Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Eighty-Six

Книга Даниїла — номер сто вісімдесят шість

Panium’s Promise: The Final Sealing and Midnight Cry Revelation

Обітниця Паніума: Остаточне запечатання й одкровення опівнічного крику

Author

Jeff Pippenger

Published

April 16, 2024

Formats

PDF
Word

At Panium, which was Caesarea Philippi, which is verses thirteen through fifteen in chapter eleven of the book of Daniel, which is the history where the Republican and Protestant horns fulfill the enigma of being the eighth that is of the seven, which is the history where the Seal of God is permanently impressed upon the one hundred and forty-four thousand, and the history of the arrival of the message of the Midnight Cry, Christ gave a promise to His last-day people.

У Паніумі, який був Кесарією Філіпповою, що відповідає віршам з тринадцятого по п’ятнадцятий в одинадцятому розділі книги Даниїла, що є історією, у якій республіканські та протестантські роги виконують загадку буття восьмим, що є із семи, що є історією, у якій Печатка Божа назавжди вкарбовується на ста сорока чотирьох тисячах, і історією приходу послання Опівнічного Крику, Христос дав обітницю Своєму народові останніх днів.

> And I say also unto thee, That thou art Peter, and upon this rock I will build my church; and the gates of hell shall not prevail against it. And I will give unto thee the keys of the kingdom of heaven: and whatsoever thou shalt bind on earth shall be bound in heaven: and whatsoever thou shalt loose on earth shall be loosed in heaven. Matthew 16:18, 19.

> І Я також кажу тобі: ти — Петро, і на цьому камені Я збудую Церкву Мою; і брами аду не здолають її. І дам тобі ключі Царства Небесного: і що зв’яжеш на землі, те буде зв’язане на небесах; і що розв’яжеш на землі, те буде розв’язане на небесах. Матвія 16:18, 19.

The period of the sealing which began on September 11, 2001, when the mighty buildings of New York City were brought down, which ends at the soon coming Sunday law, was designed by the Alpha and Omega. The very last part of the period repeats the very first part of the period. On September 11, 2001 the Lord led His people back to the old paths, where among other truths they discovered the “seven times,” just as it was found in the days of king Josiah. The latter rain then began to sprinkle, and a testing process that produced a separation of two classes of worshippers began.

Період запечатування, що почався 11 вересня 2001 року, коли величні будівлі Нью-Йорка було зруйновано, і який завершиться невдовзі, з настанням недільного закону, був задуманий Альфою й Омегою. Остання частина цього періоду повторює його найпершу. 11 вересня 2001 року Господь повернув Свій народ до стародавніх стежок, де, серед інших істин, вони відкрили «сім часів», так само, як це було знайдено за днів царя Йосії. Тоді почав накрапати пізній дощ, і розпочався випробувальний процес, який спричинив поділ поклонників на два класи.

In fulfillment of Habakkuk chapter two the two sacred charts were discovered and became an emblem of that historical period. Just as significantly the “debate” of Habakkuk chapter two began, between the methodology of line upon line, which is the latter rain methodology, in opposition to the methodology of apostate Protestantism that had been progressively adopted by Adventism beginning in the rebellion of 1863.

На виконання другого розділу книги Авакума були відкриті дві священні таблиці, і вони стали емблемою того історичного періоду. Не менш важливо, що почалася «дискусія» другого розділу Авакума між методологією «рядок на рядок», яка є методологією пізнього дощу, і методологією відступницького протестантизму, яку поступово приймав адвентизм, починаючи з бунту 1863 року.

Jesus promised that He would give His last-day people “the keys of the kingdom,” and in so doing, He is referring to the correct biblical methodology, that contains the necessary prophetic keys to recognize, establish and proclaim the message of the Midnight Cry and Loud Cry.

Ісус пообіцяв, що дасть Своєму народові останнього часу «ключі Царства», і, роблячи це, вказує на правильну біблійну методологію, яка містить необхідні пророчі ключі, щоб розпізнати, утвердити та проголосити звістку Північного Кличу та Гучного Кличу.

> “Those who commune with God walk in the light of the Sun of Righteousness. They do not dishonor their Redeemer by corrupting their way before God. Heavenly light shines upon them. As they near the close of this earth’s history, their knowledge of Christ, and of the prophecies relating to him, greatly increases. They are of infinite worth in God’s sight; for they are in unity with his Son. To them the word of God is of surpassing beauty and loveliness. They see its importance. Truth is unfolded to them. The doctrine of the incarnation is invested with a soft radiance. They see that the Scripture is the key that unlocks all mysteries and solves all difficulties. Those who have been unwilling to receive the light and walk in the light will be unable to understand the mystery of godliness, but those who have not hesitated to take up the cross and follow Jesus, will see light in God’s light.” The Southern Watchman, April 4, 1905.

