяців викликало в мене глибокий інтерес. … Я вже деякий час схиляюся до думки, що послання до лаодикійців звернене до нас, тобто до тих, хто вірить у вістку третього ангела, з багатьох причин, які я вважаю вагомими. Назву дві. — Там само.

> Він так і робить, присвятивши своїм висновкам дві колонки. На завершення він заявив:

> Одна лише теорія вістки третього ангела ніколи, ні, ніколи не спасе нас без весільної одежі, яка є праведністю святих. Ми повинні довершувати святість у страсі Господньому.— Там само.

> Коли Джеймс Вайт продовжував публікувати свої редакційні статті про послання до Лаодикійської церкви, ідеї, які адвентисти, що дотримувалися суботи, тепер читали в «Рев’ю», були вражаючими, але при уважному, молитовному розгляді виявлялися доречними. Листи до редактора засвідчували доволі загальну згоду й указували на те, що розпочалося пробудження. Про те, що це зворушливе послання не було наслідком збудження, свідчила перша стаття у «Свідченні» № 3, опублікована в квітні 1857 року під назвою «Будьте ревними й покайтеся». Вона починається словами: «Господь показав мені у видінні деякі речі щодо церкви в її теперішньому теплохолодному стані, про які я вам розповім». — 1Т, с. 141. У ній Еллен Вайт виклала те, що їй було показано про напади сатани на церкву через земний добробут і майно. Артур Вайт, «Еллен Г. Вайт: Ранні роки», том 1, сс. 342–344.

Міллеритський рух, з пророчої точки зору, розпочався як Філадельфійська церква, а в 1856 році став Лаодикійською церквою. Через сім років рух завершився, а Церква адвентистів сьомого дня почалася як Лаодикійська церква і залишатиметься такою, доки не буде вивергнута з уст Господніх. Рух ста сорока чотирьох тисяч вийшов із лона Лаодикійської церкви, так само як міллеритський рух вийшов із лона Сардиської церкви. Рух ста сорока чотирьох тисяч паралельний міллеритському рухові тим, що перший рух перейшов від Філадельфії до Лаодикії, а останній рух переходить від Лаодикії до Філадельфії. Точку переходу від Філадельфії до Лаодикії в історії міллеритів чітко позначено 1856 роком, тож точку переходу слід позначити й в останньому русі, бо Бог ніколи не змінюється. Точку переходу визначено в одинадцятому розділі Об’явлення двома пророками, яких убито на вулицях.

> Коли ж вони закінчать своє свідчення, звір, що виходить з безодні, поведе проти них війну, і переможе їх, і вб’є їх. І їхні трупи лежатимуть на вулиці великого міста, яке духовно зветься Содом і Єгипет, де також був розп’ятий Господь наш. Об'явлення 11:7, 8.

Останній рух помре, потім постане, а згодом воскресне як стяг. Таким чином він узгодиться з республіканським рогом. Республіканський ріг створює образ звірові, а про звіра, образ якого він створює, йдеться в сімнадцятому розділі Об’явлення, і його визначено як п’яту голову, що отримала смертельну рану і мала воскреснути як восьма голова. Він воскресне як восьмий, що є з семи.

> І звір, що був і якого немає, — і сам він восьмий, і з числа семи, і йде на погибель. Об’явлення 17:11.

Республіканський ріг утворить образ того звіра, і тому він буде вбитий, а потім воскресне. Коли він воскресне, він стане восьмою головою, що походить із семи попередніх голів. Протестантський ріг їде верхи на тому самому земному звірі, що й республіканський ріг, і повинен мати ту саму пророчу динаміку. Перехід від Філадельфії до Лаодикії в міллеритському русі є прообразом переходу від Лаодикії до Філадельфії в останньому русі.

Коли останній рух одержав смертельну рану 18 липня 2020 року, він помер як Лаодикія. Коли ж, як показано в одинадцятому розділі Об’явлення, він перейшов до Філадельфії, він представляв би восьму церкву, що є з семи. Смерті у 2020 році відповідав республіканський ріг, бо від часу кінця 1989 року було шість президентів. Шостий президент одержав смертельну рану, яку буде зцілено у 2024 році. Та голова тоді стане восьмою головою Сполучених Штатів від часу кінця 1989 року, і вона буде з семи. Обидва роги були тим шостим, що стає восьмим. Ця істина є значною частиною звістки Об’явлення Ісуса Христа, що розкривається безпосередньо перед закінченням випробувального часу.

