Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Eighty

Книга Даниїла — номер сто вісімдесят

The Prophetic Intersection of Rome, the Maccabees, and Modern Times: A Study in Daniel’s Visions

Пророчий перетин Риму, Маккавеїв і сучасності: дослідження видінь Даниїла

Author

Jeff Pippenger

Published

April 10, 2024

Formats

PDF
Word

Uriah Smith wrote, “Rome became connected with the people of God, the Jews, by alliance, BC 162.” Most modern historians mark the date as 161 BC, and Smith twice references 161 BC, in the same book. My assumption is that this reference to 162 BC, is a typo.

Урія Сміт писав: «Рим увійшов у союз із народом Божим, юдеями, у 162 р. до Р. Х.». Більшість сучасних істориків датують цю подію 161 р. до Р. Х., і сам Сміт у тій самій книзі двічі посилається на 161 р. до Р. Х. Я припускаю, що згадка тут про 162 р. до Р. Х. є друкарською помилкою.

> “By verses 23 and 24 we are brought down this side of the league between the Jews and the Romans, BC 161, to the time when Rome had acquired universal dominion.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 273.

> «У віршах 23 і 24 ми переносимося по цей бік союзу між юдеями та римлянами, 161 р. до Р. Х., до часу, коли Рим набув всесвітнього панування». Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 273.

Verses eleven and twelve, identify the victory and aftermath of the Battle of Raphia, which occurred in 217 BC, between the Seleucid Empire, led by Antiochus III the Great, and the Ptolemaic Kingdom of Egypt, led by King Ptolemy IV Philopator.

Одинадцятий і дванадцятий вірші описують перемогу та наслідки битви при Рафії, що відбулася у 217 році до н. е., між Селевкідською імперією, очолюваною Антіохом III Великим, і Птолемеївським царством Єгипту, очолюваним царем Птолемеєм IV Філопатором.

The Battle of Panium, which occurred seventeen years later in 200 BC, was again between the Seleucid kingdom, and the Ptolemaic kingdom.

Битва при Паніумі, що відбулася сімнадцять років потому, у 200 році до н. е., знову точилася між Селевкідським царством і Птолемеївським царством.

The Maccabean Revolt, began in 167 BC, and was the Jewish rebellion against the Seleucid Empire’s attempts to suppress Jewish religious practices and impose Greek culture.

Маккавейське повстання, що почалося у 167 р. до н. е., було єврейським повстанням проти спроб Селевкідської імперії придушити єврейські релігійні практики та нав’язати грецьку культуру.

The rededication of the Second Temple in Jerusalem, which marks the historical event celebrated during Hanukkah, occurred in 164 BC, three years before the “league” of verse twenty-three. This event followed the successful military campaign of the Maccabees against the forces of the Seleucid Empire, led by the infamous Antiochus IV Epiphanes, who had desecrated the Temple and outlawed Jewish religious practices. Antiochus IV Epiphanes died shortly after the victory that is commemorated by Hanukkah, and marks the descent of Syrian power from that point onward in history.

Переосвячення Другого Храму в Єрусалимі, яке є історичною подією, що відзначається під час Хануки, відбулося у 164 р. до н. е., за три роки до «союзу» двадцять третього вірша. Ця подія відбулася після успішної військової кампанії Маккавеїв проти військ Селевкідської імперії, очолюваних сумнозвісним Антіохом IV Епіфаном, який осквернив Храм і заборонив юдейські релігійні практики. Антіох IV Епіфан помер невдовзі після перемоги, яку відзначає Ханука, і це ознаменувало початок занепаду сирійської могутності відтоді.

In 200 BC, (which was also the time of the Battle of Panium), Rome, for the first time inserted itself into the prophetic history of Daniel chapter eleven. There is the symbol which establishes the vision. Its purposeful influence in that history identifies the work of Jezebel, a symbol of a church that pulls strings from behind the scenes. Jezebel was home in Samaria when her husband Ahab watched her prophets get slain by Elijah. Herodias was not at Herod’s birthday party, where her daughter Salome seduced Herod. In the history of the United States, the papacy, represented by the whore of Tyre, is forgotten, until the end of the symbolic seventy years. She then begins to sing her songs of deception to the kings of the earth. The year 200 BC typifies when she begins to openly sing to the kings in the last days, just before the soon coming Sunday law, as represented in verse sixteen.

У 200 році до н. е. (що було також часом битви при Паніоні) Рим уперше втрутився в пророчу історію одинадцятого розділу книги Даниїла. Там є символ, який утверджує видіння. Його цілеспрямований вплив у тій історії виявляє діяльність Єзавелі, символу церкви, яка керує з-за лаштунків. Єзавель була вдома в Самарії, коли її чоловік Ахав спостерігав, як Ілля вбивав її пророків. Іродіада не була на святі дня народження Ірода, де її дочка Саломія звабила Ірода. В історії Сполучених Штатів папство, представлене блудницею Тиру, залишається забутим аж до кінця символічних сімдесяти років. Тоді вона починає співати свої пісні обману царям землі. Рік 200 до н. е. є прообразом часу, коли вона починає відкрито співати царям в останні дні, безпосередньо перед близьким запровадженням недільного закону, як це представлено у вірші шістнадцятому.