> Ті, хто спілкуються з Богом, ходять у світлі Сонця Праведності. Вони не ганьблять Свого Викупителя, псуючи свій шлях перед Богом. На них сяє небесне світло. Коли вони наближаються до завершення історії цієї землі, їхнє пізнання Христа та пророцтв, що стосуються Його, значно зростає. Вони мають безмежну цінність в очах Бога, бо вони в єдності з Його Сином. Для них Боже Слово має надзвичайну красу й принаду. Вони бачать його важливість. Істина відкривається їм. Вчення про втілення овіяне м’яким сяйвом. Вони бачать, що Писання є ключем, який відмикає всі таємниці й розв’язує всі труднощі. Ті, хто не бажали прийняти світло й ходити у світлі, не зможуть зрозуміти таємницю благочестя, але ті, хто не вагалися взяти хрест і піти за Ісусом, побачать світло в Божому світлі. The Southern Watchman, 4 квітня 1905 р.

Those represented by Peter, who are the one hundred and forty-four thousand, are those who accept the Laodicean message that arrived on September 11, 2001, which is now being repeated since July, 2023. The Laodicean message that arrived in 1856, was the increased knowledge of the “seven times,” and when Christ brings the dead bones together, and thereafter brings them to life they transition from the Laodicean movement of the third angel unto the Philadelphian movement of the one hundred and forty-four thousand. That transition is brought about by Christ’s Word, for they are sanctified by His Word, and His Word is “truth,” and His Word is the “key” that unlocks His Word.

Ті, кого представляє Петро, тобто сто сорок чотири тисячі, — це ті, хто приймає Лаодикійську вістку, що надійшла 11 вересня 2001 року і від липня 2023 року знову повторюється. Лаодикійська вістка, що надійшла 1856 року, була поглибленням пізнання «семи разів», і коли Христос зводить докупи мертві кості, а потім оживляє їх, вони переходять від лаодикійського руху третього ангела до філадельфійського руху ста сорока чотирьох тисяч. Цей перехід здійснюється Словом Христа, бо вони освячені Його Словом, і Його Слово є «істиною», і Його Слово є «ключем», що відмикає Його Слово.

> And to the angel of the church in Philadelphia write; These things saith he that is holy, he that is true, he that hath the key of David, he that openeth, and no man shutteth; and shutteth, and no man openeth; I know thy works: behold, I have set before thee an open door, and no man can shut it: for thou hast a little strength, and hast kept my word, and hast not denied my name. Revelation 3:7–8.

> І ангелові церкви у Філадельфії напиши: Так говорить Святий, Істинний, Той, Хто має ключ Давидів, Хто відчиняє — і ніхто не зачинить, і зачиняє — і ніхто не відчинить: Я знаю твої діла: ось Я дав перед тобою відчинені двері, і ніхто не може їх зачинити; бо хоч маєш малу силу, та зберіг Моє слово і не відрікся Мого Імені. Об’явлення 3:7–8.

The methodology of “line upon line” is the key which Christ promised to His last-day people in the battle at the “gates”. A “gate” is a church.

Методологія "рядок за рядком" є ключем, який Христос пообіцяв Своєму народові останніх днів у битві біля "брам". "Брама" — це церква.

> And Jacob awaked out of his sleep, and he said, Surely the Lord is in this place; and I knew it not. And he was afraid, and said, How dreadful is this place! this is none other but the house of God, and this is the gate of heaven. Genesis 28:16, 17.

> І Яків прокинувся зі сну й сказав: Справді Господь є на цьому місці, а я того не знав. І він злякався й сказав: Яке страшне це місце! Це не що інше, як дім Божий, і це — ворота небесні. Буття 28:16–17.

The battle at the gates represents the religious battles that occur between truth and error, and the error of the religion of Greece, is the gate of hell, and the religion of apostate Laodicean Adventism is also a gate. The Laodicean Adventist gate represents where the debate of Habakkuk is fulfilled.

Битва при брамах означає релігійні битви, що відбуваються між істиною та оманою, а омана релігії Греції є брамою пекла, а релігія відступницького лаодикійського адвентизму також є брамою. Лаодикійська адвентистська брама означає місце, де сповнюється суперечка Аввакума.

