Article

# Елайджа — номер тринадцять

Сорок шість

Author

Jeff Pippenger

Published

October 19, 2023

Formats

PDF
Word

У попередній статті ми пов’язували Іллю з історією від 1798 до 1844 року. Ілля символічно входить у цю історію, коли Вільяма Міллера було покликано проголосити першу ангельську вістку. Вдова із Сарепти уособлює вірну церкву, яка збирає дві палиці, або два народи, що стануть одним народом 22 жовтня 1844 року.

> І скажи їм: Так говорить Господь Бог: Ось, Я візьму синів Ізраїлевих з-поміж народів, куди вони пішли, і зберу їх звідусіль, і приведу їх до їхньої землі. І зроблю їх одним народом у землі, на горах Ізраїлевих; і один цар буде царем над усіма ними; і не будуть більше двома народами, і не будуть більше поділені на два царства. І не будуть більше занечищуватися своїми ідолами, ані своїми гидотами, ані будь-якими своїми переступами; але Я визволю їх з усіх місць їхнього поселення, де вони грішили, і очищу їх; і вони будуть Моїм народом, а Я буду їхнім Богом. І Давид, раб Мій, буде царем над ними; і всі вони матимуть одного пастиря; вони також ходитимуть у Моїх присудах, і берегтимуть Мої постанови, і виконуватимуть їх. І житимуть у землі, яку Я дав Якову, рабові Моєму, де жили ваші батьки; і житимуть у ній вони, і їхні діти, і діти їхніх дітей навіки; і Давид, раб Мій, буде їхнім князем навіки. І складу з ними заповіт миру; він буде вічним заповітом із ними; і оселю їх, і розмножу їх, і поставлю святиню Мою посеред них навіки. І Моя скинія буде з ними; і Я буду їхнім Богом, а вони будуть Моїм народом. І пізнають народи, що Я, Господь, освячую Ізраїля, коли святиня Моя буде посеред них навіки. Єзекіїль 37:21-28.

Є кілька благословень, які Єзекіїль визначає як обіцяні двом палицям, тобто двом народам, що стануть одним народом. Ми почнемо з розгляду чотирьох із цих благословень, які Сестра Вайт позначила як чотири "приходи", що всі сповнилися одночасно, 22 жовтня 1844 року.

> «Прихід Христа як нашого первосвященика до Святого Святих для очищення святилища, показаний у Даниїла 8:14; прихід Сина Людського до Давнього днями, як подано в Даниїла 7:13; і прихід Господа до Свого храму, передвіщений Малахією, є описами однієї й тієї самої події; і це також представлено приходом Нареченого на весілля, описаним Христом у притчі про десять дів, у Матвія 25». Велика боротьба, 426.

Перший «прихід», на який посилається Сестра Вайт, — це прихід первосвященика для «очищення святині», що мав відбутися наприкінці двох тисяч трьохсот років. Той вірш дає відповідь на запитання Даниїла 8:13, де сказано: «Доки триватиме видіння про щоденну жертву та беззаконня спустошення, щоб і святиня, і військо були потоптані?» Чотирнадцятий вірш визначає, що очищення святині розпочнеться наприкінці двох тисяч трьохсот років. Єзекіїль каже, що Бог «візьме синів Ізраїлевих з-посеред народів, куди вони пішли, і збере їх з усіх боків, … і зібраний народ більше не буде осквернятися», бо Бог «очистить їх: і вони будуть Моїм народом, а Я буду їхнім Богом».

22 жовтня 1844 року другий «прихід», про який згадувала сестра Вайт, був виконанням тринадцятого вірша сьомого розділу книги Даниїла, де сказано, що Син Людський прийде до Давнього днями, щоб прийняти царство. Єзекіїль каже, що Бог «зробить їх одним народом у краю на горах Ізраїлю; і один цар буде царем для них усіх». Єзекіїль зображує Христа як царя під ім’ям «Давид», коли каже: «Давид, мій слуга, буде царем над ними». Він також вказує, що Христос, як Давид, буде їхнім «одним пастирем» і що його «слуга Давид» також «буде їхнім князем навіки». Цар за визначенням потребує титулу царя, а також володіння, над яким правити, і підданих свого царства. Якщо немає підданих, не буде й царства.