Before the “league” of the Jews in 161 BC to 158 BC, the Maccabees rededicated the temple, as is commemorated by Hanukkah in 164 BC. Then three years later, still in an ongoing struggle with the Syrians, the Maccabean Jews reached out to Rome for support. The “league” with Rome that was then formed becomes a prophetic test for God’s last-day students of prophecy.

Перед «союзом» юдеїв у 161–158 рр. до н. е. Маккавеї заново освятили храм, що вшановується Ханукою у 164 р. до н. е. Потім через три роки, все ще перебуваючи в тривалій боротьбі із сирійцями, юдеї-маккавеї звернулися до Риму по допомогу. Укладений тоді «союз» із Римом стає пророчим випробуванням для Божих студентів пророцтва останніх днів.

History identifies 161 BC as the point where the “league” took place, but the pioneers identify that history as 158 BC. Was Miller right, or are the modern historians right? Miller added six hundred and sixty-six years (666), to the year 158 BC, and arrived at the year 508, when “the daily” was taken away. Search as you might, it will be extremely difficult, if not actually impossible to find a historical support for 158 BC as the league between the Jews and the Romans.

Історія називає 161 р. до н. е. моментом, коли відбувся «союз», але піонери відносять цю подію до 158 р. до н. е. Чи мав рацію Міллер, чи праві сучасні історики? Міллер додав шістсот шістдесят шість років (666) до 158 р. до н. е. і отримав 508 рік, коли «щоденне» було забране. Скільки б ви не шукали, буде надзвичайно важко, якщо не взагалі неможливо, знайти історичне підтвердження 158 р. до н. е. як союзу між юдеями та римлянами.

Verse sixteen is the Sunday law, but before that history Rome enters into history to establish the vision in the year 200 BC. The Maccabean revolt began at Modein in 167 BC, and eventually they rededicated the temple in 164 BC. Then from 161 BC, to 158 BC, the Jews enter into a covenant with the Roman power. 161 BC to 158 BC represents a period of time which was required to establish the “league.” This understanding identifies the “league” in agreement with the historians’ testimony, and also with the chart that was directed by the hand of the Lord and should not be altered.

Шістнадцятий вірш — це недільний закон, але перед тим Рим входить в історію, щоб утвердити видіння в 200 році до Р. Х. Повстання Маккавеїв почалося в Модіїні в 167 році до Р. Х., а згодом вони знову освятили храм у 164 році до Р. Х. Потім, від 161 року до Р. Х. до 158 року до Р. Х., юдеї входять у союз із римською владою. Період від 161 року до Р. Х. до 158 року до Р. Х. являє собою проміжок часу, що був необхідний для утвердження «союзу». Таке розуміння ототожнює «союз» у згоді як зі свідченням істориків, так і з картою, яка була спрямована рукою Господа і не повинна бути змінена.

The historians inform us that the process of negotiating treaties between ancient nations like Judah and Rome in the second century BC, varied depending on the specific circumstances, diplomatic protocols, and power dynamics involved. Typically, the process would begin with one party expressing interest in establishing a treaty or alliance with the other. In the case of Judah and Rome, Judah initiated contact with Rome to propose a formal alliance.

Історики повідомляють, що процес переговорів про укладення договорів між давніми державами, такими як Юдея та Рим, у II столітті до н. е. варіювався залежно від конкретних обставин, дипломатичних протоколів і співвідношення сил. Зазвичай процес починався з того, що одна зі сторін виявляла інтерес до укладення договору чи союзу з іншою. У випадку Юдеї та Риму Юдея встановила контакт із Римом, щоб запропонувати офіційний союз.

Diplomatic channels would have been utilized to convey the proposal and initiate negotiations. This had to involve sending ambassadors or envoys to Rome to meet with its leaders or representatives. Once negotiations commenced, both parties would discuss the terms of the proposed treaty. This could involve a series of meetings, exchanges of diplomatic messages, and possibly the involvement of intermediaries or mediators to facilitate discussions. During negotiations, each party would consider the terms proposed by the other and may offer counter-proposals or seek amendments to certain terms. This process could involve careful deliberation, consultation with advisors, and assessments of the potential benefits and drawbacks of the proposed treaty.

Дипломатичні канали було б використано для передання пропозиції та започаткування переговорів. Це мало передбачати відправлення послів або посланців до Рима для зустрічі з його лідерами чи представниками. Щойно переговори розпочалися, обидві сторони обговорювали б умови запропонованого договору. Це могло б включати серію зустрічей, обмін дипломатичними повідомленнями і, можливо, залучення посередників або медіаторів для полегшення обговорень. Під час переговорів кожна сторона розглядала б умови, запропоновані іншою, і могла б висувати зустрічні пропозиції або домагатися внесення змін до окремих умов. Цей процес міг би передбачати ретельне зважування, консультації з радниками та оцінку потенційних переваг і недоліків запропонованого договору.

If both parties reached an agreement on the terms of the treaty, formal documentation would be prepared outlining the terms and conditions agreed upon by both sides. The treaty would then need to be ratified by the respective authorities of each nation. In the case of Rome, this might involve approval by the Senate or other governing bodies. Similarly, in Judah, the treaty would likely require approval by its leadership or governing council. Once ratified, the treaty would be implemented, and both parties would be expected to adhere to its terms. This might involve various forms of cooperation, mutual defense agreements, trade relations, or other forms of diplomatic engagement outlined in the treaty.

