Article

# Laodicea - Number Two

Лаодикія — номер два

The Protestant Horn

Протестантський ріг

Author

Jeff Pippenger

Published

August 27, 2023

Formats

PDF
Word

It is essential in understanding the message that is being unsealed in the book of Revelation, to recognize the roots, development and significance of the Protestant Reformation. Three primary lines within the history of that Reformation address the Bible, and the correct methodology to be used in studying the Bible and also that the chosen messengers through that history are waymarks of that history. As always is the case Satan attempted to hide the King James Bible with several counterfeits, and he sought to hide the correct methodology for understanding the Bible with several counterfeits and he also sought to hide the correct messengers (waymarks) that were raised up along the way in that history.

Для розуміння послання, яке розкривається в книзі Об’явлення, необхідно усвідомити корені, розвиток і значення Протестантської Реформації. Три основні лінії в історії тієї Реформації стосуються Біблії, правильної методології, яку слід застосовувати при вивченні Біблії, а також того, що обрані вісники впродовж тієї історії є віхами тієї історії. Як це завжди буває, Сатана намагався приховати Біблію короля Якова за допомогою кількох підробок, і він прагнув приховати правильну методологію розуміння Біблії за допомогою кількох підробок, а також намагався приховати правильних вісників (віхи), які поставали впродовж тієї історії.

> “But Satan was not idle. He now attempted what he has attempted in every other reformatory movement—to deceive and destroy the people by palming off upon them a counterfeit in place of the true work. As there were false Christ’s in the first century of the Christian church, so there arose false prophets in the sixteenth century.” The Great Controversy, 186.

> Але Сатана не залишався бездіяльним. Тепер він спробував те, що намагався робити в кожному іншому реформаторському русі — обманути й знищити людей, підсунувши їм підробку замість істинної справи. Як у першому столітті християнської церкви були лжехристи, так у шістнадцятому столітті з’явилися лжепророки. Велика суперечка, 186.

In the Millerite history from 1840 through 1844 the mantle of Protestantism, (which is one of two horns on the earth-beast that is the United States), Millerite Adventism became the Protestant horn. At the same time, the churches who had previously professed to be Protestant became apostate Protestantism, or as the Millerites identified them, “the daughters of Rome.” When the Protestants rejected the first angel’s message in 1843, they fell and the Millerites carried on with the mantle of Protestantism. The Millerite history was the climax of God’s work in bringing His “church in the wilderness” up to the full understanding of the Word of God.

У міллеритській історії з 1840 по 1844 роки мантію протестантизму (який є одним із двох рогів земного звіра, яким є Сполучені Штати) прийняв міллеритський адвентизм, ставши протестантським рогом. Водночас церкви, які раніше визнавали себе протестантськими, стали відступницьким протестантизмом, або, як їх називали міллеріти, «дочками Рима». Коли протестанти відкинули звістку першого ангела в 1843 році, вони впали, а міллеріти продовжили нести мантію протестантизму. Міллеритська історія була кульмінацією Божого діла у приведенні Його «церкви в пустелі» до повного розуміння Слова Божого.

The opening of the investigative judgment brought the test of the law of God and especially the Sabbath. To proclaim the third angel’s message required a church that upheld the law of God, which had been buried under papal traditions and customs during the Dark Ages. Christ brought the Protestants to the history of 1840 to 1844 and presented the test of Elijah, of whom William Miller was typified, and when the Protestants rejected Miller’s message they returned to Rome. The test of the first angel’s message as delivered by Miller was typified by Elijah at Mount Carmel.

Початок слідчого суду приніс випробування на вірність закону Божому, і особливо суботі. Щоб проголосити звістку третього ангела, була потрібна церква, яка дотримувалася закону Божого, який було поховано під папськими традиціями та звичаями під час Темних віків. Христос довів протестантів до періоду 1840–1844 років і представив випробування Іллі, прообразом якого був Вільям Міллер, і коли протестанти відкинули звістку Міллера, вони повернулися до Рима. Випробування звістки першого ангела, яку проголошував Міллер, було представлено прообразом Іллі на горі Кармель.

> And Elijah came unto all the people, and said, How long halt ye between two opinions? if the Lord be God, follow him: but if Baal, then follow him. And the people answered him not a word. 1 Kings 18:21.

> І Ілля прийшов до всього народу й сказав: Доки ви будете вагатися між двома думками? Якщо Господь є Бог, ідіть за Ним; а якщо Ваал, то йдіть за ним. І народ не відповів йому ані слова. 1 Царів 18:21.

In 1840, when confronted with the message of Elijah, represented by Miller and the first angel, the Protestants chose Baal!

У 1840 році протестанти, зіткнувшись із вісткою Іллі, представленою Міллером і першим ангелом, обрали Ваала!

The Protestant Reformation was an unsealing of the truths of the Bible that began with the “morning star,” which was promised to be given during the history represented by the church of Thyatira. The direct attack against the Bible began centuries earlier and is clearly presented in The Great Controversy, especially with the history of the Waldensians. In 1930, Benjamin Wilkerson published the book, Our Authorized Bible Vindicated. The book documents the warfare against the sacred original texts that were ultimately used to translate the King James Bible and the various satanic counterfeit texts that were and still are promoted by Catholics, apostate Protestantism and Laodicean Adventists. The warfare began well before the history of the Waldensians, but they are the waymark and symbol of those who gave their lives to testify to the importance of the correct manuscripts that were ultimately translated into the 1611 King James Bible.

Протестантська Реформація була розкриттям істин Біблії, що почалося з «ранкової зорі», яку було обіцяно дати в період історії, представлений церквою Тіятири. Прямий напад на Біблію розпочався століттями раніше і чітко поданий у «Великій боротьбі», особливо на прикладі історії вальденсів. 1930 року Бенджамін Вілкерсон опублікував книгу «Наша авторизована Біблія виправдана». У ній задокументовано війну проти священних оригінальних текстів, які зрештою були використані для перекладу Біблії короля Якова, а також різні сатанинські підробні тексти, які просувалися й досі просуваються католиками, відступницьким протестантизмом і лаодикійськими адвентистами. Ця війна почалася задовго до історії вальденсів, але саме вони є віхою та символом тих, хто віддав життя, свідчачи про важливість вірних рукописів, на основі яких у 1611 році було зроблено переклад Біблії короля Якова.

The production of the King James Bible in 1611 went through a very specific translation process. The process of translating and publishing the Bible was accomplished through seven steps of production. It also took seven years to accomplish, and seven biblical years is twenty-five hundred and twenty days. That is of course the same number of prophetic days in which Jesus confirmed the covenant with many in fulfillment of Daniel nine. In the center of that sacred week Christ was crucified, and of course Christ crucified is the center of the Bible. Those seven steps to produce the pure Word of God were as follows.

Створення Біблії короля Якова у 1611 році пройшло через дуже конкретний процес перекладу. Процес перекладу та видання Біблії було здійснено через сім етапів підготовки. Це також зайняло сім років, а сім біблійних років — це дві тисячі п’ятсот двадцять днів. Це, звичайно, та сама кількість пророчих днів, протягом яких Ісус підтвердив завіт із багатьма у виконання дев’ятого розділу книги Даниїла. У середині того священного тижня Христа було розіп’ято, і, звичайно, розп’ятий Христос є центром Біблії. Ті сім кроків, за допомогою яких було підготовлено чисте Слово Боже, були такими.

1. FIRST: Initial Translation by Individuals: Around 50 translators were divided into six committees, each responsible for different sections of the Bible. These individuals worked on translating from the original languages (Hebrew, Aramaic, and Greek) into English.

   ПО-ПЕРШЕ: Початковий переклад окремими перекладачами: Близько 50 перекладачів було поділено на шість комітетів, кожен з яких відповідав за різні частини Біблії. Ці перекладачі працювали над перекладом з оригінальних мов (єврейської, арамейської та грецької) на англійську мову.

2. SECOND: Committee Review: After each committee completed their translation of a section, the work was reviewed by the committee members themselves. This allowed for collective input and correction of errors.

   ДРУГЕ: Розгляд комітетом: Після того як кожен комітет завершив переклад свого розділу, роботу переглянули самі члени комітету. Це дало змогу здійснити колективний внесок і виправити помилки.

3. THIRD: General Committee Review: The individual committee translations were then submitted to a larger group of scholars, referred to as the General Committee. This committee consisted of representatives from each of the six translation committees. They reviewed the entire work, comparing and harmonizing the different committee translations.

   По-третє: Перегляд Загальним комітетом: Переклади окремих комітетів згодом були подані більшій групі науковців, яку називали Загальним комітетом. Цей комітет складався з представників кожного з шести перекладацьких комітетів. Вони переглянули увесь текст, порівнюючи та узгоджуючи переклади різних комітетів.

4. FOURTH: Additional Review and Revision: The General Committee’s revised version was sent back to the individual committees for further review and refinement. This iterative process helped ensure that the translation was consistent and accurate.

   ЧЕТВЕРТЕ: Додатковий перегляд і редагування: Переглянуту версію, підготовлену Загальним комітетом, було повернуто окремим комітетам для подальшого перегляду та доопрацювання. Цей ітеративний процес допоміг забезпечити, щоб переклад був узгодженим і точним.

5. FIFTH: Final Review and Approval: Once the individual committees completed their revisions, the final draft was submitted to the General Committee for a final review and approval.

   П'ЯТЕ: Остаточний перегляд і затвердження: Після того, як окремі комітети завершили внесення змін, остаточний проєкт було подано до Генерального комітету на остаточний перегляд і затвердження.

6. SIXTH: Royal Approval and Publication: The approved translation was then presented to King James I for his approval.

   ШОСТЕ: Королівське схвалення та публікація: Затверджений переклад потім було подано королю Якову I для його схвалення.

7. SEVENTH: Once he granted his royal approval, the translation was published in 1611 as the King James Version (Authorized Version) of the Bible.

   СЬОМЕ: Як тільки він надав своє королівське схвалення, переклад був опублікований у 1611 році як Версія короля Якова (Авторизована версія) Біблії.

> The words of the Lord are pure words: as silver tried in a furnace of earth, purified seven times. Thou shalt keep them, O Lord, thou shalt preserve them from this generation forever. Psalms 12:6, 7.