З цієї причини важливо чітко розуміти історію міллеритів, яка є прообразом нашої нинішньої історії. Сестра Вайт у 1856 році підтвердила віднесення Джеймсом Вайтом руху до Лаодикії, тож це не висновок людської логіки. За сім років до того, як Церква адвентистів сьомого дня була юридично пов’язана з республіканським рогом, її було за натхненням названо Лаодикійською церквою. Це означає, що в історії Церкви адвентистів сьомого дня не було жодного дня, коли вона була чимось іншим, ніж гола, бідна, сліпа, нещасна й жалюгідна. Ця пророча реальність надає контекст і обґрунтування для того, щоб визнати чотири наростаючі гидоти восьмого розділу Єзекіїля як чотири покоління адвентизму.

Коли до історії міллеритів підходять із перспективи структури шістдесяти п’яти років сьомого розділу книги Ісаї, слід визнати, що пророцтво про сім часів є пророчою «парасолькою», яка охоплює всю історію міллеритського руху. У 1856 році звістка до Лаодикійської церкви стала істиною теперішнього часу для міллеритського адвентизму. Той, хто представляє Лаодикійську звістку, — це не Джеймс чи Еллен Уайт, а Вірний і Правдивий Свідок.

> І ангелові Лаодикійської церкви напиши: Так говорить Амінь, Свідок вірний і правдивий, Початок Божого творіння: Знаю діла твої: ти ні холодний, ні гарячий; о, якби ти був холодний або гарячий! А що ти теплий, ані холодний, ані гарячий, то вивергну тебе з уст Моїх. Бо ти кажеш: «Я багатий, розбагатів і ні в чому не маю потреби», а не знаєш, що ти нещасний і жалюгідний, і вбогий, і сліпий, і нагий. Раджу тобі купити в Мене золота, випробуваного в огні, щоб збагатитися; і білого одягу, щоб зодягнутися, і щоб не з’явилася ганьба твоєї наготи; і намасти свої очі очною маззю, щоб бачити. Кого Я люблю, тих докоряю й караю; тож будь ревний і покайся. Ось Я стою при дверях і стукаю: коли хто почує Мій голос і відчинить двері, увійду до нього і буду вечеряти з ним, а він — зі Мною. Переможцеві дам сісти зі Мною на Моїм престолі, як і Я переміг і сів із Моїм Отцем на Його престолі. Хто має вухо, нехай чує, що Дух говорить церквам. Об’явлення 3:14-22.

Істинний Свідок стверджує, що якщо хтось "почує" Його голос, Він увійде і "повечеряє з ним". Якби Лаодикія відчинила двері, Христос увійшов би і повечеряв би з ними. Якщо Христові дозволити увійти, Він приносить вістку, бо символізм споживання їжі означає прийняття вістки. Цю вістку можна узагальнити як просто Лаодикійську, але це поверховий розгляд того, що означає вістка, яку Він пропонує. У 1856 році Хірам Едсон опублікував серію з восьми статей, які містили пророчу інформацію, що розширює розуміння найпершого "пророцтва часу", до визнання і проголошення якого ангели Божі привели Вільяма Міллера. У тих восьми статтях Едсон правильно визначає шістдесят п’ять років із сьомого розділу книги Ісаї.

Початком праці Міллера було відкриття семи часів, і за сім років до того, як мав завершитися рух, названий на честь його служіння, міллеритському адвентизму було запропоновано глибше розкриття саме цього пророцтва. Це було запропоновано того ж року, коли за натхненням їх було визначено як лаодикійців. За пророчим відліком, через дві тисячі п’ятсот двадцять днів, у 1863 році, перше відкриття Міллера щодо пророчого часу було відкинуто. Лаодикійська вістка для адвентного руху надійшла 1856 року, і Господь постукав у двері вісім разів — вісьмома статтями, щоб побачити, чи знайде Він вхід. На завершенні руху Правдивий Свідок побажав повечеряти зі Своїм народом, споживаючи саме першу вістку про час від початку руху. Його народ відмовився їсти, і через сім років, або дві тисячі п’ятсот двадцять пророчих днів, Його народ зачинив двері, які були відчинені ключем Давида, покладеним у руку Вільяма Міллера. Вони повернулися до старого самарійського пророка, який нагодував їх брехнею, запечатавши їхню долю — померти між ослом і левом.