Якщо обидві сторони досягли б згоди щодо умов договору, було б підготовлено офіційну документацію, в якій викладено узгоджені обома сторонами умови та положення. Після цього договір мав би бути ратифікований відповідними органами влади кожної держави. У випадку Риму це могло б передбачати схвалення Сенатом або іншими органами влади. Так само в Юдеї договір, імовірно, потребував би затвердження її керівництвом або керівною радою. Після ратифікації договір було б введено в дію, і від обох сторін очікувалося б дотримання його умов. Це могло б передбачати різні форми співпраці, угоди про взаємну оборону, торговельні відносини або інші форми дипломатичної взаємодії, викладені в договорі.

In the second century BC, travel from Judea (located in the eastern Mediterranean region) to Rome (located in central Italy) would have been a challenging and time-consuming endeavor, especially considering the limitations of ancient transportation methods. The distance between Judea and Rome is approximately 1,500 to 2,000 kilometers (930 to 1,240 miles) depending on the specific route taken. Sea travel was often faster and more efficient than overland travel in ancient times, but sea travel was subject to the prevailing winds. Traveling by ship from a port in Judea to a port in Italy (such as Ostia, the port of Rome) could take several weeks, depending on factors like wind conditions, sea currents, and the type of vessel used.

У II столітті до н. е. подорож із Юдеї (розташованої у східному Середземноморському регіоні) до Рима (розташованого в центральній Італії) була б складною і тривалою справою, особливо з огляду на обмеження античних способів пересування. Відстань між Юдеєю та Римом становить приблизно 1 500–2 000 кілометрів (930–1 240 миль), залежно від обраного маршруту. Морські подорожі в давнину часто були швидшими та ефективнішими, ніж пересування суходолом, але вони залежали від панівних вітрів. Подорож морем з порту в Юдеї до порту в Італії (наприклад, Остії, порту Рима) могла тривати кілька тижнів, залежно від таких чинників, як умови вітру, морські течії та тип використаного судна.

Overland travel from Judea to Rome would have been slower and more arduous. Travelers would have to navigate through various terrains, including mountains, valleys, and rivers, and contend with obstacles such as bandits and hostile territories. It’s estimated that travel by foot or by horse-drawn carriage could take several months. Travel time would have also been influenced by factors such as the condition of roads, availability of accommodations and rest stops, and the need to rest and resupply along the way.

Сухопутна подорож з Юдеї до Риму була б повільнішою і важчою. Мандрівникам довелося б долати різні типи місцевості, зокрема гори, долини та річки, і мати справу з перешкодами, такими як розбійники та ворожі території. За оцінками, подорож пішки або кінним екіпажем могла тривати кілька місяців. Час у дорозі також залежав би від таких чинників, як стан доріг, наявність житла і місць для перепочинку, а також необхідність зупинятися для відпочинку та поповнення запасів дорогою.

When the Maccabean Jews sought a league with Rome, they would have needed to send ambassadors to Rome. Once those ambassadors were received by the Roman authorities, there would be a period of negotiation. In historical theory, for no precise record is available, once a treaty was formalized, it would need to be taken back to Judea for confirmation, and then probably it would need to be returned to Rome to confirm the acceptance of the Jews. It is almost impossible to believe that the process of forming an alliance in that period of time would have been accomplished in one year, so the understanding that the “league” represents a process from 161 BC to 158 BC fits other lines of prophecy that identify the history that leads to the Sunday law of verse sixteen.

Коли маккавейські юдеї домагалися укладення союзу з Римом, їм потрібно було надіслати послів до Рима. Після того як цих послів прийняла римська влада, настав би період переговорів. З історичної точки зору, оскільки точних свідчень не збереглося, після офіційного оформлення договору його потрібно було б відвезти назад до Юдеї для затвердження, а потім, імовірно, знову повернути до Рима, щоб підтвердити його прийняття юдеями. Майже неможливо повірити, що процес укладання союзу у той період міг бути завершений за один рік, тому розуміння, що «союз» представляє собою процес від 161 до 158 рр. до н. е., узгоджується з іншими лініями пророцтва, які окреслюють історію, що веде до недільного закону шістнадцятого вірша.

A “league” that all historians agree was initiated by the Maccabean Jews, began in Judea in 161 BC. The purpose was that the Jews wanted support against the Syrians who they had been struggling with since their revolt began in 167 BC. The revolt was sparked by the efforts of Mattathias, a Jewish priest, and his five sons, particularly Judas Maccabee, to resist the Hellenization policies imposed by the Seleucid ruler Antiochus IV Epiphanes. These policies included attempts to suppress Jewish religious practices and force the adoption of Greek customs and beliefs.

«Союз», щодо якого всі історики погоджуються, що його започаткували юдеї Маккавейської доби, виник у Юдеї в 161 р. до н. е. Метою було те, що юдеї прагнули підтримки проти сирійців, з якими вони боролися від початку свого повстання в 167 р. до н. е. Повстання було спричинене зусиллями Маттатії, юдейського священика, та його п’ятьох синів, зокрема Юди Маккавея, чинити опір політиці еллінізації, запровадженій правителем Селевкідів Антіохом IV Епіфаном. Ця політика включала спроби придушити юдейські релігійні практики та примусово запровадити грецькі звичаї й вірування.