> Слова Господні — чисті слова: як срібло, випробуване в горнилі земному, сім разів очищене. Ти збережеш їх, Господи, Ти вбережеш їх від цього роду повік. Псалми 12:6, 7.

In the warfare of Satan against God’s word, and against the waymarks represented by the various messengers of that unfolding history and of the correct methodology to be used in rightly dividing His Word the King James Bible of 1611, is a waymark that is specifically identified in Psalm twelve. None of the various counterfeit Bibles that have been produced through corrupted Catholic manuscripts meets the criteria of Psalm twelve. The purification process that took seven steps and the period of twenty-five hundred and twenty days identify that the King James Bible is God’s “pure words.” God promises to keep the King James Bible as His pure Word forever, and He therefore promises to uphold the methodology of “historicism” that was employed by the Protestant reformers, including William Miller.

У війні сатани проти Божого слова та проти віх, які представлені різними вісниками того розгортання історії і правильної методології, яку слід застосовувати для правильного розділення Його Слова, Біблія короля Якова 1611 року є віхою, яка конкретно визначена в дванадцятому Псалмі. Жодна з різноманітних підроблених Біблій, створених на основі спотворених католицьких рукописів, не відповідає критеріям дванадцятого Псалма. Процес очищення, що складався із семи кроків, і період у дві тисячі п'ятсот двадцять днів засвідчують, що Біблія короля Якова є Божими «чистими словами». Бог обіцяє зберігати Біблію короля Якова як Своє чисте Слово навіки і, отже, обіцяє підтримувати методологію «історицизму», яку застосовували протестантські реформатори, включно з Вільямом Міллером.

In the fourteenth century John Wycliffe, who is identified as “the morning star of the Reformation” in the book The Great Controversy was used by God to translate the Bible into a language that even a common man would understand. He is the messenger that marks the waymark of the beginning of the Protestant Reformation.

У чотирнадцятому столітті Джон Вікліф, якого в книзі «Велика боротьба» називають «ранковою зіркою Реформації», був використаний Богом, щоб перекласти Біблію на мову, яку могла зрозуміти навіть проста людина. Він — вісник, що знаменує віху початку Протестантської Реформації.

> “The great movement that Wycliffe inaugurated, which was to liberate the conscience and the intellect, and set free the nations so long bound to the triumphal car of Rome, had its spring in the Bible. Here was the source of that stream of blessing, which, like the water of life, has flowed down the ages since the fourteenth century. Wycliffe accepted the Holy Scriptures with implicit faith as the inspired revelation of God’s will, a sufficient rule of faith and practice. He had been educated to regard the Church of Rome as the divine, infallible authority, and to accept with unquestioning reverence the established teachings and customs of a thousand years; but he turned away from all these to listen to God’s holy word. This was the authority which he urged the people to acknowledge. Instead of the church speaking through the pope, he declared the only true authority to be the voice of God speaking through His word. And he taught not only that the Bible is a perfect revelation of God’s will, but that the Holy Spirit is its only interpreter, and that every man is, by the study of its teachings, to learn his duty for himself. Thus he turned the minds of men from the pope and the Church of Rome to the word of God.

> Великий рух, започаткований Вікліфом, покликаний був визволити сумління й розум та звільнити народи, так довго прикуті до тріумфальної колісниці Риму, мав своє джерело в Біблії. Тут було джерело того потоку благословення, який, немов вода життя, тече крізь віки від XIV століття. Вікліф прийняв Святе Писання з беззастережною вірою як натхненне одкровення Божої волі, достатнє правило віри й життя. Його виховали в переконанні, що Римська церква є божественним, непомильним авторитетом, і що належить із беззастережною пошаною приймати усталені вчення та звичаї тисячоліття; але він відвернувся від усього цього, щоб слухати святе Боже слово. Саме цей авторитет він закликав людей визнавати. Замість церкви, що говорить через папу, він проголошував єдиним істинним авторитетом голос Бога, який промовляє через Його слово. І він навчав не лише того, що Біблія є довершеним одкровенням Божої волі, а й того, що Святий Дух є її єдиним тлумачем, і що кожна людина має через вивчення її настанов пізнати свій обов’язок самостійно. Так він звернув думки людей від папи й Римської церкви до Божого слова.

> “Wycliffe was one of the greatest of the Reformers. In breadth of intellect, in clearness of thought, in firmness to maintain the truth, and in boldness to defend it, he was equaled by few who came after him. Purity of life, unwearying diligence in study and in labor, incorruptible integrity, and Christlike love and faithfulness in his ministry, characterized the first of the Reformers. And this notwithstanding the intellectual darkness and moral corruption of the age from which he emerged.

> Вікліф був одним із найвидатніших реформаторів. За широтою розуму, ясністю думки, твердістю у відстоюванні істини та сміливістю її захищати йому дорівнялися лише небагато хто з тих, хто прийшов після нього. Чистота життя, невтомна старанність у навчанні та праці, непідкупна чесність і христоподібна любов та вірність у його служінні вирізняли першого з реформаторів. І все це — попри інтелектуальну темряву та моральну зіпсутість епохи, з якої він вийшов.

> “The character of Wycliffe is a testimony to the educating, transforming power of the Holy Scriptures. It was the Bible that made him what he was. The effort to grasp the great truths of revelation imparts freshness and vigor to all the faculties. It expands the mind, sharpens the perceptions, and ripens the judgment. The study of the Bible will ennoble every thought, feeling, and aspiration as no other study can. It gives stability of purpose, patience, courage, and fortitude; it refines the character and sanctifies the soul. An earnest, reverent study of the Scriptures, bringing the mind of the student in direct contact with the infinite mind, would give to the world men of stronger and more active intellect, as well as of nobler principle, than has ever resulted from the ablest training that human philosophy affords. ‘The entrance of Thy words,’ says the psalmist, ‘giveth light; it giveth understanding.’ Psalm 119:130.” The Great Controversy, 93, 94.

> Характер Вікліфа є свідченням виховної, перетворювальної сили Святого Письма. Саме Біблія зробила його тим, ким він був. Прагнення осягнути великі істини одкровення надає свіжості й бадьорості всім здібностям. Воно розширює розум, загострює сприйняття і робить судження зрілим. Вивчення Біблії, як ніщо інше, ушляхетнює кожну думку, почуття й прагнення. Воно надає сталість меті, терпеливість, мужність і твердість духу; воно удосконалює характер і освячує душу. Щире, благоговійне вивчення Писання, що приводить розум того, хто вивчає, у безпосередній контакт із Безмежним Розумом, дало б світові людей із сильнішим і діяльнішим розумом, а також із шляхетнішими принципами, ніж будь-коли давало найкраще навчання, яке може запропонувати людська філософія. "Входження Твоїх слів, — каже псалмоспівець, — дає світло; воно дає розуміння." Псалом 119:130. Велика боротьба, 93, 94.

Following the testimony concerning John Wycliffe in The Great Controversy, Sister White provides a list of faithful reformers (waymarks), that ultimately reaches the reformer John Knox. She identifies a significant question posed to John Knox from Mary the Queen of Scotland.

Після свідчення про Джона Вікліфа у «Великій боротьбі» сестра Вайт наводить перелік вірних реформаторів (віх), який зрештою сягає реформатора Джона Нокса. Вона відзначає важливе запитання, яке Марія, королева Шотландії, поставила Джону Ноксу.

> “John Knox had turned away from the traditions and mysticisms of the church, to feed upon the truths of God’s Word, and the teaching of Wishart had confirmed his determination to forsake the communion of Rome, and join himself to the persecuted reformers. . . .

> Джон Нокс відвернувся від традицій і містицизмів церкви, щоб живитися істинами Божого Слова, а вчення Вішарта утвердило його рішучість зректися спілкування з Римом і приєднатися до переслідуваних реформаторів…

> “When brought face to face with the queen of Scotland, in whose presence the zeal of many a leader of the Protestants had abated, John Knox bore unswerving witness for the truth. He was not to be won by caresses; he quailed not before threats. The queen charged him with heresy. He had taught the people to receive a religion prohibited by the State, she declared, and had thus transgressed God’s command enjoining subjects to obey their princes. Knox answered firmly:—‘As right religion received neither its origin nor its authority from princes, but from the eternal God alone, so are not subjects bound to frame their religion according to the tastes of their princes. For oft it is that princes, of all others, are the most ignorant of God’s true religion. If all the seed of Abraham had been of the religion of Pharaoh, whose subjects they long were, I pray you, madam, what religion would there have been in the world? And if all in the days of the apostles had been of the religion of the Roman emperors, I pray you, madam, what religion would there have been now upon the earth? … And so, madam, you may perceive that subjects are not bound to the religion of their princes, although they are commanded to give them reverence.’

> "Коли його привели віч-на-віч із королевою Шотландії, у присутності якої запал не одного провідника протестантів вщухав, Джон Нокс непохитно свідчив про істину. Його не можна було задобрити ласкою; він не злякався погроз. Королева звинуватила його в єресі. Вона заявила, що він навчив народ приймати релігію, заборонену державою, і тим самим порушив Божу заповідь, яка велить підданим коритися своїм правителям. Нокс твердо відповів:-'Оскільки істинна релігія не бере ані свого походження, ані свого авторитету від правителів, а лише від вічного Бога, то й піддані не зобов'язані пристосовувати свою релігію до смаків своїх правителів. Бо часто буває, що правителі, більш за інших, найменше обізнані з Божою істинною релігією. Якби все насіння Авраамове сповідувало релігію фараона, підданими якого вони довго були, прошу вас, пані, якою була б тоді релігія у світі? А якби за днів апостолів усі сповідували релігію римських імператорів, прошу вас, пані, якою була б тепер релігія на землі? ... Отже, пані, ви можете зрозуміти, що піддані не зобов'язані дотримуватися релігії своїх правителів, хоча їм і наказано виявляти правителям шану.'"

> “Said Mary, ‘You interpret the Scripture in one way, and they [the Romish teachers] interpret it in another; whom shall I believe, and who shall be judge?’

> Марія сказала: «Ти тлумачиш Писання одним чином, а вони [римсько-католицькі вчителі] тлумачать його іншим; кому мені повірити, і хто буде суддею?»