> Я бачив у нічних видіннях, і ось один, подібний до Сина Людського, йшов з хмарами небесними, і прийшов до Давнього днями, і його підвели перед ним. І було дано йому владу, славу та царство, щоб усі народи, племена та мови служили йому: його влада — вічна влада, що не мине, а його царство — те, що не буде зруйноване. Даниїла 7:13, 14.

Третє "пришестя", назване сестрою Вайт, було тоді, коли Христос, як "посланець завіту", раптово прийшов до Свого храму, щоб очистити синів Левія. Єзекіїль каже, що Христос "очистить їх: і вони будуть Моїм народом, а Я буду їхнім Богом", і що "крім того" Він укладе "завіт миру з ними", який буде "вічним завітом". Цей завіт звершиться, коли Бог "поставить" Своє "святилище посеред них", і "язичники пізнають, що Я, Господь, освячую Ізраїля, коли Моє святилище буде посеред них".

> Ось, Я пошлю Мого посланця, і він приготує дорогу переді Мною; і Господь, Якого ви шукаєте, раптово прийде до Свого храму, і Посланець Заповіту, Яким ви тішитеся,— ось, Він прийде, говорить Господь Саваот. А хто витримає день Його приходу? І хто встоїть, коли Він з’явиться? Бо Він — як вогонь плавильника і як луг пральників. І сяде Він, як плавильник та очищувач срібла; і очистить Він синів Левія, і переплавить їх, як золото й срібло, щоб вони приносили Господеві жертву у праведності. Тоді буде приємною Господеві жертва Юди та Єрусалима, як за давніх днів і як у попередні роки. Малахії 3:1–4.

Посланець, який приготував шлях для Христа, «посланець заповіту» в історії 1798–1844 років, — це був Ілля в особі Вільяма Міллера. Коли Христос раптово прийшов до Свого храму, Він очистив «синів Левія» як «вогонь плавильника».

Інше "пришестя", що сповнилося 22 жовтня 1844 року, було приходом жениха. Двічі Єзекіїль стверджує, що народ, зібраний із двох палиць, буде Божим "народом, і" що Він "буде їхнім Богом". Це було здійснено через шлюб. 22 жовтня 1844 року всі чотири пророцтва, виконання яких згадує сестра Вайт, підтверджуються свідченням двох палиць Єзекіїля.

Ілля уособлює посланця, який готує дорогу для посланця завіту. Христос назвав Івана Хрестителя посланцем, який приготував дорогу для Його першого приходу. Сестра Вайт назвала Вільяма Міллера Іллею, і Міллер приготував дорогу для приходу Христа як "первосвященик", "Син Людський", "посланець завіту" та "жених".

Через три з половиною роки Ілля прийшов із Сарепти, де він перебував у вдови та її сина, і звелів Ахаву скликати весь Ізраїль на гору Кармель. Єзекіїль каже, що язичники пізнають, що Бог є Бог, коли Він поставить Своє святилище посеред народу, зібраного разом із двох жезлів. На горі Кармель Ілля закликав Ізраїль обрати, хто є Бог: Бог чи Ваал, але він поставив це питання в контексті не лише того, хто є істинним Богом, а й того, хто є істинним пророком.

> І прийшов Ілля до всього народу й сказав: Доки ви будете вагатися між двома думками? Якщо Господь є Богом, йдіть за Ним; а якщо Ваал, то йдіть за ним. А народ не відповів йому жодним словом. Тоді Ілля сказав народові: Я, тільки я один, залишився пророком Господа; а пророків Ваалових чотириста п'ятдесят чоловік. 1 Царів 18:21, 22.

Увесь Ізраїль, включно з Ахавом, знав, що Бог Іллі — Бог, коли з неба зійшов вогонь і пожер жертву Іллі. Сходження вогню на горі Кармел позначає час, коли Бог поставив Свою святиню посеред народу, складеного з двох палиць. Чудо вогню на горі Кармел засвідчило, що Бог — Бог, а Ваал — лжебог.