The catalyst for the revolt was an incident in the village of Modein, where Mattathias refused to comply with a decree to offer a sacrifice to a Greek deity. “Modein” is derived from the Hebrew word “modi’a,” which means “to declare” or “to protest.” In his protest, Mattathias killed a Jewish apostate who was about to perform the sacrifice, and he and his sons fled to the hills, initiating a guerrilla warfare campaign against the Seleucid forces. The Maccabean Revolt lasted for several years, during which the Maccabees engaged in numerous battles against the Seleucids and their allies. Despite being vastly outnumbered and out-equipped, the Maccabees achieved several significant victories.

Поштовхом до повстання став інцидент у селі Модіїн, де Маттатій відмовився виконати указ про принесення жертви грецькому божеству. «Modein» походить від івритського слова «modi'a», що означає «оголошувати» або «висловлювати протест». Під час свого протесту Маттатій убив єврейського відступника, який збирався здійснити жертвоприношення, і він разом із синами втік у гори, розпочавши партизанську війну проти селевкідських військ. Повстання Маккавеїв тривало кілька років, упродовж яких Маккавеї вели численні бої проти Селевкідів та їхніх союзників. Попри те, що вони значно поступалися чисельністю та озброєнням, Маккавеї здобули кілька значних перемог.

The Seleucid Empire was seeking to impose the religion of Greece upon the Jews, and the Greeks represent the globalists of the last days. Their religion is expressed in the woke-ism that is currently being forced upon the United States and the world, by the globalist forces of the banking system, the mainstream media, the educational centers, and the tearing down of national distinctions through the forced immigration of illegal aliens. When Antiochus Epiphanes was forcing the Greek religion upon the Jews, there were Jews who were cooperating with his efforts. The Maccabees represent one class of apostate Jews, who were resisting the religion of Greece, but there was also another class of apostate Jews who were supporting the work of enforcing the Greek religion.

Імперія Селевкідів прагнула нав’язати юдеям релігію Греції, а греки уособлюють глобалістів останніх днів. Їхня релігія виявляється в вокізмі, який нині нав’язується Сполученим Штатам і всьому світові глобалістськими силами банківської системи, провідних засобів масової інформації, освітніх центрів, а також через руйнування національних відмінностей шляхом примусової імміграції нелегальних чужинців. Коли Антіох Епіфан нав’язував юдеям грецьку релігію, були юдеї, які співпрацювали з його зусиллями. Маккавеї уособлюють один клас юдеїв-відступників, які чинили опір релігії Греції, але існував також і інший клас юдеїв-відступників, які підтримували справу утвердження грецької релігії.

Verse sixteen is the soon coming Sunday law, and the threefold union of the dragon, the beast and false prophet. That history is preceded by verses thirteen through fifteen, where the three battles of verse forty occur from verse ten (1989), verses eleven and twelve (the Ukrainian war), and the Battle of Panium. The Battle of Panium represents a battle in which the two-horned earth beast prevails over the globalist’s religious and political philosophies.

Шістнадцятий вірш — це недільний закон, що незабаром настане, і потрійний союз дракона, звіра та лжепророка. Тій історії передують вірші з тринадцятого по п’ятнадцятий, де відбуваються три битви сорокового вірша: битва з десятого вірша (1989), битва з одинадцятого й дванадцятого віршів (українська війна) та битва при Паніумі. Битва при Паніумі означає битву, у якій дворогий земний звір бере гору над глобалістськими релігійними та політичними філософіями.

In that battle the final president of the United States must deal with the aftermath of Putin’s victory and subsequent collapse represented in verses eleven and twelve. He will form an alliance with NATO, or the United Nations, in order to resolve the fallout from the collapse of Russia, and within the history of that alliance he will engage the United Nations in the Battle of Panium. The third battle of verse forty, will be as the first battle of verse forty. As the Soviet Union collapsed under the economic and military force of the United States, the globalists of the United Nations will be forced to repeat “perestroika” the key component of Gorbachev’s efforts to reform the Soviet Union, though they ultimately contributed to the unraveling of the Soviet system and the eventual dissolution of the Soviet Union.

У тій битві останній президент Сполучених Штатів мусить мати справу з наслідками перемоги Путіна та подальшого краху, описаними у віршах одинадцятому і дванадцятому. Він утворить союз з НАТО або Організацією Об’єднаних Націй, щоб врегулювати наслідки краху Росії, і в історії цього союзу він залучить Організацію Об’єднаних Націй до битви при Паніумі. Третя битва сорокового вірша буде такою самою, як перша битва сорокового вірша. Подібно до того, як Радянський Союз розпався під економічною та військовою потугою Сполучених Штатів, глобалісти Організації Об’єднаних Націй будуть змушені повторити «перебудову» — ключову складову зусиль Горбачова щодо реформування Радянського Союзу, хоча вони зрештою сприяли розпаду радянської системи та остаточному розпаду Радянського Союзу.

The third battle is illustrated by the first battle, and through economics and military pressure Trump, as represented by Reagan, will force the United Nations into “perestroika,” which means restructuring or reformation. The restructuring will place the United States upon the head of the ten kings’ system that is the United Nations. In the battle the papacy will then introduce itself into history, claiming to be the defender of the system that Trump is then conquering.