> “‘You shall believe God, who plainly speaketh in his Word,’ answered the reformer; ‘and farther than the Word teaches you, ye shall believe neither the one nor the other. The Word of God is plain in itself, and if in any one place there be obscurity, the Holy Ghost, who never is contrary to himself, explains the same more clearly in other places, so that there can remain no doubt but unto such as are obstinately ignorant.’ Such were the truths that the fearless reformer, at the peril of his life, spoke in the ear of royalty. With the same undaunted courage he kept to his purpose, praying and fighting the battles of the Lord, until Scotland was free from popery.” The Great Controversy, 250, 251.

> «Ви повинні вірити Богові, який ясно промовляє у Своєму Слові», — відповів реформатор; «а понад те, чого навчає вас Слово, ви не повинні вірити ні тому, ні іншому. Слово Боже є ясне саме по собі, і якщо в якомусь місці є неясність, Святий Дух, який ніколи не суперечить самому собі, пояснює те саме ясніше в інших місцях, так, що не може залишатися жодного сумніву, хіба що в тих, хто вперто перебуває в невігластві». Такими були істини, які безстрашний реформатор, наражаючи своє життя на небезпеку, доводив до слуху монарха. З тією ж незламною відвагою він тримався своєї мети, молячись і ведучи битви Господні, доки Шотландія не звільнилася від папства. Велика боротьба, 250, 251.

The interaction between the reformer and the queen highlights the third thread in the reformation history that identifies Satan’s effort to counterfeit the Bible, the reformers and the methodology of biblical study. John’s answer to the Queen was that the correct methodology is “historicism” which is premised upon a line of prophetic history being explained by the Holy Spirit with another line of prophetic history.

Взаємодія між реформатором і королевою підкреслює третю лінію в історії Реформації, яка вказує на зусилля Сатани з фальсифікації Біблії, реформаторів і методології вивчення Біблії. Відповідь Джона Королеві полягала в тому, що правильною методологією є "історицизм", який ґрунтується на тому, що одна лінія пророчої історії пояснюється Святим Духом через іншу лінію пророчої історії.

The light had been opened in the darkness. Wycliffe and the early reformers all the way through the Millerite history employed a method of biblical study labelled “historicism.” The history of the biblical method of Bible study is often overlooked, but is essential to recognize if one truly will see the significance of the rules of prophetic interpretation adopted by Miller and thereafter by Future for America.

Світло було явлене в темряві. Вікліф і ранні реформатори, а також міллерити, використовували метод біблійного дослідження, який називають «історицизмом». Історію біблійного методу вивчення Біблії часто оминають увагою, але її необхідно усвідомити, щоб по-справжньому побачити значущість правил тлумачення пророцтв, прийнятих Міллером, а згодом і Future for America.

There are only two churches Sister White identifies as God’s denominated people. That being ancient Israel and the Seventh-day Adventist church.

Є лише дві церкви, які сестра Вайт визначає як Божий іменований народ: стародавній Ізраїль та Церква адвентистів сьомого дня.

> “The reasons why we are denominated people of God are to be repeated and repeated. Deuteronomy 4:1–13” Manuscript Releases, volume 8, 426.

> "Причини, чому ми називаємося Божим народом, слід повторювати знову й знову. Повторення Закону 4:1-13" Випуски рукописів, том 8, 426.

The church of the apostles,’ the church in the wilderness during the papal darkness were never called God’s denominated people, for the term (meaning to be named) represents a church that is given the responsibility of being the depositaries of God’s law, and with Adventism they were also to be the depositaries of God’s prophetic truths.

Церква апостолів, церква в пустелі під час папської темряви, ніколи не називалися народом, названим Богом, бо цей термін (у значенні «бути названими») означає церкву, якій доручено бути хранителем Божого закону, а в адвентизмі така церква також мала бути хранителем Божих пророчих істин.

> “God has called His church in this day, as He called ancient Israel, to stand as a light in the earth. By the mighty cleaver of truth, the messages of the first, second, and third angels, He has separated them from the churches and from the world to bring them into a sacred nearness to Himself. He has made them the depositaries of His law and has committed to them the great truths of prophecy for this time. Like the holy oracles committed to ancient Israel, these are a sacred trust to be communicated to the world. The three angels of Revelation 14 represent the people who accept the light of God’s messages and go forth as His agents to sound the warning throughout the length and breadth of the earth.” Testimonies, volume 5, 455.

> «Бог покликав Свою Церкву в цей час, як покликав давній Ізраїль, бути світлом на землі. Могутнім різцем істини — вістками першого, другого і третього ангелів — Він відділив їх від церков і від світу, щоб привести їх у святу близькість до Себе. Він зробив їх зберігачами Свого Закону і довірив їм великі пророчі істини для цього часу. Подібно до святих одкровень, довірених давньому Ізраїлю, вони є священним дорученням, яке слід передати світові. Три ангели з Об’явлення 14 представляють людей, які приймають світло Божих вісток і вирушають як Його посланці, щоб проголосити застереження по всій землі». Свідчення, том 5, 455.

William Miller represented the chosen messenger to open God’s prophetic truths, and when those truths led a people to the open door of the Most Holy Place in 1844, God then opened up the law of God. Wycliffe is a waymark in opening up the Bible and producing the beginnings of the Protestant Reformation, but he is also a waymark of God’s work to establish “the great truths of prophecy.” John Wycliffe was the morning star identified in the history of the twelve-hundred and sixty year rule of the papacy. His work began in the fourteenth century, then in the seventeenth century another waymark of that prophetic line was the production of the King James Bible in 1611. On that line we ultimately reach the waymark of Miller’s rules of prophetic interpretation. Miller is a waymark in that line of truth, and so are his rules. His rules give witness to a waymark at the end of Adventism represented by the publication of Prophetic Keys.

Вільям Міллер був обраним вісником, покликаним відкрити Божі пророчі істини, і коли ці істини привели народ до відчинених дверей Святого Святих у 1844 році, Бог тоді відкрив закон Божий. Вікліф є віхою у відкритті Біблії та започаткуванні Протестантської Реформації, але він також є віхою Божого діла з утвердження «великих істин пророцтва». Джон Вікліф був ранковою зорею, названою в історії тисяча двохсот шістдесяти років панування папства. Його праця розпочалася у XIV столітті, а в XVII столітті ще однією віхою того пророчого ряду стало видання Біблії короля Якова 1611 року. На цій лінії ми зрештою доходимо до віхи правил Міллера щодо тлумачення пророцтв. Міллер є віхою на цій лінії істини, і такими ж віхами є його правила. Його правила свідчать про віху наприкінці адвентизму, яку представляє видання «Пророчих ключів».

If we do not understand that Miller’s rules were a waymark in a line of prophetic history representing the work to preserve the original and correct texts of the Bible and also the work of the opening up the true understanding of the Bible, which required that the reformers were led to understand and employ the sacred methodology of study called “historicism,” we lack the information necessary to recognize prophetic truths associated with the work of presenting and preserving the light of the third angel at the end of Adventism. For this reason, it is important to take a small survey of that line of history.

Якщо ми не розуміємо, що правила Міллера були віхою в лінії пророчої історії, яка представляла працю зі збереження оригінальних і вірних текстів Біблії і відкриття істинного розуміння Біблії, що вимагало, аби реформаторів було приведено до розуміння й застосування священної методології вивчення, званої «історицизмом», то нам бракує інформації, необхідної для розпізнання пророчих істин, пов’язаних із працею представлення і збереження світла третього ангела наприкінці адвентизму. З цієї причини важливо зробити невеликий огляд тієї лінії історії.

The only genuine definition of the word “Protestant” is to protest Rome. If a church ceases to protest Rome, it is no longer Protestant and it then becomes a daughter of Rome, as did the Protestants who rejected the first angel’s message. The premier understanding that became the “motto” of the Protestants that came out of the Catholic church was “the Bible and the Bible alone.” Yet history attests to the fact that the Bible needed to be rightly divided.

Єдине справжнє визначення слова «протестант» — це протест проти Риму. Якщо церква перестає протестувати проти Риму, вона вже не є протестантською і тоді стає донькою Риму, як і протестанти, які відкинули вістку першого ангела. Головний принцип, що став «гаслом» протестантів, які вийшли з Католицької церкви, був: «Біблія і тільки Біблія». Та історія свідчить про те, що Біблію слід було правильно розділяти.

> Study to show thyself approved unto God, a workman that needeth not to be ashamed, rightly dividing the word of truth. But shun profane and vain babblings: for they will increase unto more ungodliness. 2 Timothy 2:15, 16.

> Старайся показати себе Богові схваленим, робітником, якому нема чого соромитися, який правильно подає слово істини. А нечестивих і порожніх балачок уникай, бо вони призведуть до ще більшої безбожності. 2 Тимофія 2:15, 16.

The method of biblical study that the Protestants were led to use in their efforts to rightly divide the word of truth is “historicism.” That method was a specific and serious target for Satan to attack, and attack he did.

Метод вивчення Біблії, який протестанти були спонукані застосовувати у своїх зусиллях правильно розділяти слово істини, — це «історицизм». Цей метод став конкретною і серйозною мішенню для нападу Сатани, і він таки напав.

> “We should know for ourselves what constitutes Christianity, what is truth, what is the faith that we have received, what are the Bible rules—the rules given us from the highest authority.” The 1888 Materials, 403.

> "Ми повинні самі знати, що становить християнство, що є істиною, якою є віра, яку ми прийняли, якими є біблійні правила — правила, дані нам найвищим авторитетом." Матеріали 1888 року, 403.

The undermining of the biblical methodology used by the Reformers all the way to and including William Miller is specifically identified as beginning in the fifteenth century with a Jesuit scholar named Francisco Ribera (1537–1591), who is credited with popularizing the futurist interpretation. He wrote a commentary on the book of Revelation that proposed a futuristic interpretation of the prophecies, distancing them from the historical context. Ribera invented this methodology for the purpose of resisting the truth which the methodology of historicism always produced. That truth was that the pope of Rome is the antichrist of Bible prophecy.

Підрив біблійної методології, яку використовували реформатори аж до Вільяма Міллера включно, чітко ідентифікують як такий, що розпочався у XV столітті з діяльності єзуїтського вченого на ім’я Франсіско Рібера (1537–1591), якому приписують популяризацію футуристичного тлумачення. Він написав коментар до книги Об’явлення, у якому запропонував футуристичне тлумачення пророцтв, віддаляючи їх від історичного контексту. Рібера вигадав цю методологію з метою протистояти істині, яку методологія історицизму завжди виявляла. Ця істина полягала в тому, що папа Риму є антихристом біблійного пророцтва.