> In that day shall the Lord of hosts be for a crown of glory, and for a diadem of beauty, unto the residue of his people, And for a spirit of judgment to him that sitteth in judgment, and for strength to them that turn the battle to the gate. But they also have erred through wine, and through strong drink are out of the way; the priest and the prophet have erred through strong drink, they are swallowed up of wine, they are out of the way through strong drink; they err in vision, they stumble in judgment. For all tables are full of vomit and filthiness, so that there is no place clean. Whom shall he teach knowledge? and whom shall he make to understand doctrine? them that are weaned from the milk, and drawn from the breasts. For precept must be upon precept, precept upon precept; line upon line, line upon line; here a little, and there a little: For with stammering lips and another tongue will he speak to this people. To whom he said, This is the rest wherewith ye may cause the weary to rest; and this is the refreshing: yet they would not hear. But the word of the Lord was unto them precept upon precept, precept upon precept; line upon line, line upon line; here a little, and there a little; that they might go, and fall backward, and be broken, and snared, and taken. Wherefore hear the word of the Lord, ye scornful men, that rule this people which is in Jerusalem. Isaiah 28:5-14

> Того дня Господь Саваот буде вінцем слави й діадемою краси для решти Його народу, і духом суду — для того, хто сидить на суді, і силою — для тих, хто повертає битву до брами. Та й вони збочили від вина і від міцного напою збилися з дороги; священик і пророк збочили від міцного напою, вином поглинуті, від міцного напою збочили; у видінні помиляються, у суді спотикаються. Бо всі столи повні блювотини й нечистоти, так що немає чистого місця. Кого ж Він навчить знання? і кого дасть зрозуміти учення? тих, що відлучені від молока, відняті від грудей. Бо припис на припис, припис на припис; рядок на рядок, рядок на рядок; тут трохи, і там трохи: Бо заїкуватими устами й іншою мовою говоритиме Він до цього народу. Кому Він казав: Оце спочинок, дайте втомленому спочити; і це — освіження; та вони не хотіли слухати. Та слово Господнє було для них: припис на припис, припис на припис; рядок на рядок, рядок на рядок; тут трохи, і там трохи; щоб вони йшли та падали навзнак, і розбивалися, і потрапляли у сіті, і були взяті. Тому слухайте слово Господнє, ви насмішники, що правите цим народом, який у Єрусалимі. Ісая 28:5-14

The keys of the kingdom are the words of the Scriptures, that are given to God’s last-day people by the Word.

Ключі царства — це слова Писання, які дані Божому народові останніх днів Словом.

> “There are truths in the word which, like veins of precious ore, are hidden beneath the surface. The hidden treasure is discovered as it is searched for, as a miner searches for gold and silver. The evidence of the truth of God’s word is in the word itself. Scripture is the key that unlocks scripture. The deep meaning of the truths of God’s word is unfolded to our minds by His Spirit.

> Є істини у слові, які, немов жили дорогоцінної руди, приховані під поверхнею. Прихований скарб відкривається тоді, коли його шукають, як рудокоп шукає золото й срібло. Доказ істинності Божого слова — у самому слові. Святе Письмо — ключ, що відкриває Святе Письмо. Глибокий зміст істин Божого слова розкривається нашому розумові Його Духом.

> “The Bible is the great lesson book for the students in our schools. It teaches the whole will of God concerning the sons and daughters of Adam. It is the rule of life, teaching us of the character that we must form for the future life. We need not the dim light of tradition to make the Scriptures comprehensible. As well might we suppose that the noonday sun needs the glimmering torchlight of earth to increase its glory. The utterances of priest and minister are not needed to save men from error. Those who consult the divine Oracle will have light. In the Bible every duty is made plain. Every lesson given is comprehensible. Every lesson reveals to us the Father and the Son. The word is able to make all wise unto salvation. In the word the science of salvation is plainly revealed. Search the Scriptures, for they are the voice of God speaking to the soul.” Testimonies, volume 8, 157.

> Біблія є великою книгою уроків для учнів наших шкіл. Вона навчає усієї волі Божої щодо синів і дочок Адама. Вона є правилом життя, навчаючи нас характеру, який ми повинні сформувати для майбутнього життя. Нам не потрібне тьмяне світло традиції, щоб зробити Писання зрозумілим. Так само можна було б припустити, що полуденне сонце потребує мерехтливого світла земних смолоскипів, аби примножити свою славу. Висловлювання священика й проповідника не потрібні, щоб урятувати людей від омани. Ті, хто звертаються до Божественного Оракула, матимуть світло. У Біблії кожен обов’язок викладено ясно. Кожен даний урок зрозумілий. Кожен урок відкриває нам Отця і Сина. Слово здатне зробити всіх мудрими на спасіння. У Слові наука спасіння ясно відкривається. Досліджуйте Писання, бо вони є голосом Божим, що промовляє до душі. Свідчення, том 8, 157.

The keys that Christ gave unto the last-day church have the same power they had when they were given to Peter.

Ключі, які Христос дав церкві останніх днів, мають ту саму силу, яку мали тоді, коли їх було дано Петрові.

> “Peter had expressed the truth which is the foundation of the church’s faith, and Jesus now honored him as the representative of the whole body of believers. He said, ‘I will give unto thee the keys of the kingdom of heaven: and whatsoever thou shalt bind on earth shall be bound in heaven: and whatsoever thou shalt loose on earth shall be loosed in heaven.’