Третя битва проілюстрована першою битвою, і шляхом економічного та військового тиску Трамп, уособлений Рейганом, змусить Організацію Об’єднаних Націй до «перебудови», що означає реструктуризацію або реформування. Реструктуризація поставить Сполучені Штати на чолі системи десяти царів, якою є Організація Об’єднаних Націй. У цій битві папство тоді увійде в історію, заявляючи, що є захисником системи, яку тоді завойовує Трамп.

In the same history Trump will face an internal Civil War that he will be forced to address, just as Abraham Lincoln was forced to address. The Civil War will be among two opposing apostate factions within the United States. One class represented by those who have accepted the religion and philosophy of woke-ism, who are the progressive globalists of both political parties. The other class (MAGA-ism) professes to be genuine Protestants, though they lost that mantle in 1844.

У тому ж історичному контексті Трамп зіткнеться з внутрішньою громадянською війною, яку він буде змушений вирішувати, так само як був змушений це робити Авраам Лінкольн. Громадянська війна точитиметься між двома протилежними відступницькими фракціями всередині Сполучених Штатів. Один клас представлений тими, хто прийняв релігію і філософію «вокізму», тобто прогресивними глобалістами з обох політичних партій. Інший клас (MAGA-ізм) позиціонує себе як справжні протестанти, хоча втратив цей статус у 1844 році.

The President’s faction is represented by MAGA-ism, and is based upon the misguided claim of upholding true Protestantism and the Constitution. Woke-ism’s claim is the religion of Mother Earth, the New Age and the belief that the Constitution is applied by the existing circumstances of society’s norms, not by the archaic ideas of the founding fathers.

Фракцію Президента представляє MAGA-ізм, який ґрунтується на помилковому твердженні про відстоювання істинного протестантизму та Конституції. Твердження вокізму — це релігія Матері-Землі, Нью-ейдж і віра в те, що Конституцію слід застосовувати відповідно до існуючих суспільних норм і обставин, а не на основі архаїчних ідей батьків-засновників.

Mattathias (Trump) will end the attempts of the globalist-progressive Democrats within the United States as represented by the revolt that began in Modein in 167 BC. Trump will then repeat the history of 164 BC, when the Maccabees rededicated the temple, as commemorated by the observance of Hanukkah. Then in the period represented from 161 BC to 158 BC, Trump will begin the final push for erecting the image of the papacy, which is an image that identifies an illicit relationship between the religious power and the political power. In 158 BC the league will be implemented as the soon coming Sunday law of verse sixteen is enforced.

Маттатій (Трамп) покладе край спробам глобалістсько-прогресивних демократів у Сполучених Штатах, як це представлено повстанням, що почалося в Модіїні 167 р. до н. е. Потім Трамп повторить історію 164 р. до н. е., коли Макавеї переосвятили храм, що вшановується святкуванням Хануки. Далі, у період, представлений 161–158 рр. до н. е., Трамп розпочне остаточний поштовх до спорудження образу папства, який є образом, що означає незаконний зв’язок між релігійною владою та політичною владою. У 158 р. до н. е. союз буде запроваджено, коли буде примусово застосовано недільний закон шістнадцятого вірша, що невдовзі набуде чинності.

Daniel eleven first identifies how Rome politically takes control, and then Daniel repeats and enlarges the same history with a line identifying how Rome deals with God’s people in the very same history. From verse sixteen unto verse nineteen the three obstacles to pagan Rome taking control of the world are illustrated. In verse sixteen, Syria was conquered by pagan Rome in 65 BC, and then Judea was conquered by Pompey in 63 BC. Verse sixteen identifies when Rome was to stand in the glorious land, and in so doing is typifying the Sunday law of verse forty-one of the same chapter.

Одинадцятий розділ книги Даниїла спочатку показує, як Рим політично встановлює контроль, а потім Даниїл повторює та розширює ту саму історію, подаючи лінію, яка показує, як Рим поводиться з Божим народом у тій самій історії. Від шістнадцятого вірша до дев’ятнадцятого проілюстровано три перешкоди на шляху встановлення влади язичницького Риму над світом. У шістнадцятому вірші Сирія була підкорена язичницьким Римом у 65 р. до н. е., а потім Юдея була завойована Помпеєм у 63 р. до н. е. Шістнадцятий вірш визначає, коли Рим мав стати у Прекрасному краї, і цим типологічно вказує на недільний закон із сорок першого вірша того самого розділу.

It is important to note that the history of the conquering occurred in 63 BC [parallel to 1863], in the midst of a Civil War taking place within Jerusalem. Uriah Smith stated, “On Pompey’s return from his expedition against Mithridates, king of Pontus, two competitors, Hyrcanus and Aristobulus, were struggling for the crown of Judea.”

Важливо зазначити, що завоювання відбулося у 63 р. до н. е. [паралельно 1863-му], у розпал громадянської війни, що відбувалася у самому Єрусалимі. Урія Сміт зазначив: «Коли Помпей повертався зі свого походу проти Мітрідата, царя Понту, два претенденти — Гіркан і Арістобул — боролися за престол Юдеї».