Чудо в Сарепті, коли Ілля тричі лягав на мертвого сина вдови, довело їй, що Ілля був Божим чоловіком, і чудо на Кармелі зробило те саме. Вогонь на Кармелі не лише довів, що Бог є Бог, але й засвідчив, що Ілля був істинним Божим пророком, на противагу пророкам Ваала та пророкам Ашери. В історії 1840–1844 років було доведено, що Міллер і міллеріти були істинними пророками, на противагу фальшивим пророкам відступницького протестантизму, які в тій самій історії виявили себе дочками Єзавелі.

Ілля на Кармелі символізує працю з визначення істинного протестантського рогу, бо шосте царство біблійного пророцтва, земний звір із тринадцятого розділу Одкровення, має ріг протестантизму і ріг республіканізму, і воно щойно розпочало своє царювання у 1798 році. У 1798 році, наприкінці трьох з половиною років правління Єзавелі, Ілля прийшов із Сарепти, щоб чітко визначити, яка церква була рогом протестантизму на земному звірі.

Вдова із Сарепти подорожувала від історії Тіятири до весілля, де вона мала позбутися свого вдівства. Її воскреслий син символізує тих, кого було вбито Єзавеллю протягом трьох із половиною років посухи. Дві тріски, які вона збирала для вогню, символізували два доми буквального Ізраїлю, що мали бути зібрані разом в один народ, і тим народом був духовний Ізраїль. Вдова збиралася використати ці дві тріски, щоб розкласти вогонь, що сталося на Кармелі й 22 жовтня 1844 року, коли посланець заповіту очистив синів Левія «вогнем плавильника».

Вогонь є символом виливання Божого Духа, яке відбулося на Кармелі та під час опівнічного крику, який досяг кульмінації 22 жовтня 1844 року.

> Коли сповнився день П’ятидесятниці, всі вони однодушно були в одному місці. І раптом пролунав з неба звук, немов від бурхливого сильного вітру, і він наповнив увесь дім, де вони сиділи. І з’явилися їм розділені, немов вогненні, язики, і по одному спочив на кожному з них. І всі вони наповнилися Святим Духом і почали говорити іншими мовами, як Дух давав їм промовляти. Дії 2:1-4.

Виливання Духа символізує проголошення послання, а вдова збиралася розпалити вогонь, щоб приготувати їжу до їди, яка є посланням.

> І я підійшов до ангела і сказав йому: Дай мені книжечку. І він сказав мені: Візьми її і з'їж; і вона зробить твою утробу гіркою, але в устах твоїх буде солодкою, як мед. І я взяв книжечку з руки ангела і з'їв її; і в устах моїх вона була солодкою, як мед; і щойно я її з'їв, утроба моя стала гіркою. Об'явлення 10:9, 10.

Звістка, яку Ахав негайно сповістив Єзавелі, полягала в тому, що Бог Іллі — істинний Бог, бо Ахав щойно бачив, як Бог Іллі відповів вогнем. Звістка, яка негайно відкрилася 22 жовтня 1844 року, — це звістка третього ангела. У будь-якому разі, чи то звістка, передана Ахавом, чи звістка третього ангела, розлючує Єзавель.

> Але вісті зі сходу та з півночі стривожать його; тому він вийде у великій люті, щоб знищити й остаточно вигубити багатьох. Даниїла 11:44.

«Звістка зі сходу та півночі» у Даниїла представляє вістку, яка розлючує царя півночі, тобто Єзавель, і вона ініціює остаточне переслідування в історії Землі. Ту вістку було представлено посланням Ахава до Єзавелі та приходом третьої ангельської звістки при відкритті суду у 1844 році.

> І Ахав розповів Єзавелі все, що вчинив Ілля, і також про те, як він повбивав усіх пророків мечем. Тоді Єзавель послала посланця до Іллі, кажучи: Нехай так зроблять мені боги і ще додадуть, якщо я завтра о цій порі не зроблю твого життя, як життя одного з них. 1 Царів 19:1, 2.

Ілля, як символ, представлений протягом періоду пустелі з 538 по 1798 рік. А потім у 1798 році Ілля з’являється в історії як Вільям Міллер. У 1844 році Ілля закликає з неба вогонь Опівнічного крику. Потім у 1863 році відкинули Іллю та його послання. Його послання було Мойсеєвим посланням про «сім часів», яке також символічно представлено посланням про два жезли Єзекіїля. Збирання двох жезлів на завершення їхнього розсіяння було посланням вдови з Сарепти, і вона зібрала дві палиці наперед, щоб приготувати їжу.