> Петро висловив істину, яка є підвалиною віри Церкви, і Ісус тепер вшанував його як представника всього зібрання віруючих. Він сказав: «Я дам тобі ключі Царства Небесного; і що зв’яжеш на землі, те буде зв’язане на небі; і що розв’яжеш на землі, те буде розв’язане на небі».

> “‘The keys of the kingdom of heaven’ are the words of Christ. All the words of Holy Scripture are His, and are here included. These words have power to open and to shut heaven. They declare the conditions upon which men are received or rejected. Thus the work of those who preach God’s word is a savor of life unto life or of death unto death. Theirs is a mission weighted with eternal results.” The Desire of Ages, 413.

> «Ключі Царства Небесного» — це слова Христа. Усі слова Святого Писання — Його, і вони тут маються на увазі. Ці слова мають владу відчиняти й зачиняти небо. Вони визначають умови, за яких людей приймають або відкидають. Отже, служіння тих, хто проповідує Боже слово, є пахощами життя на життя або смерті на смерть. Їхня місія обтяжена вічними наслідками». Бажання віків, 413.

The power that is manifested through His words, when placed in the hands of men is based upon the principles identified in His word. The simplest perhaps, and perhaps the most profound is that truth is established upon the testimony of two.

Сила, що проявляється через Його слова, коли її передають у руки людей, ґрунтується на принципах, викладених у Його слові. Найпростішим, мабуть, і, можливо, найглибшим є те, що істина утверджується на підставі свідчення двох.

> “Another grave evil that had arisen in the church was that of brethren going to law against one another. Abundant provision had been made for the settlement of difficulties among believers. Christ Himself had given plain instruction as to how such matters were to be adjusted. ‘If thy brother shall trespass against thee,’ the Saviour had counseled, ‘go and tell him his fault between thee and him alone: if he shall hear thee, thou hast gained thy brother. But if he will not hear thee, then take with thee one or two more, that in the mouth of two or three witnesses every word may be established. And if he shall neglect to hear them, tell it unto the church: but if he neglect to hear the church, let him be unto thee as a heathen man and a publican. Verily I say unto you, Whatsoever ye shall bind on earth shall be bound in heaven: and whatsoever ye shall loose on earth shall be loosed in heaven.” Matthew 18:15–18.” Acts of the Apostles, 304.

> "Ще одним тяжким злом, що виникло в церкві, було те, що брати зверталися до суду один проти одного. Було передбачено достатні засоби для вирішення труднощів серед віруючих. Сам Христос дав чіткі настанови, як слід вирішувати такі справи. 'Коли брат твій згрішить проти тебе, — радив Спаситель, — піди й вкажи йому його провину між тобою та ним наодинці; якщо він послухає тебе, ти придбав свого брата. Але якщо не послухає, візьми з собою ще одного чи двох, щоб устами двох або трьох свідків було підтверджене кожне слово. А якщо не послухає їх, скажи церкві; а коли не послухає й церкви, нехай буде тобі як язичник і митар. Істинно кажу вам: що тільки зв’яжете на землі, буде зв’язане на небі; і що тільки розв’яжете на землі, буде розв’язане на небі.' Матвія 18:15–18." Дії апостолів, 304.

There are at least three geographical witnesses of the period when the one hundred and forty-four thousand are sealed at the Midnight Cry. Remembering the fact that at the cry at midnight, it is too late to obtain the oil, we find the geographical testimony of the Exeter camp meeting providing an illustration of the point where God’s last-day people are sealed, and we find that truth represented by the geography of Caesarea Philippi, and also by the testimony of the battle of Panium, in verses thirteen to fifteen of Daniel chapter eleven. Perhaps it is a little off to identify these three witnesses as geographical, but I am employing that term because the geography is certainly part of the setting in Exeter and Caesarea Philippi. Jesus places Peter within the prophetic geography that the one hundred and forty-four thousand find themselves in the last days. Then He gives a command.

Існує щонайменше три географічні свідки періоду, коли сто сорок чотири тисячі запечатуються під час крику опівночі. Пам’ятаючи, що під час крику опівночі вже надто пізно, щоб придбати олію, ми знаходимо географічне свідчення таборового зібрання в Ексетері, яке дає ілюстрацію того моменту, коли Божий народ останніх днів запечатується, і ми знаходимо цю істину, представлену географією Кесарії Філіппової, а також свідченням битви при Паніумі, у віршах з тринадцятого по п’ятнадцятий одинадцятого розділу книги Даниїла. Можливо, не зовсім коректно називати цих трьох свідків географічними, але я вживаю цей термін, тому що географія безперечно є частиною контексту в Ексетері та Кесарії Філіпповій. Ісус розміщує Петра в межах пророчої географії, в якій у останні дні опиняються сто сорок чотири тисячі. Потім Він дає повеління.