У 1856 році протестантський ріг перебував у кризі долини видіння, бо де немає видіння, народ гине. У 1856 році республіканський ріг також перебував у кризі.

1856 рік ознаменував продовження жорстокого конфлікту, відомого як «Кривавий Канзас», або прикордонна війна Канзасу–Міссурі. Боротьба точилася навколо того, чи увійде Канзас до Союзу як вільний штат чи як рабовласницький. Конфлікт включав насильницькі сутички між прихильниками та противниками рабства серед поселенців.

22 травня 1856 року в залі засідань Сенату США також стався жорстокий інцидент, коли конгресмен Престон Брукс, прихильник рабства із Південної Кароліни, жорстоко побив тростиною сенатора Чарлза Самнера з Массачусетсу. Перед тим Самнер виголосив антиробовласницьку промову під назвою «Злочин проти Канзасу», яка глибоко образила Брукса. Цей інцидент із побиттям тростиною підкреслив зростаючу напруженість між Північчю та Півднем через питання рабства.

1856 року Республіканська партія була заснована у відповідь на політичну кризу, спричинену Канзасько-небраським актом, ухваленим 1854 року, що призвів до зростання опозиції поширенню рабства на нові території. Перший національний з’їзд партії відбувся у Філадельфії, а Джон Ч. Фрімонт був обраний її першим кандидатом у президенти на виборах 1856 року.

Канзасько-небрасцький акт організував території Канзасу та Небраски й дозволив поселенцям на цих територіях вирішувати, чи дозволяти рабство в їхніх межах. Ця концепція, відома як "народний суверенітет", фактично скасувала Міссурійський компроміс 1820 року, який забороняв рабство північніше паралелі 36°30' на Території Луїзіана. Акт справив глибокий вплив на питання рабства на територіях. Він знову розпалив міжрегіональну напруженість, оскільки відкрив можливість того, що рабство може поширитися на райони, які раніше вважалися вільними від рабства, такі як Канзас. Ухвалення Канзасько-небрасцького акта призвело до напливу як прихильників, так і противників рабства до Території Канзас, які сподівалися вплинути на результат голосування за принципом народного суверенітету. Це змагання за контроль над територією призвело до жорстоких сутичок і періоду беззаконня, відомого як "Кривавий Канзас" у 1856 році.

Президентські вибори 1856 року були значною політичною подією. Вони ознаменувалися тристоронньою боротьбою між демократом Джеймсом Б'юкененом, республіканцем Джоном С. Фремонтом і колишнім президентом Міллардом Філлмором з Американської партії. Джеймс Б'юкенен переміг на виборах і став п'ятнадцятим президентом Сполучених Штатів.

Президентство Джеймса Б’юкенена насамперед відоме своєю неспроможністю ефективно вирішити зростаючу напругу та поділи між Північчю й Півднем, що зрештою призвело до спалаху Громадянської війни у США невдовзі після того, як він залишив посаду. Його президентство часто вважають одним із найменш успішних в американській історії через ці значні провали в лідерстві та управлінні кризами.

Сумнозвісне рішення у справі Дреда Скотта 1857 року проголосило, що раби, чи поневолені, чи вільні, не є громадянами і не можуть подавати позови до федеральних судів. Воно також постановило, що Конгрес не може забороняти рабство на територіях Сполучених Штатів. Демократ Б’юкенен публічно підтримав рабовласницьке рішення у справі Дреда Скотта.

Не лише позиція на підтримку рабства демократа Б'юкенена дозволила напруженості перерости у Громадянську війну, а й його неспроможність керувати економікою країни призвела до Паніки 1857 року, яка була одним із найбільших економічних спадів в історії США до Великої депресії. Паніка 1857 року призвела до тяжкої економічної депресії, що тривала кілька років. Підприємства та банки закривалися, безробіття зростало, а фондовий ринок знижувався.

Під час президентства Б'юкенена південні штати розпочали процес виходу з Союзу, і вони відкололися у відповідь на обрання у 1860 році республіканця Авраама Лінкольна. Б'юкенен обрав пасивний підхід до кризи сецесії, стверджуючи, що федеральний уряд не має повноважень силою перешкоджати сецесії. Така відсутність рішучих дій дала змогу рухові сецесії набрати обертів. Відсутність у нього сильного лідерства та небажання вдатися до рішучих кроків для вирішення кризи сецесії сприяли тому, що на Півдні склалося враження, ніби можна залишити Союз, не зустрівши військового опору.