Міллерітський адвентизм, за словами Джеймса та Еллен Вайт, у 1856 році став лаодикійським адвентизмом, а коли згодом у 1863 році вони відкинули послання Іллі про «сім часів» Мойсея, вони усунули логічну здатність зрозуміти примноження знання про «сім часів», яке Бог прагнув розкрити у 1856 році (через вісім незавершених статей Хірама Едсона.) Логіка змусила їх почати руйнувати систему основоположних істин, яку ангели спонукали Вільяма Міллера зібрати. Перший «камінь», який відкрив Міллер, був наріжним каменем, об який лаодикійський адвентизм спотикався протягом усієї своєї історії. Відкинення того першого каменя істини породило сліпоту Лаодикії, симптом, який можна вилікувати, але його рідко лікують.

Очищення храму, що почалося 22 жовтня 1844 року, включало очищення «воїнства», яке було потоптане разом зі святилищем у Даниїла 8:13. Воїнство було представлене «двома палицями», які вдова з Сарепти зібрала для вогню. Ті дві палиці були двома домами буквального стародавнього Ізраїлю. Буквальні Єфрем і Юда мали бути зібрані в один духовний народ і очищені посланцем заповіту при відкритті суду. Ті два народи були тим «воїнством», яке було потоптане.

Обітниця Єзекіїля полягала в тому, що Бог "візьме синів Ізраїлевих з-поміж язичників, куди вони розійшлися", і "збере їх" "і приведе їх до їхньої землі". Земля буквального Ізраїлю була славною землею, або обітованою землею, або Юдеєю. Духовна славна земля у 1798 році була землею дворогого земного звіра з тринадцятого розділу Об’явлення.

> Того дня, коли Я підніс Свою руку перед ними, щоб вивести їх із землі Єгипту в землю, яку Я для них розвідав, що тече молоком і медом, яка є славою всіх земель. . . . Та й у пустелі Я підніс Свою руку перед ними, що не введу їх у землю, яку Я їм дав, що тече молоком і медом, яка є славою всіх земель. Єзекіїля 20:6, 15.

Два буквальні доми Ізраїлю жили в землі, яка була «славою всіх земель», у землі, що «текла» «молоком і медом». Коли два буквальні доми Ізраїлю були зібрані разом як духовний Ізраїль, їм було обіцяно, що їх оселять у їхній власній землі. Духовна «славна земля» — це місце, де під час панування звіра із землі розташовані на початку рух міллеритів і в кінці рух ста сорока чотирьох тисяч. Рух, який представляє сто сорок чотири тисячі, міг постати лише в країні звіра із землі. Рух, що претендує бути рухом третього ангела з будь-якої іншої країни, є підробкою, бо Альфа й Омега завжди показує кінець через початок.

> Неперевершені милості та благословення Божі було щедро вилито на нашу країну, і вона була землею свободи та славою всієї землі. Але замість того, щоб виявити вдячність Богові, замість того, щоб шанувати Бога та Його закон, ті, що називають себе християнами в Америці, заквасилися гордістю, жадібністю та самодостатністю. . . .

> Настав час, коли правосуддя впало на вулицях, і чесність не може ввійти, а хто відвертається від зла, стає здобиччю. Але рука Господня не скорочена, щоб не могла спасати, і вухо його не обтяжене, щоб не могло чути. Народ Сполучених Штатів був народом, що користувався особливою прихильністю; але коли вони обмежують релігійну свободу, зрікаються протестантизму й виявляють прихильність до папства, міра їхньої провини сповниться, і «національне відступництво» буде записане в книгах неба. Наслідком цього відступництва буде національна руїна. Рев’ю енд Геральд, 2 травня 1893.

Вірші тринадцятий і чотирнадцятий восьмого розділу книги Даниїла вказують на попирання як святині, так і воїнства. Воїнство було двома домами буквального Ізраїлю. Єрусалим був попраний протягом тисячі двохсот шістдесяти років Темних віків.

> І дана була мені тростина, подібна до жезла; і став ангел, кажучи: Встань, і виміряй храм Божий, і жертовник, і тих, що поклоняються в ньому. А двір, що поза храмом, залиш назовні, і не вимірюй його; бо він даний язичникам; і святе місто вони топтатимуть сорок два місяці. Об’явлення 11:1, 2.