In the seventeenth and eighteenth centuries it can be documented that Protestantism knew that Ribera’s false methodology was satanic and unsound. The Protestants in that history wrote books and tracts opposing the “profane and vain babblings” of the Jesuit scholar. But in 1909, the Trojan horse, the Scofield Reference Bible was published, and the references inserted into the footnotes of the Bible were based upon the teachings of Ribera and another Jesuit named Manuel Lacunza (1731–1801). Lacunza wrote under the pen name Juan Josafat Ben-Ezra, and published a book titled The Coming of the Messiah in Glory and Majesty. As Ribera before him, the book was a direct attack upon the fulfillment of the prophecies in the book of Revelation.

У XVII та XVIII століттях існують документальні свідчення того, що протестанти знали, що хибна методологія Рібери була сатанинською та необґрунтованою. Протестанти того часу писали книги й трактати, що виступали проти «нечестивих і марних балачок» єзуїтського вченого. Але 1909 року було видано троянського коня — Біблію з посиланнями Скоуфілда, і посилання, вставлені в зноски Біблії, базувалися на вченні Рібери та іншого єзуїта на ім’я Мануель Лакунса (1731—1801). Лакунса писав під псевдонімом Хуан Йосафат Бен-Езра і видав книгу під назвою «Прихід Месії у славі та величі». Як і Рібера до нього, ця книга була прямою атакою на сповнення пророцтв у книзі Об’явлення.

Satan knew the message he needed to cloud with confusion was the final warning message that comes from the book of Revelation. Incorporating the profane and vain babblings of the two Jesuit priests into the references within the Scofield Reference Bible allowed Satan to lead apostate Protestants into accepting the Jesuit methodologies, thus blinding them to the truth. Satan accomplished by introducing several Catholic prophetic models which removed the possibility to clearly identify who the antichrist of Bible prophecy is. It was not a difficult deception for Satan, for the Protestants had already returned to the Roman church with their rejection of Miller’s message in 1843.

Сатана знав, що послання, яке він мав затьмарити плутаниною, — це останнє застережне послання, яке походить із книги Об’явлення. Включення нечестивого й пустого базікання двох єзуїтських священників до посилань у «Біблії з посиланнями Скоуфілда» дало змогу Сатані повести відступницьких протестантів до прийняття єзуїтських методів, таким чином засліплюючи їх щодо істини. Сатана досяг цього, запровадивши кілька католицьких пророчих моделей, які усували можливість чітко визначити, хто є антихристом біблійного пророцтва. Це не було складним обманом для Сатани, адже протестанти вже повернулися до Римської церкви, відкинувши послання Міллера у 1843 році.

There have been several books and articles published through the years that document Satan’s attack upon the Bible, that began in the first few centuries after Christ was crucified. That attack reached a point where counterfeit manuscripts were introduced to produce counterfeit Bibles. Satan also attacked the reformers that were raised up to uphold God’s word while they lived and even after those Reformers died.

Протягом років було опубліковано кілька книг і статей, що документують напад Сатани на Біблію, який почався у перші століття після розп’яття Христа. Цей напад дійшов до того, що в обіг було введено підробні рукописи, аби створити підробні Біблії. Сатана також нападав на реформаторів, яких було піднято для утвердження Слова Божого, і за їхнього життя, і навіть після їхньої смерті.

Just consider how modern Seventh-day Adventist historians and theologians treat the subject of William Miller. It is as if they dug up his bones and cast them into the Mississippi River.

Просто подумайте, як сучасні історики й богослови адвентистів сьомого дня ставляться до постаті Вільяма Міллера. Ніби вони викопали його кістки й кинули їх у річку Міссісіпі.

> “William Miller was disturbing Satan’s kingdom, and the arch-enemy sought not only to counteract the effect of the message, but to destroy the messenger himself. As Father Miller made a practical application of Scripture truth to the hearts of his hearers, the rage of professed Christians was kindled against him, even as the anger of the Jews was excited against Christ and his apostles. Church-members stirred up the baser classes, and upon several occasions enemies plotted to take his life as he should leave the place of meeting. But holy angels were in the throng, and one of these, in the form of a man, took the arm of this servant of the Lord, and led him in safety from the angry mob. His work was not yet done, and Satan and his emissaries were disappointed in their purpose.” Spirit of Prophecy, volume 4, 219.

> Вільям Міллер порушував спокій царства сатани, і заклятий ворог прагнув не лише звести нанівець вплив вістки, а й знищити самого вісника. Коли батько Міллер практично застосовував істину Писання до сердець своїх слухачів, гнів тих, хто називав себе християнами, розпалився проти нього, так само, як був збуджений гнів юдеїв проти Христа та Його апостолів. Члени церкви підбурювали нижчі верстви населення, і не раз вороги змовлялися позбавити його життя, щойно він вийде з місця зібрання. Але серед натовпу були святі ангели, і один із них, у вигляді людини, взяв під руку цього слугу Господнього і безпечно вивів його від розлюченого натовпу. Його праця ще не була завершена, і сатана та його посланці були розчаровані у своєму намірі. Дух пророцтва, том 4, с. 219.

Look at how those same two categories of Adventism (theologians and historians) have downplayed and covered up the validity of the rules of Miller, which Sister White informs us will be used by all who actually proclaim the three angel’s messages.

Погляньте, як ті самі дві категорії адвентизму (богослови та історики) применшували й замовчували обґрунтованість правил Міллера, які, як повідомляє нам Сестра Вайт, використовуватимуть усі, хто справді проголошує вістки трьох ангелів.

> “Those who are engaged in proclaiming the third angel’s message are searching the Scriptures upon the same plan that Father Miller adopted. In the little book entitled Views of the Prophecies and Prophetic Chronology, Father Miller gives the following simple but intelligent and important rules for Bible study and interpretation:—

> Ті, хто займаються проголошенням звістки третього ангела, досліджують Писання за тим самим планом, якого дотримувався батько Міллер. У невеличкій книжці під назвою «Погляди на пророцтва і пророчу хронологію» батько Міллер наводить такі прості, але розумні й важливі правила для вивчення й тлумачення Біблії:-

> “[Rules one through five quoted.]

> [Процитовано правила від першого до п’ятого.]

> “The above is a portion of these rules; and in our study of the Bible we shall all do well to heed the principles set forth.” Review and Herald, November 25, 1884.

> "Наведене вище є частиною цих правил; і під час нашого вивчення Біблії нам усім слід зважати на викладені принципи." Review and Herald, 25 листопада 1884 р.

Without reviewing the three threads of the line of prophetic history associated with the development and establishment of God’s Word it is impossible to see the significance of a major testimony to uphold William Miller as the messenger that was typified by Elijah in his presentation of the message, and as Moses in the promise of Miller being raised up in the resurrection of the righteous, and as Elisha in his willingness to leave his farm and serve the Elijah message. Sister White identifies all three of the biblical heroes as typifying William Miller, who is now treated by modern Adventist theologians and historians as if he was simply some “poor farm boy” from the eighteenth century.

Без розгляду трьох складових лінії пророчої історії, пов’язаних із розвитком та утвердженням Божого Слова, неможливо збагнути значення вагомого свідчення, що утверджує Вільяма Міллера як посланця, який був прообразно представлений Іллею у поданні вістки, і як Мойсей — в обітниці, що Міллера буде піднято під час воскресіння праведних, і як Єлисей — у його готовності залишити свою ферму та служити вістці Іллі. Сестра Вайт ототожнює всіх трьох біблійних героїв як таких, що прообразують Вільяма Міллера, якого нині сучасні адвентистські богослови та історики трактують так, ніби він був просто якимось «бідним хлопцем з ферми» з вісімнадцятого століття.

William Tyndale was one of the many reformers raised up in this line of prophetic history. If I might say it this way, his ‘mission statement’ against the pope’s ambassadors he interacted with was, “I will cause the boy that drives the plow to know more of the Scriptures than you do.” William Miller was the farm boy, who drove the plow and fulfilled Tyndale’s prophecy.

Вільям Тіндейл був одним із багатьох реформаторів, яких у цій лінії пророчої історії було піднято. Якщо можна так висловитися, його «місійне гасло», спрямоване проти папських послів, з якими він мав справу, було таким: «Я зроблю так, що хлопець, який веде плуг, знатиме Писання краще, ніж ви». Вільям Міллер був тим сільським хлопцем, який вів плуг і виконав пророцтво Тіндейла.

This introduction has been greatly simplified in terms of all the history that could be brought to bear in support of what we have presented up until now. We will now consider some signatures of Alpha and Omega in order to lead back to the consideration of Miller as a waymark and a messenger.

Цей вступ було значною мірою спрощено з огляду на всю історію, яку можна було б залучити на підтримку того, що ми представили до цього часу. Тепер ми розглянемо деякі ознаки Альфи й Омеги, щоб повернутися до розгляду Міллера як віхи та посланця.

The book of Daniel is the beginning of a book that consists of two books. The end of that book is the book of Revelation. Though they are two distinct books, together they represent one book.

Книга Даниїла є початком книги, яка складається з двох книг. Кінцем тієї книги є Книга Одкровення. Хоча це дві окремі книги, разом вони становлять одну книгу.

Years ago, I had a public interaction with a well-known Seventh-day Adventist theologian who worked at the Biblical Research Institute of the General Conference of the Seventh-day Adventist Church. The theologian was attempting to correct my understanding of the last six verses of Daniel eleven, and also my understanding of the “daily” in the book of Daniel. In our interaction which took place over a period of time, for it consisted of his producing an article which I responded to, which he then answered back, and then of course I returned my thoughts, and so on and so forth. In the interaction he informed me that in the committee he worked in at the General Conference, he was considered the expert on the book of Daniel, and that a coworker of his was considered the resident expert on the book of Revelation. In our interactions he did not want to address points in the book of Revelation, but rather refer them to his colleague. He wanted to keep the discussion in the book of Daniel alone.