The names “Hyrcanus” and “Aristobulus’ are both of Greek origin and have historical significance, particularly in the context of Jewish history during the Hellenistic period and the Hasmonean dynasty. “Hyrcanus” is derived from the Greek word “Hurkanos,” which likely originated from the word “hurkan,” meaning “wolf” in the Persian language. Hyrcanus was a name borne by several Hasmonean rulers. “Aristobulus” means “best counselor” or “best adviser.” Aristobulus was another name borne by several Hasmonean rulers. Both “Hyrcanus” and “Aristobulus” are names associated with significant figures in Jewish history during the Hasmonean period. They were rulers who played important roles in the governance and expansion of the Hasmonean Kingdom in Judea. The prophetic descendants and representatives of the Hasmonean kingdom in the time of Christ was the Pharisees.

Імена «Гіркан» і «Аристобул» обидва мають грецьке походження й історичне значення, особливо в контексті єврейської історії елліністичного періоду та династії Хасмонеїв. «Гіркан» походить від грецького слова «Hurkanos», яке, ймовірно, бере початок від слова «hurkan», що в перській мові означає «вовк». Гіркан — ім’я, яке носили кілька правителів із роду Хасмонеїв. «Аристобул» означає «найкращий порадник» або «найкращий радник». Аристобул — ще одне ім’я, яке носили кілька правителів із роду Хасмонеїв. Обидва імені — «Гіркан» і «Аристобул» — пов’язані з визначними постатями в єврейській історії періоду Хасмонеїв. Це були правителі, які відігравали важливу роль в управлінні та розширенні Хасмонейського царства в Юдеї. Пророчими нащадками та представниками Хасмонейського царства за часу Христа були фарисеї.

When Pompey conquered Jerusalem, two political parties both traced their origins back to the time of the revolt represented by Modein in 167 BC. Once Pompey was drawn into the rebellion, he determined to take Jerusalem and the political party of Aristobulus determined to resist him, but the party of Hyrcanus determined to open the gates to Pompey. Pompey then mounted his attack upon Jerusalem and three months later Jerusalem was forever under the jurisdiction of Rome.

Коли Помпей завойовував Єрусалим, дві політичні партії виводили своє походження з часів повстання, пов’язаного з Модіїном у 167 р. до н. е. Щойно Помпея було втягнуто в повстання, він вирішив захопити Єрусалим, і політична партія Арістобула вирішила чинити йому опір, тоді як партія Гіркана вирішила відкрити ворота Помпеєві. Тоді Помпей розпочав штурм Єрусалима, і через три місяці Єрусалим назавжди опинився під юрисдикцією Риму.

By verse nineteen Egypt, the third and final obstacle, was taken by Rome. Then in verse twenty the birth of Christ is identified as Daniel begins to set forth how Rome would deal with God’s people in that history. In verses twenty-one and twenty-two Christ is crucified. In verse twenty-three, the league that began in 161 BC to 158 BC, is identified immediately after the verses that describe the cross where the apostate Jews proclaimed they “had no king, but Caesar.” The line of the apostate Jews, represented by the Maccabees, who had resisted the inroads of Greek religious philosophy, and in so doing formed an unholy relationship with Rome, follows the verse identifying the history of the cross, where the fruit of their unholy relationship was fully manifested.

До дев’ятнадцятого вірша Єгипет, третя й остання перешкода, був завойований Римом. Потім у двадцятому вірші позначено народження Христа, і Даниїл починає викладати, як Рим поводитиметься з Божим народом у цій історії. У віршах двадцять першому і двадцять другому Христос розп’ятий. У двадцять третьому вірші союз, який розпочався у 161 р. до н. е. і тривав до 158 р. до н. е., визначається відразу після віршів, що описують хрест, де відступницькі юдеї проголосили, що «не мають царя, крім кесаря». Лінія відступницьких юдеїв, представлена Макавеями, які чинили опір проникненню грецької релігійної філософії і, роблячи це, утворили нечестивий союз з Римом, іде за віршем, що окреслює історію хреста, де плід їхнього нечестивого союзу був повністю виявлений.

The Shekinah never returned to the temple that was erected after the seventy years of captivity. The last prophetic testimony, proclaimed by Malachi, was given about the middle of the fifth century BC. There had been no visible presence of God, nor any prophetic testimony for hundreds of years before the Maccabees stood up against the globalist Greek influence. At the beginning of their revolt, they accomplished the very rebellion that both Ptolemy and King Uzziah had attempted, when both kings sought to fulfill the role of priest and make an offering in the temple.

Шехіна ніколи не повернулася до храму, зведеного після сімдесяти років полону. Останнє пророче свідчення, проголошене Малахією, прозвучало приблизно в середині V століття до н. е. Не було видимої присутності Бога, ані пророчого свідчення протягом сотень років до того, як Маккавеї повстали проти глобалістичного грецького впливу. На початку їхнього повстання вони вчинили саме той заколот, до якого намагалися вдатися і Птолемей, і цар Уззія, коли обидва царі намагалися виконати роль священика і принести жертву в храмі.

Jonathan Apphus (also known as Jonathan Maccabeus), was one of the sons of Mattathias, who initiated the Maccabean Revolt, and he played a significant role in leading the Jewish rebellion against the Seleucid Empire. After the death of his brother Judas Maccabee in battle, Jonathan assumed leadership of the Maccabean forces. In addition to his military and political leadership, Jonathan also took on the role of high priest, serving as the spiritual leader of the Jewish people. Jonathan’s dual role as both leader and high priest marked a significant development in Jewish history, as it consolidated both political and religious authority within the Hasmonean dynasty. His leadership helped to strengthen Jewish autonomy and establish the Hasmonean rule in Judea.