Іванові в одинадцятому розділі Об’явлення було сказано виміряти не лише храм, а й «тих, хто поклоняється в ньому». Іван був пророчо перенесений до 22 жовтня 1844 року, коли йому було наказано виміряти храм і поклонників у ньому.

> І я взяв з руки ангела книжечку й з'їв її всю; і була вона в устах моїх солодка, як мед; але як тільки я її з'їв, утроба моя стала гіркою. Об'явлення 10:10.

У десятому вірші десятого розділу Об’явлення Іван зобразив гірке розчарування 22 жовтня 1844 року, і йому відразу було сказано виміряти як святилище, так і військо. Предметом питання восьмого розділу книги Даниїла, тринадцятого вірша, є попирання як святилища, так і війська. Іван повідомляє нам, що "язичники" мали "попирати" "святе місто" протягом "сорока двох місяців". Ці сорок два місяці — це три з половиною роки Іллі. Це були Темні віки з 538 по 1798 рік. Пророчо стоячи 22 жовтня 1844 року, Івану було сказано залишити двір і "не вимірюй його, бо він даний язичникам, і святе місто вони попиратимуть сорок два місяці".

Коли Іванові було сказано виміряти «храм, і жертовник, і тих, хто поклоняється в ньому;», то, словами Даниїла, восьма глава, тринадцятий вірш, йому було сказано виміряти святиню та воїнство. Якщо Іванові було сказано «не» рахувати тисячу двісті шістдесят років, тоді він мав виміряти від 1798 року до того, де він перебував у 1844 році. Проміжок від 1798 до 1844 року, якщо його виміряти, становить сорок шість років. Початок цих сорока шести років припав на 1798 рік, коли «сім разів» Мойсея проти північного дому Ізраїля було виконано. Закінчення цих сорока шести років припало на 1844 рік, коли «сім разів» Мойсея проти південного дому Ізраїля було виконано. Вимір Івана дорівнює сорока шести рокам. Число сорок шість символізує храм. Ісус сказав: «Зруйнуйте цей храм, і за три дні я підніму його», але придирливі юдеї твердили, що храм було зведено за сорок шість років.

> Ісус відповів і сказав їм: Зруйнуйте цей храм, і за три дні Я збудую його. Тоді сказали юдеї: Сорок і шість років будувався цей храм, а Ти за три дні збудуєш його? А Він говорив про храм тіла Свого. Івана 2:19–21.

Ісус прийняв на себе плоть Адама після його падіння, з усіма її успадкованими виродженнями, щоб дати приклад, аби ми могли перемогти так, як переміг Він. За свідченням двох свідків, навчати, що плоть Христа не містила успадкованих вироджень чотирьох тисяч років гріха, — це пропагувати вино Вавилону, бо навчати, що Христос не прийняв на себе ті успадковані слабкості, є основною доктриною католицизму.

> І кожен дух, який не визнає, що Ісус Христос прийшов у тілі, не від Бога; і це той дух антихриста, про який ви чули, що він має прийти; і вже тепер він у світі. 1 Івана 4:3.

> Бо багато обманців увійшли у світ, які не визнають, що Ісус Христос прийшов у тілі. Такий — обманець і антихрист. 2 Івана 1:7.

Храм Христового тіла був храмом тіла кожної людини.

> У безлюдній пустелі Христос не перебував у таких сприятливих умовах, щоб витримати спокуси Сатани, як Адам, коли був спокушений в Едемі. Син Божий упокорив Себе й прийняв людську природу після того, як людський рід протягом чотирьох тисяч років віддалявся від Едему та свого первісного стану чистоти й праведності. Гріх віками залишав свої страшні сліди на людстві; і фізична, розумова та моральна деградація панували у всьому людському роді.

> Коли в Едемі на Адама напав спокусник, він був без скверни гріха. Він стояв у силі своєї досконалості перед Богом. Усі органи та здібності його єства були однаково розвинені й гармонійно врівноважені.