Багато років тому у мене була публічна дискусія з відомим богословом-адвентистом сьомого дня, який працював у Біблійному дослідницькому інституті Генеральної Конференції Церкви адвентистів сьомого дня. Богослов намагався виправити моє розуміння останніх шести віршів одинадцятого розділу книги Даниїла, а також моє розуміння «щоденного» в книзі Даниїла. Наша дискусія тривала певний час, адже вона складалася з того, що він підготував статтю, на яку я відповів; потім він відповів мені, а я, звісно, знову виклав свої думки, і так далі. Під час цієї дискусії він повідомив мені, що в комітеті Генеральної Конференції, де він працював, його вважали експертом з книги Даниїла, а одного з його колег — штатним експертом з книги Об’явлення. У наших обговореннях він не хотів розглядати питання щодо книги Об’явлення, а радше спрямовував їх до свого колеги. Він хотів обмежити обговорення лише книгою Даниїла.

Sister White is clear that Daniel and Revelation are one book. At that level they represent the Bible, which is one book made up of two books, the old and the new. Sister White also comments on the Jewish church, that only considers the old book to be the one book, and she also comments on those who disregard the old book for they only understand or are only willing to understand the new book. Her inspired testimony is that if you only accept the new, then you reject the old, and vice versa. For the theologian to claim he was the expert of Daniel, but not of Revelation is repeating the Jewish concept of only accepting the Old Testament, and we know where that narrow view led the Jews. Taking either side of the issue; accepting the old and not the new, or accepting new, but not the old is to reject the entire testimony.

Сестра Вайт чітко заявляє, що Даниїл і Об’явлення — це одна книга. На цьому рівні вони представляють Біблію, яка є однією книгою, складеною з двох книг — старої та нової. Сестра Вайт також коментує юдейську церкву, яка вважає, що лише стара книга є тією єдиною книгою, і вона також висловлюється про тих, хто зневажає стару книгу, бо вони лише розуміють або лише готові розуміти нову книгу. Її натхненне свідчення таке: якщо ти приймаєш лише нове, то відкидаєш старе, і навпаки. Коли богослов заявляє, що він знавець Даниїла, але не Об’явлення, це повторює юдейську концепцію приймати лише Старий Заповіт, і ми знаємо, до чого це вузьке бачення привело юдеїв. Ставати на будь-яку сторону цього питання — приймати старе, але не нове, або приймати нове, але не старе — означає відкидати все свідчення.

> “The Saviour inquired of his disciples if they understood these things. They answered, ‘Yea, Lord. Then said he unto them, Therefore every scribe which is instructed unto the kingdom of Heaven is like unto a man that is an householder, which bringeth forth out of his treasure things new and old.’ In this parable, Jesus presented before his disciples the responsibility of those whose work it is to give to the world the light which they have received from him. The Old Testament was all the Scripture then in existence; but it was not written merely for the ancients; it was for all ages and for all people. Jesus would have the teachers of his doctrine diligently search the Old Testament for that light which establishes his identity as the Messiah foretold in prophecy, and reveals the nature of his mission to the world. The Old and the New Testament are inseparable, for both are the teachings of Christ. The doctrine of the Jews, who accept only the Old Testament, is not unto salvation, since they reject the Saviour whose life and ministry was a fulfillment of the law and the prophecies. And the doctrine of those who discard the Old Testament is not unto salvation, because it rejects that which is direct testimony of Christ. Skeptics begin with discounting upon the Old Testament, and it takes but another step to deny the validity of the New, and thus both are rejected.

> Спаситель запитав своїх учнів, чи розуміють вони ці речі. Вони відповіли: "Так, Господи". Тоді Він сказав їм: "Тому кожен книжник, що навчений Царства Небесного, подібний до чоловіка-господаря, який виносить зі своєї скарбниці нове й старе". У цій притчі Ісус показав своїм учням відповідальність тих, чия праця — передати світові світло, яке вони прийняли від Нього. Старий Заповіт був усім Писанням, що тоді існувало; але його було написано не лише для людей давнини; він призначений для всіх віків і для всіх людей. Ісус бажав, щоб учителі Його вчення старанно досліджували Старий Заповіт у пошуках того світла, яке утверджує Його особу як Месію, провіщеного в пророцтвах, і відкриває світові природу Його місії. Старий і Новий Заповіти нерозривні, бо обидва — вчення Христа. Вчення юдеїв, які приймають лише Старий Заповіт, не веде до спасіння, бо вони відкидають Спасителя, чиє життя і служіння були сповненням Закону та пророцтв. А вчення тих, хто відкидає Старий Заповіт, теж не веде до спасіння, бо відкидає те, що є прямим свідченням про Христа. Скептики починають зі знецінення Старого Заповіту, і від цього лише крок до заперечення чинності Нового, тож у підсумку відкидають обидва.

> “The Jews have little influence over the Christian world in showing them the importance of the commandments, including the binding law of the Sabbath, because in bringing forth the old treasures of truth, they throw aside the new ones in the personal teachings of Jesus. On the other hand, the strongest reason why Christians fail to influence the Jews to accept the teachings of Christ as the language of divine wisdom, is because, in bringing forth the treasures of his word, they treat with contempt the riches of the Old Testament, which are the earlier teachings of the Son of God, through Moses. They reject the law proclaimed from Sinai, and the Sabbath of the fourth commandment, instituted in the garden of Eden. But the minister of the gospel, who follows the teachings of Christ, will gain a thorough knowledge of both the Old and the New Testament, that he may present them in their true light to the people an inseparable whole—the one depending upon and illuminating the other. Thus, as Jesus instructed his disciples, they will bring forth from their treasure ‘things new and old.’” Spirit of Prophecy, volume 2, 255.

> Юдеї мало впливають на християнський світ у питанні показу важливості заповідей, включно з обов’язковим законом суботи, тому що, виносячи на світ старі скарби істини, вони відкидають нові, що містяться в особистих настановах Ісуса. З іншого боку, найсильніша причина, через яку християни не спроможні вплинути на юдеїв, аби ті прийняли вчення Христа як мову божественної мудрості, полягає в тому, що, виносячи на світ скарби Його слова, вони зневажливо ставляться до багатств Старого Заповіту, які є попередніми повчаннями Сина Божого через Мойсея. Вони відкидають закон, проголошений на Синаї, і суботу четвертої заповіді, встановлену в Едемському саду. Але служитель Євангелія, який слідує вченню Христа, здобуде ґрунтовне знання як Старого, так і Нового Заповіту, щоб представити їх людям у їхньому істинному світлі як нерозривне ціле, де кожен залежить від іншого і освітлює його. Отже, як Ісус навчав Своїх учнів, вони виноситимуть зі свого скарбу «нове й старе». Дух пророцтва, том 2, 255.

The previous counsel has another application for Laodicean Adventists. To profess to believe the Bible in its entirety, both the Old and the New Testaments, yet reject the Spirit of Prophecy is the identical ditch of accepting only one testimony. Two witnesses are required to establish truth, so it is impossible to establish truth with one witness, and if any attempt to do so they are rejecting both witnesses, they are basing their faith upon what is referred to as ‘half-truths.’

Попередня настанова має ще одне застосування для лаодикійських адвентистів. Стверджувати, що віриш у Біблію в її повноті — і Старий, і Новий Заповіт, — але відкидати Духа пророцтва — це та сама прірва, що й прийняття лише одного свідчення. Для встановлення істини потрібні два свідки, тож неможливо встановити істину одним свідком, а якщо хто-небудь намагається це зробити, то відкидає обох свідків і ґрунтує свою віру на тому, що називають «напівправдами».

I will now repeat a question that was in one of the initial articles that have been coming out since July, 2023. The question is, “What new light has come out of Adventism since 1863?” The answer is simply, “None.”

Тепер я повторю запитання, яке було в одній із перших статей, що публікуються з липня 2023 року. Запитання таке: «Яке нове світло вийшло з адвентизму з 1863 року?» Відповідь проста: «Жодне».

> “The books of Daniel and the Revelation are one. One is a prophecy, the other a revelation; one a book sealed, the other a book opened. John heard the mysteries which the thunders uttered, but he was commanded not to write them.” Seventh-day Adventist Bible Commentary, volume 7, 971.

> Книги Даниїла й Об’явлення становлять одне ціле. Одна — пророцтво, інша — одкровення; одна — запечатана книга, інша — відкрита книга. Іван почув таємниці, які промовили громи, але йому було наказано не записувати їх. Біблійний коментар адвентистів сьомого дня, том 7, 971.

The Alpha and Omega therefore identifies that Daniel is the first and Revelation the last. Daniel represents the beginning and Revelation represents the end of Adventism.

Отже, Альфа й Омега вказує, що Даниїл — перший, а Об’явлення — останнє. Даниїл символізує початок, а Об’явлення — кінець адвентизму.

> “Revelation is a sealed book, but it is also an opened book. It records marvelous events that are to take place in the last days of this earth’s history. The teachings of this book are definite, not mystical and unintelligible. In it the same line of prophecy is taken up as in Daniel. Some prophecies God has repeated, thus showing that importance must be given to them. The Lord does not repeat things that are of no great consequence.” Manuscript Releases, volume 9, 8.

> "Об'явлення — це запечатана книга, але водночас і відкрита книга. У ньому записані дивовижні події, які мають відбутися в останні дні історії цієї землі. Настанови цієї книги однозначні, а не містичні й незрозумілі. У ній підхоплюється та сама лінія пророцтва, що й у Даниїла. Деякі пророцтва Бог повторив, тим самим показуючи, що їм слід надавати належної ваги. Господь не повторює те, що не має великого значення." Рукописні публікації, том 9, 8.

In the beginning of Adventism, in the very verses that are the central pillar of Adventism, the verses that were unsealed in 1798; Jesus introduced Himself as “Palmoni,” the Wonderful Numberer. At the end of Adventism, Jesus introduces Himself as “Alpha and Omega,” the wonderful linguist—the Word of God. For this reason, the beginning of Adventism and the first angel’s message was “hung upon time.” At the end of Adventism, the third angel’s message will be hung upon His Word.

На початку адвентизму, у тих самих віршах, які є центральним стрижнем адвентизму, віршах, що були розкриті у 1798 році, Ісус представив Себе як «Палмоні» — Дивний, що числить. Наприкінці адвентизму Ісус представляє Себе як «Альфа і Омега», дивовижний лінгвіст — Слово Боже. З цієї причини початок адвентизму і перша ангельська звістка були «прив’язані до часу». Наприкінці адвентизму третя ангельська звістка буде «прив’язана до Його Слова».