> And I will give unto thee the keys of the kingdom of heaven: and whatsoever thou shalt bind on earth shall be bound in heaven: and whatsoever thou shalt loose on earth shall be loosed in heaven. Then charged he his disciples that they should tell no man that he was Jesus the Christ. From that time forth began Jesus to show unto his disciples, how that he must go unto Jerusalem, and suffer many things of the elders and chief priests and scribes, and be killed, and be raised again the third day. Then Peter took him, and began to rebuke him, saying, Be it far from thee, Lord: this shall not be unto thee. But he turned, and said unto Peter, Get thee behind me, Satan: thou art an offence unto me: for thou savourest not the things that be of God, but those that be of men. Matthew 16:19–23.

> І дам тобі ключі Царства Небесного: і що б ти не зв’язав на землі, буде зв’язане на небі; і що б ти не розв’язав на землі, буде розв’язане на небі. Тоді Він наказав своїм учням, щоб вони нікому не казали, що Він — Ісус Христос. Відтоді Ісус почав відкривати своїм учням, що Йому слід іти до Єрусалима, і багато постраждати від старших, первосвящеників та книжників, і бути вбитим, і третього дня воскреснути. Тоді Петро, відвівши Його вбік, почав докоряти Йому, кажучи: Змилуйся над Собою, Господи; хай цього не станеться з Тобою. А Він, обернувшись, сказав Петрові: Відійди позад Мене, сатано; ти Мені на заваді, бо думаєш не про Боже, а про людське. Матвія 16:19-23.

The word “Exeter” is the name of a city in Devon, England. Its etymology can be traced back to Old English, where it was known as “Exanceaster” or “Execestre.” The name is believed to derive from the Old English words “Exe” (referring to the River Exe, upon which the city is situated) and “ceaster” (meaning “Roman fort” or “walled city”). Therefore, “Exeter” means either the “fort on the River Exe,” or “the walled city by the River Exe.” The geography associated with the arrival and fulfillment of the Midnight Cry in Millerite history identifies a location where there was water, representing the outpouring of the Holy Spirit, and a point where God was raising up an army to proclaim the message to the world, which Sister White informs us went like a “tidal wave.” A tidal wave is not simply river water, it is water that is super empowered.

Слово «Exeter» — це назва міста в графстві Девон в Англії. Його етимологію можна простежити до давньоанглійської, де воно було відоме як «Exanceaster» або «Execestre». Вважається, що назва походить від давньоанглійських слів «Exe» (що стосується річки Екс, на якій розташоване місто) та «ceaster» (яке означає «римський форт» або «місто, обнесене стінами»). Отже, «Exeter» означає або «форт на річці Екс», або «місто, обнесене стінами, біля річки Екс». Географія, пов’язана з приходом і звершенням Опівнічного крику в історії міллеритів, окреслює місце, де була вода, що символізувала виливання Святого Духа, і момент, коли Бог піднімав військо, щоб проголосити вістку світові; Сестра Вайт повідомляє, що ця вістка поширювалася, мов «припливна хвиля». Припливна хвиля — це не просто річкова вода, це вода, яка є надзвичайно потужною.

Millerite history was the fulfillment of the parable of the ten virgins, and when the one hundred and forty-four thousand are brought to the conclusion of the sealing time, they will repeat the waymarks identified at the beginning of the sealing time, and also the history of the Exeter camp meeting. An angel will descend with a testing message that is required to be eaten. That message will lead to the foundations, and it will confront the two classes with the “seven times,” of Leviticus twenty-six. It will include the Revelation of Jesus Christ, that is represented by Peter as an acceptance that Jesus was anointed as the Christ, when the divine symbol descended in the form of a dove, typifying September 11, 2001. It will include the understanding that Jesus is the divine Son of God, and also that by Jesus taking upon His divine being the flesh of fallen mankind, He is also the Son of man.

Історія міллеритів була виконанням притчі про десять дів, і коли сто сорок чотири тисячі будуть доведені до завершення часу запечатання, вони повторять віхи, визначені на початку часу запечатання, а також історію табірного зібрання в Екстері. Ангел зійде з випробувальною вісткою, яку потрібно буде з’їсти. Та вістка приведе до підвалин, і вона зіткне два класи з «сім разів» у Левіті 26. Воно включатиме Об’явлення Ісуса Христа, яке представлено Петром як прийняття того, що Ісус був помазаний як Христос, коли божественний символ зійшов у вигляді голуба, типологічно вказуючи на 11 вересня 2001 року. Воно включатиме розуміння, що Ісус є божественним Сином Божим, а також що, прийнявши на Своє божественне єство плоть палого людства, Він є також Сином Людським.