У 1860 році було обрано Авраама Лінкольна, першого президента-республіканця. 1 січня 1863 року президент Лінкольн підписав і оприлюднив остаточну Прокламацію про звільнення рабів, яка проголошувала, що всі поневолені люди на територіях, контрольованих Конфедерацією, мають бути звільнені. Цей виконавчий указ суттєво вплинув на Громадянську війну, перетворивши конфлікт на боротьбу не лише за збереження Союзу, а й за припинення рабства. Прокламація про звільнення рабів не звільнила одразу всіх поневолених людей. Вона застосовувалася саме до територій, контрольованих Конфедерацією, де Союз мав обмежені повноваження. У міру того як війська Союзу просувалися і встановлювали контроль над територіями Конфедерації, прокламацію вводили в дію, і поневолені люди на цих територіях звільнялися. Прокламація про звільнення рабів стала вирішальним кроком на шляху до остаточного скасування рабства у Сполучених Штатах і проклала шлях до ухвалення Тринадцятої поправки до Конституції США, яку було прийнято і ратифіковано 6 грудня 1865 року.

Республіканський ріг з 1850-х років і надалі перебував у кризі, пов’язаній із питанням рабства. У країні існували два головні поділи, що відповідали двом основним напрямам політичної думки. Процес відокремлення розпочався 1856 року, коли противники та прихильники рабства переселялися до Канзаської території, намагаючись утвердити свої погляди щодо рабства, якраз тоді, коли Філадельфія відділялася від Лаодікеї. Демократи були прихильниками рабства, а республіканці були його противниками.

У 1856 році Кривавий Канзас був мікромоделлю війни, що насувалася. Того року демократ-прихильник рабовласництва був обраний головою республіканського рога, і його неефективне лідерство стало символом неефективного президентства, аж до цих останніх днів. Він передував першому республіканському президентові, який був змушений розгрібати безлад, залишений президентством Б'юкенена.

До 1863 року республіканський ріг видав найзначніший виконавчий указ в історії земного звіра з тринадцятого розділу Книги Одкровення. Виконавчий указ стосувався рабства. В одному з абзаців прокламації сказано: "Що в перший день січня року Господнього тисяча вісімсот шістдесят третього всі особи, утримувані як раби в будь-якому штаті або визначеній частині штату, народ яких на той час перебуватиме в повстанні проти Сполучених Штатів, будуть тоді, відтоді й назавжди вільними; і Виконавчий уряд Сполучених Штатів, включно з його військовою та військово-морською владою, визнає та підтримуватиме свободу таких осіб і не вчинятиме жодних дій, спрямованих на утиск таких осіб, чи будь-кого з них, у будь-яких зусиллях, яких вони можуть докладати для здобуття своєї реальної свободи." Хоча вирішення проблеми рабства на той момент було історично незавершеним, сутність Конституції визнається, коли Лінкольн написав: "усі особи, утримувані як раби в будь-якому штаті ... будуть тоді, відтоді й назавжди вільними."

Лінкольн повертався до основоположного принципу, викладеного в Конституції, який стверджує, що «усі люди створені рівними». Лінкольн повертався до основоположних істин у той самий час, коли протестантський ріг відкидав своє основоположне пророцтво, яким є пророцтво про рабство. Отже, саме тоді, коли республіканський ріг видавав свій найважливіший в історії «виконавчий указ» щодо рабства, протестантський ріг видав найважливіший виконавчий указ у своїй пророчій історії щодо пророцтва про рабство, представленого Мойсеєвою клятвою та прокляттям. Республіканський ріг обрав повернення до основ, протестантський ріг обрав відкинути свою основу й повернутися туди, куди йому було заповідано ніколи не повертатися.

У 1863 році республіканський ріг було поділено на два табори, як було поділено царство стародавнього Ізраїлю за часів Єровоама та Ровоама. У 1863 році протестантський ріг юридично поєднався з республіканським рогом, як це представлено двома жертовниками Єровоама у Вефілі та Дани. Обидва роги рухаються крізь історію паралельно один одному, а історія 1863 року особливо відображає історію останніх днів.