The beginning and ending of Adventism take place during the history of the sixth kingdom of Bible prophecy, therefore they occur during the beginning and ending of the United States. The prophetic history of the United States is the history of the two horns of Republicanism and Protestantism. At the conclusion of that history those two horns will have changed from a lamb to a dragon. Republicanism will change to a democracy and Protestantism will change to apostate Protestantism. When the cup of probationary time for the United States begins to come to its close, as is happening right now, the two horns of apostate Republicanism and apostate Protestantism will form an image to the beast, thus merging church and state into one horn that speaks as a dragon. But God will not be left without a witness, for in the process of bringing a conclusion to the United States, He will raise up the genuine horn of Protestantism to protest both the image of the beast in the United States, and thereafter the image of the beast that confronts the entire world. The raising up of the Protestant horn at the end of the United States will be accomplished within the same historical structure as was the Protestant horn raised up in the beginning of the United States. A former covenant people will be passed by, and a new people will become the new covenant people. There is nothing new under the sun.

Початок і завершення адвентизму відбуваються в період історії шостого царства біблійного пророцтва, отже вони припадають на початок і завершення Сполучених Штатів. Пророча історія Сполучених Штатів — це історія двох рогів республіканізму й протестантизму. Наприкінці тієї історії ці два роги зміняться з ягняти на дракона. Республіканізм перетвориться на демократію, а протестантизм — на відступницький протестантизм. Коли чаша випробувального часу для Сполучених Штатів почне наближатися до свого завершення, як це відбувається саме зараз, два роги відступницького республіканізму та відступницького протестантизму створять образ звіра, таким чином зливши церкву й державу в один ріг, який говорить як дракон. Але Бог не залишиться без свідка, бо в процесі доведення Сполучених Штатів до завершення Він підніме справжній ріг протестантизму, щоб протестувати і проти образу звіра у Сполучених Штатах, а згодом і проти образу звіра, який постане перед усім світом. Підняття протестантського рога наприкінці існування Сполучених Штатів відбудеться у тих самих історичних рамках, у яких було піднято протестантський ріг на початку існування Сполучених Штатів. Попередній завітний народ буде обминений, а новий народ стане новим завітним народом. Немає нічого нового під сонцем.

When we use the time prophecies understood and presented in the Millerite history to evaluate the Alpha and Omega, we find they are one in the same. Every time prophecy begins with a history when the prophecy is proclaimed, and that history always typifies the history when the prophecy is fulfilled.

Коли ми використовуємо пророцтва часу, зрозумілі та представлені в історії мілеритів, щоб оцінити Альфу й Омегу, ми виявляємо, що вони є одним і тим самим. Кожне пророцтво часу починається з історії, коли це пророцтво проголошується, і ця історія завжди є прообразом історії, коли пророцтво сповнюється.

The history of the twenty-three hundred year prophecy began on the third decree in 457 BC and ended at the third angel’s message on October 22, 1844. Leading up to, but before the arrival of the third decree the work of erecting the temple and Jerusalem was accomplished. In like manner the history, leading up to the arrival of the third angel, the foundational truths of the Millerite temple was established.

Історія пророцтва про дві тисячі триста років почалася з третього указу у 457 р. до н. е. і завершилася звісткою третього ангела 22 жовтня 1844 р. Напередодні, але ще до надходження третього указу, було виконано роботу з відбудови храму та Єрусалима. Подібним чином, в історії, що вела до приходу третього ангела, були утверджені основоположні істини мілеритського храму.

In 1798, the twenty-five hundred and twenty year prophecy that began in 723 BC with the scattering of the northern ten tribes was fulfilled. That prophecy identified two periods of twelve hundred and sixty years, marking the trampling down of the literal temple and literal Jerusalem by literal pagan Rome, that was followed by twelve hundred and sixty years of papal Rome trampling down the spiritual city and temple. The prophecy began with the destruction of the northern kingdom and the scattering of the kingdom’s citizens. Half way through the prophecy in 538, marks the end of the trampling down of God’s people by pagan Rome, the fourth kingdom of Bible prophecy and produces the scattering of God’s church into the wilderness of the Dark Ages. The end of that time prophecy in 1798 marks the end of the fifth kingdom of Bible prophecy. The scattering of the northern ten tribes, and of the Christian church that fled into the wilderness represents the gathering of those destined to become the horn of Protestantism. Waymarks are often represented by opposites and a scattering can represent a gathering, just as Elijah represents John the Baptist. In the same prophetic confrontation Elijah does not die, and John the Baptist does.

У 1798 році здійснилося пророцтво на дві тисячі п’ятсот двадцять років, яке почалося 723 року до н. е. з розсіяння північних десяти племен. Це пророцтво окреслювало два періоди по тисячу двісті шістдесят років, що позначають попирання буквального храму й буквального Єрусалима буквальним язичницьким Римом, після чого настали тисяча двісті шістдесят років папського Риму, який попирав духовне місто і храм. Пророцтво розпочалося з руйнування північного царства та розсіяння громадян царства. На півдорозі цього пророцтва, у 538 році, позначено кінець попирання Божого народу язичницьким Римом, четвертим царством біблійного пророцтва, і це спричинило розсіяння Божої церкви в пустелю Темних віків. Кінець того часового пророцтва в 1798 році позначає кінець п’ятого царства біблійного пророцтва. Розсіяння північних десяти племен і християнської церкви, що втекла в пустелю, представляє зібрання тих, кому судилося стати рогом протестантизму. Віхи часто представлені протилежностями, і розсіяння може представляти зібрання, так само як Ілля є прообразом Івана Хрестителя. У тому самому пророчому протистоянні Ілля не помирає, а Іван Хреститель помирає.

In 677 BC the southern tribe of Judah, (also identified as the glorious land in the Scriptures) was scattered for twenty-five hundred and twenty years, ending on October 22, 1844. That prophecy was identifying the trampling down of God’s people, who Daniel identifies as the “host” in Daniel 8:13, 14.

У 677 році до н. е. південне коліно Юди (у Писанні також назване «славною землею») було розсіяне протягом двох тисяч п’ятисот двадцяти років, що завершилися 22 жовтня 1844 року. Те пророцтво вказувало на потоптання Божого народу, який Даниїл називає «воїнством» у Даниїла 8:13, 14.

> Then I heard one saint speaking, and another saint said unto that certain saint which spake, How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot? And he said unto me, Unto two thousand and three hundred days; then shall the sanctuary be cleansed. Daniel 8:13, 14.

> Тоді я почув, як один святий говорив, і інший святий сказав тому певному святому, що говорив: Доки триватиме видіння про щоденну жертву та переступ спустошення, щоб і святиню, і військо віддати на потоптання? І сказав він мені: До двох тисяч трьохсот днів; тоді святиня буде очищена. Даниїла 8:13, 14.

The twenty-three hundred year prophecy which ended at the same time as the twenty-five hundred and twenty year prophecy that began in 677 BC was identifying the trampling down of the sanctuary as identified in Daniel 8:13, 14. The prophecy of the scattering of Judah in 677 BC was preceded by three attacks from Nebuchadnezzar and that prophecy ended on the arrival of the third message on October 22, 1844.

Пророцтво про 2300 років, яке завершилося одночасно з пророцтвом про 2520 років, що почалося в 677 р. до н. е., вказувало на попирання святині, як це зазначено у книзі Даниїла 8:13–14. Пророцтву про розсіяння Юди в 677 р. до н. е. передували три напади Навуходоносора, і те пророцтво завершилося з приходом третього послання 22 жовтня 1844 р.

The two twenty-five hundred and twenty year prophecies ending respectively in 1798 and 1844 identify the forty-six years of building the Millerite temple foundation. Moses was forty-six days in receiving instructions on building the temple, Herod’s temple remodeling in the time of Christ took forty-six years, which ended the year of Christ’s baptism. From the baptism He went to the wilderness for forty days, and when He returned, he cleansed the temple the first time and the quibbling Jew’s wanted to know by what authority He did such a thing.

Два пророцтва тривалістю 2520 років, що закінчилися відповідно в 1798 і 1844 роках, вказують на сорок шість років зведення фундаменту храму міллеритів. Мойсей провів сорок шість днів, отримуючи настанови щодо будівництва храму, а перебудова храму Ірода за часів Христа тривала сорок шість років і завершилася в рік хрещення Христа. Після хрещення Він пішов у пустелю на сорок днів, а коли повернувся, уперше очистив храм, і прискіпливі юдеї хотіли знати, якою владою Він зробив таке.

> And the Jews’ passover was at hand, and Jesus went up to Jerusalem, And found in the temple those that sold oxen and sheep and doves, and the changers of money sitting: And when he had made a scourge of small cords, he drove them all out of the temple, and the sheep, and the oxen; and poured out the changers’ money, and overthrew the tables; And said unto them that sold doves, Take these things hence; make not my Father’s house an house of merchandise. And his disciples remembered that it was written, The zeal of thine house hath eaten me up. Then answered the Jews and said unto him, What sign shewest thou unto us, seeing that thou doest these things? Jesus answered and said unto them, Destroy this temple, and in three days I will raise it up. Then said the Jews, Forty and six years was this temple in building, and wilt thou rear it up in three days? But he spake of the temple of his body. When therefore he was risen from the dead, his disciples remembered that he had said this unto them; and they believed the scripture, and the word which Jesus had said. John 2:13–22.

> А юдейська Пасха була близько, і Ісус пішов до Єрусалима, і знайшов у храмі тих, що продавали волів і овець та голубів, і міняйл, що сиділи; і, зробивши бич із мотузочків, вигнав із храму всіх — і овець, і волів; і висипав гроші міняйл і поперекидав столи; і сказав тим, що продавали голубів: Заберіть це звідси; не робіть дому мого Отця домом торгівлі. І згадали його учні, що написано: Ревність до дому твого пожерла мене. Тоді юдеї у відповідь сказали йому: Яке знамення покажеш нам, що робиш це? Ісус відповів і сказав їм: Зруйнуйте цей храм, і за три дні я поставлю його. Тоді юдеї сказали: Сорок і шість років будувався цей храм, а ти за три дні поставиш його? Але він говорив про храм свого тіла. Коли ж він воскрес із мертвих, його учні згадали, що він казав це їм; і повірили Писанню та слову, яке сказав Ісус. Івана 2:13-22.