These truths will produce two classes of worshippers, as they did post-September 11, 2001. The two classes were represented at the Exeter camp meeting, for at that camp meeting there was a tent set up by a group from Watertown, who rejected the message of the Midnight Cry as presented through Samuel Snow. They held counterfeit meetings that were so loud and emotional the leaders of the meetings of Snow went to them and informed them to quiet down. At the camp meeting there were two classes manifested, and both professed to be associated with water, but one was a counterfeit and represented the foolish who were without oil. The group in the Exeter tent were the army who were the city, that was also a fort, for they were typifying Ezekiel’s dead dry bones who are raised up as a mighty army at the message of the Midnight Cry.

Ці істини породять два класи поклонників, як це сталося після 11 вересня 2001 року. Два класи були представлені на таборових зборах в Ексетері, бо на тих таборових зборах стояв намет, встановлений групою з Ватертауна, яка відкинула звістку Опівнічного крику, як її представив Самуель Сноу. Вони проводили фальшиві зібрання, які були такими гучними й емоційними, що керівники зібрань Сноу пішли до них і сказали їм, щоб вони стишилися. На таборових зборах виявилися два класи, і обидва заявляли про свій зв’язок із водою, але один був фальшивкою і представляв нерозумних, що були без оливи. Група в наметі в Ексетері була тим військом, яке було містом-фортецею, бо вони символізували мертві сухі кості Єзекіїля, які від звістки Опівнічного крику піднімаються як могутнє військо.

In the history where those two classes are manifested Peter represented both classes. His confession that identified Jesus as the Christ, and the Son of God was produced by the inspiration of the Holy Spirit, for Christ plainly told him, “Flesh and blood hath not revealed it unto thee, but my Father which is in heaven.” When Jesus then informed the disciples of the cross, Peter, lacking the influence of the Holy Spirit at that moment, took Christ, “and began to rebuke Him, saying, Be it far from thee, Lord: this shall not be unto thee. But He turned, and said unto Peter, Get thee behind me, Satan: thou art an offence unto me: for thou savourest not the things that be of God, but those that be of men.”

У тій історії, де проявляються ці дві групи, Петро представляв обидві. Його визнання, в якому він проголосив Ісуса Христом і Сином Божим, було натхнене Святим Духом, бо Христос прямо сказав йому: «Плоть і кров не відкрили тобі цього, але Мій Отець, що на небі». Коли ж Ісус сповістив учням про хрест, Петро, не маючи тоді впливу Святого Духа, відвів Христа вбік і став докоряти Йому, кажучи: «Змилуйся над Собою, Господи; хай цього не станеться з Тобою». Але Він, обернувшись, сказав Петрові: «Відійди від Мене, сатано; ти Мені спокуса; бо ти думаєш не про Боже, а про людське».

The emotional outburst of Peter aligned with the emotional worship that was occurring in the Watertown tent when Samuel Snow was presenting the message of the Midnight Cry. At that level Peter represents those who are candidates to be among the one hundred and forty-four thousand. Those candidates represent a class that has the oil, which is the Holy Spirit, and it is the message and it is the character, and the other class lacks the oil. In the setting of Caesarea Philippi, Christ began to unfold “that he must go unto Jerusalem, and suffer many things of the elders and chief priests and scribes, and be killed, and be raised again the third day.”

Емоційний вибух Петра узгоджувався з емоційним поклонінням, що відбувалося в наметі у Вотертауні, коли Самуель Сноу проголошував вістку Опівнічного кличу. На цьому рівні Петро уособлює тих, хто є кандидатами на те, щоб бути серед ста сорока чотирьох тисяч. Ці кандидати уособлюють клас, що має єлей — тобто Святого Духа; цей єлей є і вісткою, і характером, тоді як іншому класу бракує єлею. У контексті Кесарії Філіппової Христос почав розкривати, «що йому належить іти до Єрусалима, і багато постраждати від старших, первосвящеників і книжників, і бути вбитим, і третього дня воскреснути».

The disappointment of the disciples when those events were actually fulfilled at the cross is the history Sister White employs to illustrate the disappointment of October 22, 1844, and the disappointment of the Hebrews at the Red Sea crossing with Pharaoh’s army closing in and the waters of the sea in front of them. All of those witnesses identify the soon coming Sunday law, and the revelation of verses thirteen to fifteen of Daniel eleven, provides the testimony of the events that lead to that Sunday law. In doing so they also represent the “portion of the prophecy of Daniel relating to the last days.”

Розчарування учнів, коли ті події справді сповнилися на хресті, — це історія, яку сестра Вайт використовує, щоб проілюструвати розчарування 22 жовтня 1844 року, а також розчарування ізраїльтян під час переходу через Червоне море, коли на них насувалося військо фараона, а перед ними були води моря. Усі ці свідчення вказують на недалеке запровадження недільного закону, а одкровення віршів 13–15 одинадцятої глави Даниїла свідчить про події, що ведуть до того недільного закону. Таким чином вони також представляють «частину пророцтва Даниїла, що стосується останніх днів».