Йонатан Апфус (також відомий як Йонатан Маккавей) був одним із синів Маттатії, який започаткував Маккавейське повстання, і відіграв значну роль у керівництві юдейським повстанням проти держави Селевкідів. Після загибелі в битві його брата Юди Маккавея Йонатан перебрав на себе керівництво маккавейськими силами. Окрім свого військового та політичного проводу, Йонатан також узяв на себе служіння первосвященника, виконуючи обов’язки духовного провідника юдейського народу. Подвійна роль Йонатана як правителя і первосвященника ознаменувала важливий розвиток в юдейській історії, оскільки вона зосередила як політичну, так і релігійну владу в межах Хасмонейської династії. Його провід сприяв зміцненню юдейської автономії та утвердженню хасмонейського правління в Юдеї.

The very sin which Ptolemy attempted after the victory of Raphia was accomplished at the very beginning of the revolt of the Maccabees. It was the same sin that was resisted by the priests in the time of king Uzziah, but the Maccabees’ professed defense of God’s temple services was a misguided and rebellious manifestation of the combination of church and state, and as such, typifies the rebellion of apostate Protestantism that is now rallying in support of Trump against the inroads of Biden’s globalist woke-ism.

Той самий гріх, який Птолемей намагався вчинити після перемоги при Рафії, був здійснений на самому початку повстання Маккавеїв. Це був той самий гріх, якому священники чинили опір за днів царя Уззії; однак задекларований Маккавеями захист храмового служіння Богові був хибним і бунтівним виявом поєднання церкви й держави, і як такий він є прообразом бунту відступницького протестантизму, що нині гуртується на підтримку Трампа проти наступу глобалістського вокізму Байдена.

The Bible teaches that you will know them by their fruits, and the Pharisees during the time of Christ were the final remnants of the Hasmonean dynasty that began with Mattathias. Mattathias, and the rebellion he began, bore the fruits of Pharisee-ism, as does the apostate Protestants that are supporting the concept of “Make America Great Again”. America was great when the Constitution was understood to keep church and state separated from each other, but at the counterfeit miracle represented by the victory that is commemorated by the feast of Hanukkah, the movement for Sunday legislation will come out into the open.

Біблія навчає, що ви пізнаєте їх за їхніми плодами, а фарисеї за часу Христа були останніми залишками династії Хасмонеїв, що почалася з Маттафії. Маттафія та повстання, яке він розпочав, принесли плоди фарисейства, так само як і відступницькі протестанти, які підтримують концепцію «Зробімо Америку знову великою». Америка була великою тоді, коли Конституцію розуміли як таку, що зберігає церкву й державу відокремленими одна від одної, але при фальшивому чуді, представленому перемогою, яка вшановується святом Ханукки, рух за недільне законодавство вийде назовні відкрито.

We will continue this study in the next article.

Ми продовжимо це дослідження у наступній статті.

> “Heretofore those who presented the truths of the third angel’s message have often been regarded as mere alarmists. Their predictions that religious intolerance would gain control in the United States, that church and state would unite to persecute those who keep the commandments of God, have been pronounced groundless and absurd. It has been confidently declared that this land could never become other than what it has been—the defender of religious freedom. But as the question of enforcing Sunday observance is widely agitated, the event so long doubted and disbelieved is seen to be approaching, and the third message will produce an effect which it could not have had before.

> Досі тих, хто проголошував істини вістки третього ангела, часто вважали звичайними панікерами. Їхні передбачення, що релігійна нетерпимість здобуде владу у Сполучених Штатах, що церква й держава об’єднаються, аби переслідувати тих, хто дотримується Божих заповідей, оголошувалися безпідставними й абсурдними. З упевненістю твердили, що ця країна ніколи не стане іншою, ніж була,— захисником релігійної свободи. Але коли питання про примусове дотримання неділі широко обговорюється, видно, що те, в що так довго сумнівалися й не вірили, наближається, і третя вістка справить вплив, якого раніше не могла мати.

> “In every generation God has sent His servants to rebuke sin, both in the world and in the church. But the people desire smooth things spoken to them, and the pure, unvarnished truth is not acceptable. Many reformers, in entering upon their work, determined to exercise great prudence in attacking the sins of the church and the nation. They hoped, by the example of a pure Christian life, to lead the people back to the doctrines of the Bible. But the Spirit of God came upon them as it came upon Elijah, moving him to rebuke the sins of a wicked king and an apostate people; they could not refrain from preaching the plain utterances of the Bible— doctrines which they had been reluctant to present. They were impelled to zealously declare the truth and the danger which threatened souls. The words which the Lord gave them they uttered, fearless of consequences, and the people were compelled to hear the warning.

> У кожному поколінні Бог посилав Своїх слуг викривати гріх як у світі, так і в церкві. Але люди бажають, щоб їм говорили улесливі слова, і чиста, неприкрашена істина для них неприйнятна. Багато реформаторів, розпочинаючи свою працю, вирішили виявляти велику обачність у викритті гріхів церкви й народу. Вони сподівалися прикладом чистого християнського життя повернути людей до вчень Біблії. Але Дух Божий зійшов на них, як сходив на Іллю, спонукаючи його докоряти за гріхи лихого царя та відступницького народу; вони не могли утриматися від проповіді прямих висловів Біблії — вчень, до проголошення яких вони раніше не наважувалися. Їх спонукало ревно проголошувати істину та небезпеку, що загрожувала душам. Слова, які дав їм Господь, вони промовляли, не боячись наслідків, і люди були змушені почути попередження.