> Христос у пустелі спокуси став на місце Адама, щоб пройти випробування, якого той не витримав. Тут Христос здобув перемогу заради грішників через чотири тисячі років після того, як Адам відвернувся від світла свого дому. Відокремлений від Божої присутності, людський рід з кожним наступним поколінням щораз далі відходив від первісної чистоти, мудрості й знання, які Адам мав в Едемі. Христос ніс гріхи й немочі людського роду такими, якими вони були на час Його приходу на землю, щоб допомогти людині. Заради людського роду, несучи на Собі немочі занепалої людини, Він мав витримати спокуси Сатани в усьому, в чому людина зазнає нападів. Вибрані вісті, книга 1, 267, 268.

У другому розділі Івана Христос говорив про Своє тіло як про храм, і Його тіло-храм було людським тілом із дегенераціями чотирьох тисяч років накопиченої слабкості. Людський храм, який Христос мав на увазі, складається з сорока шести хромосом. Коли Мойсей піднявся на гору Синай, щоб отримати закон і настанови для зведення храму, він перебував там сорок шість днів. Єзекіїль говорить про те, що Христос помістить Свій храм «посеред» двох жезлів. Проміжок часу від завершення семи часів північного царства і південного царства, який Івану було наказано виміряти, становив сорок шість років, і він представляв «середину», або період часу між 1798 і 1844 роками. За ті сорок шість років Ісус збудував духовний храм, який Він раптово очистить, коли прийде як Посланець Завіту. Як Посланець Завіту, Він напише Свій закон на серцях Свого народу. Той закон представлений двома скрижалями. На першій скрижалі чотири заповіді, на другій — шість. Разом вони становлять число сорок шість.

Збирання духовного Ізраїлю в період з 1798 по 1844 рік представляє збирання духовного Ізраїлю, але також представляє заснування храму.

> Приступаючи до Нього, до каменя живого, що справді людьми відкинений, але Богом вибраний і дорогоцінний, ви також, як живе каміння, збудовуєтеся в духовний дім, на святе священство, щоб приносити духовні жертви, приємні Богові через Ісуса Христа.

> Тому й сказано в Писанні: Ось Я кладу на Сіоні головний наріжний камінь, вибраний, дорогоцінний; і хто вірує в Нього, не буде посоромлений.

> Отож для вас, що віруєте, Він — дорогоцінний; а для непокірних: камінь, що його будівничі відкинули, той став головою наріжного кута; і камінь спотикання, і скеля згіршення — для тих, що спотикаються об слово, бувши неслухняні; на це вони й були призначені.

> А ви — вибраний рід, царське священство, святий народ, народ особливий; щоб ви звіщали чесноти Того, Хто покликав вас із темряви у Своє дивне світло: Що колись не були народом, а тепер є народом Божим: що не одержали милості, а тепер одержали милість. 1 Петра 2:4-10.

Храм, зведений з 1798 по 1844 рік, охоплює верству, "призначену" до непослуху. Їхній непослух виявився у відкиданні "семи часів", "наріжного каменя", "каменя, який відкинули будівничі", який є "скелею спокуси" та "каменем спотикання".

Група, яка була "обрана Богом," визнала "камінь", що був "відкинутий людьми", як "живий камінь", і як "камінь", що був "обраний Богом, і" був "дорогоцінний". "обрані Богом," "обраний рід" у "минулих часах" були "не народом, але були", тоді мали стати "народом Божим". Коли Бог зібрав дві палиці, Він вивів їх з-поміж "язичників". Вони мали стати Його народом, коли Він з'єднав два народи в одне протягом сорока шести років від 1798 до 1844.

Є лише одна основа, і цією основою є Ісус Христос, але «камінь спотикання», що був підвалиною тієї історії, яку відкинули непокірні, — це «сім разів» Мойсея. Коли «сім разів» було відкинуто 1863 року, це було відкиненням Ісуса Христа.

Набір вигадок, який робить висновок, що очищення святині, яке почалося 22 жовтня 1844 року, було лише виконанням пророцтва про дві тисячі триста років, зображує порожню святиню, святиню без господаря, царство без громадян. Не існує жодної мети святині, даної натхненням, яка б мала вищий пріоритет, ніж та, яку Бог назвав метою святині.

> І нехай зроблять Мені святилище, щоб Я перебував серед них. Вихід 25:8.