We will continue this study in the next article.

Ми продовжимо це дослідження у наступній статті.

> “A careful study of types and antitypes led to the observation that the crucifixion of Christ took place on the very day in the yearly round of ceremonies given to Israel when the Passover lamb was slain. Would not the cleansing of the sanctuary typified in the Day of Atonement—falling on the tenth day of the seventh month—likewise take place on the very day in the year celebrated in the type? (see The Great Controversy, 399). This, according to the true Mosaic reckoning of time, would be October 22. Early in August, 1844, at a camp meeting at Exeter, New Hampshire, this view was introduced and it was accepted as the date for the fulfillment of the prophecy of the 2300 days. The parable of the ten virgins in Matthew 25:1–13 took on particular significance—the tarrying of the bridegroom, the waiting and slumbering of those who awaited the marriage, the cry at midnight, the shutting of the door, et cetera. The message that Christ was coming on October 22 came to be known as the ‘midnight cry.’ ‘The ‘midnight cry,’ wrote Ellen White, ‘was heralded by thousands of believers.’ She added:

> Ретельне вивчення типів і антитипів привело до висновку, що розп’яття Христа сталося саме того дня в річному циклі обрядів, даних Ізраїлеві, коли приносили в жертву пасхального ягня. Чи ж не мало б очищення святилища, зображене прообразом у Дні Спокути — що припадає на десятий день сьомого місяця, — так само відбутися саме того дня в році, який відзначався в прообразі? (див. The Great Controversy, 399). Це, згідно з істинним Мойсеєвим літочисленням, було б 22 жовтня. На початку серпня 1844 року на табірному зібранні в Ексетері, штат Нью-Гемпшир, було висунуто цей погляд, і його прийняли як дату виконання пророцтва про 2300 днів. Притча про десятьох дів у Матвія 25:1–13 набула особливого значення — зволікання жениха, очікування й задрімання тих, що чекали весілля, крик опівночі, зачинення дверей тощо. Звістка про те, що Христос прийде 22 жовтня, стала відома як «опівнічний клич». «“Опівнічний клич”, — писала Еллен Уайт, — “був проголошений тисячами віруючих”.» Вона додала:

> “‘Like a tidal wave the [seventh-month] movement swept over the land. From city to city, from village to village, and into remote country places it went, until the waiting people of God were fully aroused.—The Great Controversy, 400.’

> 'Мов припливна хвиля рух [сьомого місяця] пронісся країною. Від міста до міста, від села до села, і у віддалені сільські місцевості він поширювався, аж поки очікуючий народ Божий повністю не пробудився.-Велика боротьба, 400.'

> “The rapidity with which the message spread is depicted by writers cited by L. E. Froom:

> Швидкість, з якою поширювалося повідомлення, описана авторами, яких цитує Л. Е. Фрум:

> “‘Bates left the record that the Exeter message ‘flew as it were upon the wings of the wind.’ Men and women sped by rail and water, by stagecoach and horseback, with bundles of books and papers, distributing them as ‘profusely as the leaves of autumn.’ White said, ‘The work before us was to fly to every part of that wide field, sound the alarm, and wake the slumbering ones.’ And Wellcome adds that the movement broke forth like the released waters of a dam. Fields of ripened grain were left standing unharvested, and full-grown potatoes left undug in the ground. The coming of the Lord was nigh. There was no time now for such earthly things.—The Prophetic Faith of Our Fathers, Vol. IV, p. 816.

> 'Бейтс залишив запис про те, що Ексетерське послання 'летіло, мовби на крилах вітру.' Чоловіки й жінки поспішали залізницею та водою, диліжансами й верхи на конях, з пакунками книжок і паперів, розповсюджуючи їх так 'щедро, як осіннє листя.' Вайт сказав: 'Праця, що стояла перед нами, полягала в тому, щоб летіти в кожен куточок того широкого поля, бити на сполох і будити дрімаючих.' І Велком додає, що рух прорвався, немов води, випущені з греблі. Поля стиглого зерна залишали стояти незжатими, а дозрілу картоплю — невикопаною в землі. Пришестя Господнє було близько. На такі земні речі тепер не було часу.-The Prophetic Faith of Our Fathers, Vol. IV, p. 816.

> “As an eyewitness and participant in the movement, Ellen White described the character of the rapidly accelerating work:

> Як очевидиця і учасниця руху, Еллен Вайт описала характер роботи, що стрімко прискорювалася:

> “‘Believers saw their doubt and perplexity removed, and hope and courage animated their hearts. The work was free from those extremes which are ever manifested when there is human excitement without the controlling influence of the word and Spirit of God…. It bore the characteristics that mark the work of God in every age. There was little ecstatic joy, but rather deep searching of heart, confession of sin, and forsaking of the world. A preparation to meet the Lord was the burden of agonizing spirits….