Історія міллеритів повторюється в історії ста сорока чотирьох тисяч із кількома пророчими застереженнями. Одне з цих застережень полягає в тому, що цільовою аудиторією в історії міллеритів спершу були ті, хто був поза рухом, а вже потім сам рух. У русі ста сорока чотирьох тисяч два голоси вісімнадцятого розділу Об’явлення визначають дві цільові аудиторії, але ці адресати розташовані в зворотному порядку порівняно з історією міллеритів. Першою цільовою аудиторією є Божий народ, а другою — інша Божа отара, що ще перебуває у Вавилоні.

Ще одне пророче застереження полягає в тому, що, хоча обидві історії переходять від однієї церкви до іншої, міллерити перейшли з Філадельфії до Лаодикії, а могутній рух третього ангела переходить від Лаодикії до Філадельфії. Це вказує на те, що міллерити перейшли від шостої до сьомої церкви, а сто сорок чотири тисячі переходять від сьомої церкви до восьмої, яка є з семи.

Республіканський ріг розпочав свій рух від рабовласницької нації до нації, що виступає проти рабства, в історії довкола 1863 року. Криза тієї історії встановила дві політичні партії, які є тими самими антагоністами в ці «останні дні». Так само, як першого республіканського президента з тієї історії було вбито всього через кілька днів після завершення війни, останнього республіканського президента було символічно вбито й залишено на вулиці як мертвого, тоді як світ радів. Його вбили не через кілька днів після завершення Громадянської війни, а якраз перед початком останньої громадянської війни.

Першому республіканському президентові передував найнеефективніший президент американської історії, і останньому республіканському президентові передуватиме такий самий. Неефективність демократичного президента, який передував першому республіканському президентові, спричинила кризу, що переросла в громадянську війну, і та сама неефективність має місце зараз. Демократичний президент, який передує останньому республіканському президентові, керував економікою так, що це спричинило найбільший економічний крах в американській історії на той час. Два роги йдуть паралельно аж до недільного закону. У 1863 році розпочалося перше покоління обох рогів, і для обох рогів четверте й останнє покоління буде звернене на схід і вклонятиметься сонцю.

Послання Іллі завжди супроводжується Божими судами, які підтверджують попереджувальне послання. Світове суспільство нині живе, як люди перед потопом. Вони їдять, п'ють і очікують, що глобалістські технологічні гіганти розв'яжуть будь-яку проблему, яка може виникнути. Слово Боже свідчить, що світ нині стоїть на порозі величезної кризи.

> «Що з ночі?» Чи усвідомлюю я значення цих вісток? Чи розумію я місце, яке вони займають у завершальній праці великого плану спасіння? Чи настільки я обізнаний із «певнішим пророчим словом», що можу бачити в подіях, які відбуваються навколо мене, переконливі докази того, що Цар, який гряде, уже при дверях? Чи відчуваю я відповідальність, яка лежить на мені, з огляду на світло, яке дав Бог? Чи використовую я кожен талант, довірений мені як його управителеві, у добре спрямованих зусиллях на порятунок тих, що гинуть? Чи я теплий і байдужий, частково злився зі злим світом, використовуючи засоби й здібності, які дав мені Бог, значною мірою для самозадоволення, дбаючи більше про власний спокій і комфорт, ніж про поступ його справи? Чи не зміцнюю я своєю поведінкою «переконання, що набирає сили у світі, ніби Адвентисти сьомого дня подають сурмі невиразний звук і йдуть шляхом людей світу цього»?

> Ми чуємо кроки Бога, що наближається, аби покарати світ за його беззаконня. Кінець часу вже близько. Мешканців світу зв’язують у снопи, щоб спалити. Чи будете ви зв’язані разом із куколем? Чи усвідомлюєте ви, що щороку гинуть тисячі й тисячі, і десять разів по десять тисяч душ, помираючи у своїх гріхах? Кари та суди Божі вже звершують свою справу, і душі йдуть у погибель, бо світло істини не засяяло на їхній дорозі. Щоденний бюлетень Генеральної Конференції, 1 квітня 1897 р.

> Душею моєю я прагнув Тебе вночі; так, духом, що в мені, буду шукати Тебе зранку: бо коли Твої суди на землі, мешканці світу навчаться праведності. Ісая 26:9.

Back to Articles