У Святому Письмі Боже святилище завжди пов’язане з Його народом, який є воїнством. Дві палиці Єзекіїля, які визначені як два народи, мали стати одним народом, і Боже святилище мало бути серед них. Викривлення питання тринадцятого вірша восьмого розділу книги Даниїла з метою приховати те, що насправді запитує це питання, — це водночас також відкидання «певного святого» у тринадцятому вірші, якого попросили відповісти на це питання.

> Тоді я почув, як один святий говорив, і інший святий сказав тому певному святому, що говорив: Доки триватиме видіння про щоденну жертву та переступ спустошення, щоб і святиню, і військо віддати на потоптання? І сказав він мені: До двох тисяч трьохсот днів; тоді святиня буде очищена. Даниїла 8:13, 14.

Небесна істота, до якої було поставлено запитання, називається «той певний святий», а цей вислів перекладено з єврейського слова «Палмоні», що означає «дивовижний обчислювач», «обчислювач таємниць». В уривку, який є центральним стовпом і підвалиною адвентизму, Христос представляє себе як дивовижний обчислювач. Він робить це саме там, де визначає взаємозв’язок між найдовшим часовим пророцтвом у Біблії та пророцтвом про дві тисячі триста днів. Найдовше часове пророцтво — це клятва Мойсея, тобто «сім часів» книги Левит, розділ двадцять шостий. Це пророцтво визначає розсіяння й поневолення обох домів Ізраїля, які ототожнюються з «військом», що буде потоптане у вірші тринадцятому, тоді як вірш чотирнадцятий визначає пророцтво про потоптання святині. Обидва пророцтва сповнилися 22 жовтня 1844 року, після того як вдова із Сарепти зібрала дві палиці для вогню посланця заповіту.

Коли адвентизм відкинув найпершу істину пророчого часу, яку ангели допомогли зрозуміти Вільяму Міллеру, вони осліпили самих себе. У 1856 році, за допомогою восьми статей Гайрама Едсона, Палмоні намагався посилити світло щодо семи часів, але марно. Вони відкинули звістку до Лаодикії й прийняли п’ять згубних проявів Лаодикії, тим самим ототожнивши себе з п’ятьма нерозумними дівами.

Шістдесят п’ять років із сьомого розділу книги Ісаї, що на своєму початку вказують на 742 до н. е., 723 до н. е. і 677 до н. е., були повторені в завершальній історії 1798, 1844 і 1863 років. Та завершальна історія представлена зібранням двох палиць у тридцять сьомому розділі книги Єзекіїля, а вдова із Сарепти (як її названо грецькою мовою в Новому Завіті) — це історія того, як Бог встановлює завітні стосунки з духовним Ізраїлем у духовній Юдеї (славний край) під час історії шостого царства біблійного пророцтва. Оскільки ця історія є завершенням пророцтва про шістдесят п’ять років, вона також представляє початок звіра із землі з тринадцятого розділу Об’явлення. На початку шостого царства біблійного пророцтва поєднання двох палиць ілюструє завершення шостого царства біблійного пророцтва. Та історія містить паралельну історію рога протестантизму та рога республіканізму.

У пророчому сенсі влада, або ріг, або нація, або царство, або цар чи голова — взаємозамінні символи, залежно від контексту, у якому вони вживаються. Усі ці символи також стосуються двох жезлів, які Єзекіїль ототожнює з двома народами. На початку пророчої історії земного звіра протестантський ріг був об’єднаний у одну націю, або в один ріг. Наприкінці тієї ж історії республіканський ріг з’єднається з рогом відступницького протестантизму, щоб утворити одну націю. Ця нація стане образом звіра з моря з тринадцятого розділу Об’явлення. Логічно, якщо ми відмовляємося бачити свідчення прокляття семи часів (яке було здійснене проти обох домів буквального Ізраїля), ми, безперечно, не зможемо побачити, як ті два буквальні доми стародавнього Ізраїля стали нацією духовного Ізраїля в 1844 році. Якщо ми не можемо побачити ту історію, ми абсолютно нічого не розуміємо щодо того, як та історія на початку історії Сполучених Штатів визначає історію наприкінці, коли республіканський ріг повторює процес збирання та поєднання, який був показаний на початку з протестантським рогом.

Ми продовжимо розглядати ці істини в наступній статті.

Back to Articles