> 'Віруючі бачили, як були усунені їхні сумніви й сум’яття, і надія та мужність оживляли їхні серця. Справа була вільна від тих крайнощів, які завжди виявляються, коли є людське збудження без керівного впливу слова і Духа Божого.... Воно мало ті риси, які характеризують діло Боже в усі віки. Було небагато екстатичної радості, але радше глибоке дослідження серця, визнання гріха і відречення від світу. Підготовка до зустрічі з Господом була головним тягарем для стражденних душ....

> “‘Of all the great religious movements since the days of the apostles, none have been more free from human imperfection and the wiles of Satan than was that of the autumn of 1844. Even now, after the lapse of many years [1888], all who shared in that movement and who have stood firm upon the platform of truth still feel the holy influence of that blessed work and bear witness that it was of God.—Ibid., 400, 401.’

> 'З-поміж усіх великих релігійних рухів від апостольських часів жоден не був вільнішим від людської недосконалості та підступів сатани, ніж рух осені 1844 року. І тепер, після спливу багатьох років [1888], усі, хто брав участь у тому русі та твердо стояв на платформі істини, досі відчувають святий вплив того благословенного діла і свідчать, що воно було від Бога.—Там само, 400, 401.'

> “In spite of the evidences of a work sweeping across the land and drawing thousands into the fellowship of the Second Advent, and some two hundred ministers from various churches united in spreading the message, [See C. M. Maxwell, Tell it to the world, pp. 19, 20.] the Protestant churches as a whole spurned it and used every means at their command to prevent the belief in Christ’s soon coming from spreading. No one dared to mention in a church service the hope of the soon coming of Jesus, but to those awaiting the event it was quite different.

> Попри свідчення діла, що ширилося країною й залучало тисячі до спільності Другого Пришестя, а також близько двохсот служителів із різних церков, об’єднаних у поширенні цієї вістки, [Див. C. M. Maxwell, Tell it to the world, сс. 19, 20.] протестантські церкви загалом відкинули її й вдавалися до всіх наявних у них засобів, щоб перешкодити поширенню віри в скоре Пришестя Христа. Ніхто не наважувався згадувати під час богослужіння надію на скоре Пришестя Ісуса, але для тих, хто очікував цієї події, усе було зовсім інакше.

> “Ellen White told what it was like:

> Еллен Вайт розповіла, як це було:

> “‘Every moment seemed precious and of the utmost importance to me. I felt that we were doing work for eternity, and that the careless and uninterested were in the greatest peril. My faith was unclouded, and I appropriated the precious promises of Jesus to myself….

> 'Кожна мить здавалася мені дорогоцінною і вкрай важливою. Мені здавалося, що ми робили справу для вічності, і що недбалі та байдужі перебували у найбільшій небезпеці. Моя віра була незатьмареною, і дорогоцінні обітниці Ісуса ставали для мене особистими....

> “‘With diligent searching of hearts and humble confession we came prayerfully up to the time of expectation. Every morning we felt that it was our first business to secure the evidence that our lives were right before God. We realized that if we were not advancing in holiness we were sure to retrograde. Our interest for each other increased; we prayed much with and for one another.

> 'З ретельним дослідженням сердець і смиренним визнанням ми молитовно підійшли до часу очікування. Щоранку ми відчували, що нашою першою справою було здобути свідчення того, що наше життя є праведним перед Богом. Ми усвідомлювали, що якщо ми не зростаємо у святості, то неминуче відступаємо. Наша турбота один про одного зросла; ми багато молилися разом і один за одного.

> “‘We assembled in the orchards and groves to commune with God and to offer up our petitions to Him, feeling more clearly His presence when surrounded by His natural works. The joys of salvation were more necessary to us than our food and drink. If clouds obscured our minds we dared not rest or sleep till they were swept away by the consciousness of our acceptance with the Lord.—Life Sketches of James White and Ellen G. White (1880), 188, 189.” Arthur White, The Ellen White Biography, volume 1, 51, 52.

> "'Ми збиралися в садах і гаях, щоб спілкуватися з Богом і підносити Йому наші прохання, відчуваючи виразніше Його присутність, коли нас оточували Його природні творіння. Радощі спасіння були для нас потрібнішими, ніж їжа й пиття. Якщо хмари затьмарювали наш розум, ми не сміли відпочивати чи спати, доки їх не змітало усвідомлення нашої прийнятності перед Господом.-Життєві нариси Джеймса Вайта та Еллен Ґ. Вайт (1880), 188, 189." Артур Вайт, Біографія Еллен Вайт, том 1, 51, 52.

Back to Articles