The Millerite temple was erected in forty-six years from 1798 at the conclusion of the first twenty-five hundred and twenty year prophecy and ended forty-six years later at the fulfillment of the second twenty-five hundred and twenty year prophecy in 1844. Those forty-six years began with the arrival of the first angel and ended with the arrival of the third angel, for Christ said His temple would be raised up in three days. If you are unwilling to see these facts it is because of two primary problems beyond the problems that may exist in an unwilling and unconverted heart. The first problem is you are unwilling to approach the prophetic Word from the perspective that history repeats. You are not a historicist. The other problem is an inability to apply symbolic words that have been recorded within the Word of God by the Word of God. The beginnings of all these prophecies identify the end, and they always identify much more than simply histories which repeat.

Міллеритський храм був зведений протягом сорока шести років, починаючи з 1798 року, по завершенні першого пророцтва про дві тисячі п’ятсот двадцять років, і його завершення припало на сорок шість років потому — коли у 1844 році сповнилося друге пророцтво про дві тисячі п’ятсот двадцять років. Ті сорок шість років почалися з приходом першого ангела і закінчилися приходом третього ангела, бо Христос сказав, що Його храм буде відбудований за три дні. Якщо ви не бажаєте бачити ці факти, то причина в двох основних проблемах, понад ті, що можуть існувати в серці, яке не бажає і не навернене. Перша проблема полягає в тому, що ви не бажаєте підходити до пророчого Слова з погляду того, що історія повторюється. Ви не є історицистом. Інша проблема — це неспроможність застосовувати символічні слова, які були записані в Слові Божому самим Словом Божим. Початки всіх цих пророцтв окреслюють кінець, і вони завжди вказують на значно більше, ніж просто історії, що повторюються.

The Bible says we are a temple for the Holy Spirit and the body temple is made up of forty-six chromosomes. The scientists who study those forty-six chromosomes inform us that the twenty-three male chromosomes and the twenty-three female chromosomes are wrapped around a protein that is shaped as a cross.

Біблія говорить, що ми є храмом Святого Духа, а храм нашого тіла складається з сорока шести хромосом. Науковці, які вивчають ті сорок шість хромосом, повідомляють нам, що двадцять три чоловічі хромосоми і двадцять три жіночі хромосоми обвиті навколо білка, який має форму хреста.

In Daniel twelve there are three connected time prophecies, the first is referencing the scattering of the power of the holy people, which represents the “seven times” of Leviticus twenty-six. The scattering of the power of the holy people that was fulfilled by them was twenty-five hundred and twenty years, yet in Daniel twelve it only references the last half of that period. It portrays Daniel as not understanding what was meant by the pronouncement.

У Даниїла 12 є три пов’язані часові пророцтва; перше посилається на розпорошення сили святого народу, що представляє «сім часів» Левіта 26. Розпорошення сили святого народу, що сповнилося над ними, тривало дві тисячі п’ятсот двадцять років, однак у Даниїла 12 йдеться лише про останню половину того періоду. Там Даниїла зображено таким, що не розуміє, що означало це проголошення.

> And I heard the man clothed in linen, which was upon the waters of the river, when he held up his right hand and his left hand unto heaven, and sware by him that liveth for ever that it shall be for a time, times, and an half; and when he shall have accomplished to scatter the power of the holy people, all these things shall be finished. And I heard, but I understood not: then said I, O my Lord, what shall be the end of these things? Daniel 12:7, 8.

> І я почув чоловіка, одягненого в льняну одежу, що був над водами річки, коли він підняв праву й ліву руку до неба і клявся Тим, Хто живе навіки, що це буде на час, часи й половину часу; і коли буде закінчено розпорошення сили святого народу, тоді все це звершиться. І почув я, але не зрозумів; і сказав я: О мій пане, який буде кінець цих речей? Даниїла 12:7, 8.

Daniel twelve is illustrating the message that is unsealed at the time of the end, which was 1798. In the passage Daniel represents William Miller, the primary symbol of the wise in that history. Miller was first led to the twenty-five hundred and twenty year prophecy of Leviticus twenty-six, and in verses seven and eight he represents the wise who must reconcile the truth that the twenty-five hundred and twenty year scattering is most definitely identified as God’s scattering of His people.

Даниїл 12 ілюструє вістку, яку було розпечатано в час кінця, тобто в 1798 році. У цьому уривку Даниїл представляє Вільяма Міллера, який є головним символом мудрих у тій історії. Міллера спочатку було приведено до 2520-річного пророцтва з Левіта 26, а у віршах 7 і 8 він представляє мудрих, які мають узгодити істину про те, що 2520-річне розсіяння безперечно визначене як Боже розсіяння Його народу.

> And if ye will not yet for all this hearken unto me, then I will punish you seven times more for your sins. And I will break the pride of your power; and I will make your heaven as iron, and your earth as brass. Leviticus 26:18, 19.

> А якщо ви й після всього цього не послухаєтеся мене, то я покараю вас у сім разів більше за ваші гріхи. І зламаю гординю вашої могутності; і зроблю ваше небо як залізо, а вашу землю — як мідь. Левіт 26:18, 19.

The “pride” of ancient Israel was when they were allowed to reject God as their king and choose a human king. Their pride, which precludes a fall (Proverbs 16:18) was their desire to be like all the idolatrous kingdoms around them. Removing first the northern kingdom and then the southern kingdom was the scattering of the power (king) in 723 BC and 677 BC respectively.

«Гордість» стародавнього Ізраїлю полягала в тому, що їм дозволили відкинути Бога як свого царя і обрати людського царя. Їхня гордість, яка передує падінню (Приповісті 16:18), полягала в їхньому бажанні бути як усі ідолопоклонницькі царства навколо них. Спершу усунення північного царства, а потім південного було розсіянням влади (царя) у 723 р. до н. е. та 677 р. до н. е. відповідно.

Miller represented the wise who understood the increase of knowledge that was unsealed in the previous verses of Daniel twelve, and in verses seven and eight he is represented as not understanding the connection of twelve hundred and sixty years with the twenty-five hundred and twenty years of the scattering of God’s people. Daniel is representing God’s people at the end of Adventism, as well as Miller at the beginning of Adventism. At the end of Adventism, the same dilemma exists, for as Adventism set aside Miller’s understanding of the “seven times” they were forced to only identify the twelve hundred and sixty years as the Dark Ages. The wise at the end had a similar problem to resolve as Daniel and Miller illustrate. Why is the terminology of Leviticus twenty-six employed to illustrate three and a half times instead of seven times?

Міллер представляв мудрих, які зрозуміли примноження знання, розкритого в попередніх віршах дванадцятого розділу книги Даниїла, а у віршах сьомому та восьмому його показано таким, що не розуміє зв’язку між 1260 роками й 2520 роками розсіяння Божого народу. Даниїл представляє Божий народ наприкінці адвентизму, так само як Міллер — на початку адвентизму. Наприкінці адвентизму існує та сама дилема, бо, відкинувши Міллерове розуміння «семи часів», адвентизм був змушений ототожнювати лише 1260 років із темними віками. Мудрі наприкінці мають подібну проблему для вирішення, як показують Даниїл і Міллер. Чому для ілюстрації трьох із половиною часів замість семи часів використано термінологію двадцять шостого розділу книги Левіт?

Miller never fully reconciled this dilemma, but in 1856 the last “new prophetic light” was presented in a series of six articles that were never concluded identifying the seven times as representing three and a half years of pagan Rome trampling down God’s literal Israel, followed by three and a half years of papal Rome trampling down spiritual Israel. Seven years later Adventism outright rejected all of the light of the seven times, preparing the dilemma for the wise at the time of the end in 1989, when, as described in Daniel eleven, verse forty, the countries representing the former Soviet Union were swept away by the papacy and the United States.

Міллер ніколи повністю не розв’язав цю дилему, але у 1856 році було представлено останнє "нове пророче світло" у серії з шести статей, які так і не були завершені, де сім часів визначено як такі, що означають три з половиною роки язичницького Риму, який топтав буквальний Божий Ізраїль, а потім три з половиною роки папського Риму, який топтав духовний Ізраїль. Через сім років адвентизм беззастережно відкинув усе світло семи часів, чим підготував дилему для мудрих на час кінця у 1989 році, коли, як описано в одинадцятому розділі Даниїла, сороковому вірші, країни, що представляли колишній Радянський Союз, були зметені папством і Сполученими Штатами.

The first light given to Miller was rejected in 1863, and the last light on the subject was given by Hiram Edson in those six articles. Those articles were discontinued and seven years (times) later the power of modern Israel was set aside in order to imitate the idolatrous churches that had a few years before been correctly identified as the daughters of Babylon. The seven times of Leviticus twenty-six as a prophetic doctrine became the stone of stumbling, and the pride of ancient Israel as represented by their desire to have Saul rule over them as king was repeated. Jesus represents the end with the beginning.

Перше світло, дане Міллеру, було відкинуте в 1863 році, а останнє світло з цього питання дав Хірам Едсон у тих шести статтях. Публікацію тих статей припинили, і через сім років (часів) силу сучасного Ізраїлю було відкладено набік, щоб наслідувати ідолопоклонницькі церкви, які кількома роками раніше були правильно визначені як дочки Вавилону. Сім часів із Левіта, двадцять шостої глави, як пророче вчення, стали каменем спотикання, а гордість давнього Ізраїлю, виражена їхнім бажанням, щоб над ними царював Саул, повторилася. Ісус показує кінець разом із початком.

The book of Daniel also identifies a twelve hundred and ninety year prophecy along with a thirteen hundred and thirty-five year prophecy that both begin at the taking away of “the daily” in 508. The taking away of “the daily” represents the removal of pagan Rome’s resistance to the rise of the papal power in 538. There was a thirty-year transition period before the papal power was placed upon the throne of the earth in 538, then the remaining twelve hundred and sixty years ends in 1798. The thirty years of transition from one kingdom to the next identifies the final years of papal rule that lead to the sixth kingdom of Bible prophecy being placed on the throne of the earth in 1798. The beginning of the twelve hundred and ninety year prophecy identifies a transition from one kingdom of Bible prophecy unto the next kingdom of Bible prophecy, as does the ending of that prophecy.