> “Thus the message of the third angel will be proclaimed. As the time comes for it to be given with greatest power, the Lord will work through humble instruments, leading the minds of those who consecrate themselves to His service. The laborers will be qualified rather by the unction of His Spirit than by the training of literary institutions. Men of faith and prayer will be constrained to go forth with holy zeal, declaring the words which God gives them. The sins of Babylon will be laid open. The fearful results of enforcing the observances of the church by civil authority, the inroads of spiritualism, the stealthy but rapid progress of the papal power—all will be unmasked. By these solemn warnings the people will be stirred. Thousands upon thousands will listen who have never heard words like these. In amazement they hear the testimony that Babylon is the church, fallen because of her errors and sins, because of her rejection of the truth sent to her from heaven. As the people go to their former teachers with the eager inquiry, Are these things so? the ministers present fables, prophesy smooth things, to soothe their fears and quiet the awakened conscience. But since many refuse to be satisfied with the mere authority of men and demand a plain ‘Thus saith the Lord,’ the popular ministry, like the Pharisees of old, filled with anger as their authority is questioned, will denounce the message as of Satan and stir up the sin-loving multitudes to revile and persecute those who proclaim it.

> Так буде проголошена звістка третього ангела. Коли настане час подати її з найбільшою силою, Господь діятиме через смиренні знаряддя, спрямовуючи думки тих, хто посвячує себе Його служінню. Трудівники будуть підготовлені радше помазанням Його Духа, ніж навчанням в освітніх закладах. Люди віри й молитви будуть спонукані вирушити зі святою ревністю, проголошуючи слова, які дає їм Бог. Гріхи Вавилона будуть викриті. Страшні наслідки нав’язування церковних приписів державною владою, вторгнення спіритизму, потаємний, але швидкий поступ папської влади — усе буде викрито. Цими урочистими застереженнями народ буде сколихнутий. Тисячі й тисячі, які ніколи не чули таких слів, будуть слухати. З подивом вони чують свідчення, що Вавилон — це церква, яка впала через свої помилки й гріхи, через відкинення істини, посланої їй з неба. Коли люди йдуть до своїх колишніх учителів із палким запитанням: «Чи справді це так?», служителі подають байки, пророкують приємні речі, аби заспокоїти їхні страхи й утишити пробуджене сумління. Але оскільки багато хто відмовляється задовольнитися лише людським авторитетом і вимагає чіткого: «Так говорить Господь», популярне духовенство, подібно до фарисеїв давнини, розгніване тим, що їхній авторитет ставлять під сумнів, назве цю звістку сатанинською і підбурить гріхолюбні натовпи до глуму й переслідування тих, хто її проголошує.

> “As the controversy extends into new fields and the minds of the people are called to God’s downtrodden law, Satan is astir. The power attending the message will only madden those who oppose it. The clergy will put forth almost superhuman efforts to shut away the light lest it should shine upon their flocks. By every means at their command they will endeavor to suppress the discussion of these vital questions. The church appeals to the strong arm of civil power, and, in this work, papists and Protestants unite. As the movement for Sunday enforcement becomes more bold and decided, the law will be invoked against commandment keepers. They will be threatened with fines and imprisonment, and some will be offered positions of influence, and other rewards and advantages, as inducements to renounce their faith. But their steadfast answer is: ‘Show us from the word of God our error’—the same plea that was made by Luther under similar circumstances. Those who are arraigned before the courts make a strong vindication of the truth, and some who hear them are led to take their stand to keep all the commandments of God. Thus light will be brought before thousands who otherwise would know nothing of these truths.” The Great Controversy, 605, 606.

> Коли боротьба поширюється на нові терени, і увага людей звертається до потоптаного Божого закону, Сатана активізується. Сила, що супроводжує цю вістку, лише розлютить тих, хто їй противиться. Духовенство докладатиме майже надлюдських зусиль, щоб відгородити світло, аби воно не засяяло їхній пастві. Усіма засобами, що є в їхньому розпорядженні, вони намагатимуться придушити обговорення цих життєво важливих питань. Церква звертається до сильної руки світської влади, і в цій справі папісти та протестанти об’єднуються. У міру того як рух за примусове дотримання неділі стає дедалі сміливішим і рішучішим, закон буде застосований проти тих, хто дотримується заповідей. Їм погрожуватимуть штрафами та ув’язненням, а деяким запропонують впливові посади та інші винагороди й переваги, аби спонукати їх зректися своєї віри. Але їхня непохитна відповідь: «Покажіть нам із Божого слова нашу помилку» — те саме прохання, яке висловлював Лютер за подібних обставин. Ті, кого притягують до суду, дають переконливий захист істини, і дехто з тих, хто їх чує, стає на бік дотримання всіх Божих заповідей. Так світло буде донесене до тисяч, які інакше нічого б не знали про ці істини. Велика боротьба, 605, 606.

Back to Articles