Книга Даниїла також вказує на 1290-річне пророцтво разом із 1335-річним пророцтвом, які обидва починаються з усунення «щоденного» у 508 році. Усунення «щоденного» означає ліквідацію опору язичницького Риму піднесенню папської влади у 538 році. Перед тим, як у 538 році папська влада була поставлена на престол землі, тривав 30-річний перехідний період, а решта 1260 років завершилася у 1798 році. Ці 30 років переходу від одного царства до іншого позначають останні роки папського панування, які ведуть до того, що шосте царство біблійного пророцтва було поставлене на престол землі у 1798 році. Початок 1290-річного пророцтва позначає перехід від одного царства біблійного пророцтва до наступного, так само, як і його завершення.

The thirteen hundred and thirty-five year prophecy that began at the removal of “the daily” in 508 ends in 1843.

Пророцтво на тисячу триста тридцять п'ять років, яке почалося з усунення "щоденного" у 508 році, закінчується у 1843 році.

> And from the time that the daily sacrifice shall be taken away, and the abomination that maketh desolate set up, there shall be a thousand two hundred and ninety days. Blessed is he that waiteth, and cometh to the thousand three hundred and five and thirty days. Daniel 12:11, 12.

> І від часу скасування щоденної жертви та встановлення мерзоти спустошення буде тисяча двісті дев’яносто днів. Блаженний, хто чекає і дійде до тисячі трьохсот тридцяти п’яти днів. Даниїл 12:11, 12.

The prophecy of thirteen hundred and thirty-five years ended in 1843, and Daniel says those that “waited” when that prophecy would be fulfilled would be blessed. Sister White says it this way.

Пророцтво про тисячу триста тридцять п’ять років завершилося у 1843 році, а Даниїл каже, що ті, які «чекали», коли це пророцтво сповниться, будуть благословенні. Сестра Вайт каже це так.

> “Blessed are the eyes which saw the things that were seen in 1843 and 1844.

> Блаженні очі, які бачили те, що було побачене в 1843 і 1844 роках.

> “The message was given. And there should be no delay in repeating the message, for the signs of the times are fulfilling; the closing work must be done. A great work will be done in a short time. A message will soon be given by God’s appointment that will swell into a loud cry. Then Daniel will stand in his lot, to give his testimony.” Manuscript Releases, volume 21, 437.

> "Звістка була дана. І не слід зволікати з повторним проголошенням звістки, бо знаки часу сповнюються; завершальна праця має бути виконана. Велика праця буде звершена за короткий час. Незабаром за Божим призначенням буде дана звістка, що переросте у гучний клич. Тоді Даниїл постане у своїй долі, щоб дати своє свідчення." Видання рукописів, том 21, 437.

Therefore, the beginning of the thirteen hundred and thirty-five year prophecy identifies a transition from the religion of paganism unto the religion of papalism, thus identifying a transition from Protestantism unto Millerite Protestantism.

Отже, початок 1335-річного пророцтва вказує на перехід від релігії язичництва до релігії папізму, тим самим окреслюючи перехід від протестантизму до міллеритського протестантизму.

Those Adventists that reject the foundational truths of Adventism, reject all the time prophecies the Millerites presented, even the twenty-three hundred years of Daniel 8:14. They may very well deny this fact, but it can be logically shown that this fact is true, but my point now is different, so I will leave that off for now as we attempt to bring this article to a conclusion.

Ті адвентисти, які відкидають основоположні істини адвентизму, відкидають усі часові пророцтва, що їх представили міллеріти, навіть дві тисячі триста років із книги Даниїла 8:14. Вони можуть і заперечувати цей факт, але логічно можна показати, що це правда; однак зараз моя мета інша, тож я поки що залишу це осторонь, адже ми намагаємося завершити цю статтю.

The scattering of the “glorious land” of Judah in 677 BC represents the trampling down of the “host” in Daniel 8:13, 14, and points to the establishment of the modern glorious land, the United States. The twenty-three hundred years of the same verses began in 457 BC, and represents the trampling down of the “sanctuary.”

Розсіяння «славної землі» Юди у 677 р. до н. е. означає попирання «війська» в Дан. 8:13, 14 і вказує на утворення сучасної «славної землі», Сполучених Штатів. Дві тисячі триста років, згадані в тих самих віршах, почалися у 457 р. до н. е. і означають попирання «святині».

> Then I heard one saint speaking, and another saint said unto that certain saint which spake, How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot? And he said unto me, Unto two thousand and three hundred days; then shall the sanctuary be cleansed. Daniel 8:13, 14.

> Тоді я почув, як один святий говорив, і інший святий сказав тому певному святому, що говорив: Доки триватиме видіння про щоденну жертву та переступ спустошення, щоб і святиню, і військо віддати на потоптання? І сказав він мені: До двох тисяч трьохсот днів; тоді святиня буде очищена. Даниїла 8:13, 14.

677 BC and 457 BC are dates connected by the relationship of God’s people and God’s sanctuary. God brought both the host and the sanctuary back together at the same time on October 22, 1844. The two hundred and twenty years between 677 BC and 457 BC symbolize a period when God establishes a waymark representing an increase of light. On October 22, 1844 the light of the third angel arrived, the light of the sanctuary began to shine and a host was there to proclaim the light.

677 до н. е. і 457 до н. е. — це дати, пов’язані взаєминами між Божим народом і Божою святинею. Бог 22 жовтня 1844 року водночас знову поєднав воїнство і святиню. Двісті двадцять років між 677 до н. е. та 457 до н. е. символізують період, коли Бог встановлює віху, що означає зростання світла. 22 жовтня 1844 року прийшло світло третього ангела, світло святині засяяло, і було воїнство, щоб проголошувати це світло.

In the prophetic line which identifies the three-fold warfare that Satan and Christ engaged in, the King James Bible of 1611 was produced. Exactly two hundred and twenty years later in 1831, William Miller published his message for the first time:

На пророчій лінії, що визначає потрійну боротьбу між Сатаною і Христом, було видано Біблію короля Якова 1611 року. Рівно через двісті двадцять років, у 1831 році, Вільям Міллер вперше опублікував своє послання:

> “For nine years William Miller was convinced that he ought to give his message to the churches; but he waited, hoping that some recognized authority would proclaim the glad news of a soon-coming Saviour. In thus waiting, he but proved the truth of the message; there was a name that they lived, but they were fast dying. In 1831 Miller gave his first discourse on the prophecies.” Steven Haskell, The Seer of Patmos, 77.

> Протягом дев’яти років Вільям Міллер був переконаний, що повинен донести своє послання до церков; але він чекав, сподіваючись, що якийсь визнаний авторитет проголосить радісну звістку про скорий прихід Спасителя. Таким очікуванням він лише довів істинність послання; вони мали ім’я, що живі, але швидко вмирали. У 1831 році Міллер виголосив свою першу проповідь про пророцтва. Стівен Гаскелл, Провидець Патмоса, 77.

God protected the sacred and correct original texts used to produce the Bible. He then produced His Bible in 1611. He then raised up a messenger that would employ the rules located, derived and established within the Bible to produce the message of the first angel. In 1831, Miller’s message was formalized as was the message in Christ’s history formalized by John the Baptist, as the message has been formalized in every reformatory movement. The message of Miller, the first angel’s message announcing the opening of the judgment is directly upheld by the application of the prophetic time period of two hundred and twenty years. It was the message of warning at the beginning of the sixth kingdom of Bible prophecy—the United States.

Бог зберіг священні й вірні оригінальні тексти, на основі яких було укладено Біблію. Потім Він дав Свою Біблію у 1611 році. Потім Він підняв посланця, який мав застосувати правила, що містяться, виведені й утверджені в Біблії, щоб сформулювати вістку першого ангела. У 1831 році вістку Міллера було формалізовано так само, як у Христовій історії вістку було формалізовано Іваном Хрестителем, як це відбувалося в кожному реформаторському русі. Вістка Міллера — вістка першого ангела, що сповіщає про відкриття суду, — безпосередньо підтверджується застосуванням пророчого періоду тривалістю двісті двадцять років. Це була попереджувальна вістка на початку шостого царства біблійного пророцтва — Сполучені Штати.

In 1996, the ministry of Future for America began, and the message of the third angel that had been unsealed in 1989, the message identifying the healing of the deadly wound of the papacy and the soon coming Sunday law was published in a magazine titled, The Time of the End. The message at the end of Adventism had been formalized just as the message at the beginning had been formalized. In the beginning the message was hung upon time and represented a further development of the truths contained within God’s Word. In 1996, two hundred and twenty years after the birth of the United States in 1776, the message at the end of Adventism was formalized and represented a further development of the three angels’ messages.

У 1996 році розпочалося служіння «Future for America», і вістка третього ангела, яка була розкрита в 1989 році, вістка, що вказувала на зцілення смертельної рани папства та скоре запровадження недільного закону, була опублікована в журналі під назвою «Час кінця». Вістка для завершення адвентизму була формалізована так само, як була формалізована й вістка на його початку. На початку ця вістка була прив’язана до часу і являла собою подальший розвиток істин, що містяться в Божому Слові. У 1996 році, через двісті двадцять років після заснування Сполучених Штатів у 1776-му, вістка для завершення адвентизму була формалізована і являла собою подальший розвиток вісток трьох ангелів.

As we address the parallel history of the Republican horn and the Protestant horn in the history of the sixth kingdom of Bible prophecy it must be understood who the Protestant horn is and who it is not.

Розглядаючи паралельну історію республіканського рога і протестантського рога в історії шостого царства у біблійному пророцтві, необхідно розуміти, що таке протестантський ріг і чим він не є.

> Study to show thyself approved unto God, a workman that needeth not to be ashamed, rightly dividing the word of truth. But shun profane and vain babblings: for they will increase unto more ungodliness. 2 Timothy 2:15, 16.

> Старайся показати себе Богові схваленим, робітником, якому нема чого соромитися, який правильно подає слово істини. А нечестивих і порожніх балачок уникай, бо вони призведуть до ще більшої безбожності. 2 Тимофія 2:15, 16.

Back to Articles