Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Eighty-Two

Книга Даниїла — Номер сто вісімдесят два

Prophetic Alliances and Battles: From Ancient Seleucus to Modern Geopolitics

Пророчі союзи та битви: від стародавнього Селевка до сучасної геополітики

Author

Jeff Pippenger

Published

April 12, 2024

Formats

PDF
Word

Verses thirteen and fourteen, identify a history where Seleucus and Philip of Macedon were forming an alliance, and they typify the United States, which is the first proxy army of Rome, and Macedon (Greece) is a symbol of the United Nations. In that early history, an alliance of the king of the north (Seleucus) and Philip (Greece), represents the history that leads into the Battle of Panium, which, two centuries later, had the name of the town changed from Panium, into the town of Caesarea Philippi. The twofold name of the town was not commemorating the alliance of Seleucus and Philip of Macedon.

Тринадцятий і чотирнадцятий вірші вказують на період історії, коли Селевк і Філіп Македонський укладали союз, і вони типологічно зображують Сполучені Штати, які є першою проксі-армією Риму, а Македонія (Греція) є символом Організації Об’єднаних Націй. У тій ранній історії союз царя півночі (Селевка) й Філіпа (Греція) відображає історію, що веде до битви при Паніоні, після чого через два століття назву того міста змінили з Паніон на Кесарію Філіппову. Подвійна назва міста не увічнювала союз Селевка й Філіпа Македонського.

The name “Caesarea Philippi” derives from the historical transformation of the ancient city known as Paneas or Panium. The city was originally named Paneas due to its proximity to a prominent spring dedicated to the Greek god Pan. The spring, which was a significant religious site in antiquity, fed into the Jordan River.

Назва «Кесарія Філіппова» походить від історичного перетворення давнього міста, відомого як Панеас або Паніум. Первісно місто називалося Панеас через близькість до видатного джерела, присвяченого грецькому богові Пану. Це джерело, яке в давнину було важливим релігійним місцем, живило річку Йордан.

During the reign of King Herod the Great, around the 1st century BC, the city underwent significant renovations and was expanded and beautified. Caesarea Philippi was named by Herod Philip, a son of Herod the Great. He named the city Caesarea in honor of the Roman Emperor Caesar Augustus, and Philippi after himself, thus Caesarea Philippi. Therefore, “Caesarea Philippi” is a combination of “Caesarea,” reflecting Herod’s homage to Caesar Augustus, and ‘Philippi,’ honoring Herod Philip.

За правління царя Ірода Великого, приблизно в I столітті до н. е., місто зазнало значних перебудов і було розширене та прикрашене. Кесарія Філіппова була названа Іродом Філіппом, сином Ірода Великого. Він назвав місто «Кесарією» на честь римського імператора Цезаря Августа, а «Філіпповою» — на свою честь, тож і виникла назва «Кесарія Філіппова». Отже, «Кесарія Філіппова» — це поєднання «Кесарії», що відображає шану Ірода до Цезаря Августа, та «Філіппової», яка вшановує Ірода Філіппа.

Prophetically Panium is associated with a confederacy between Seleucus and Philip of Macedon, and also the alliance between Caesar and Herod Philip. Those two alliances address the alliance between the United States and the United Nations that follows the collapse of Putin’s Russia as represented by Seleucus and Philip. They also represent the alliance between the Papacy, who is the mother, and the United States, who is the daughter, as represented by Caesar and Philip, who were both representatives of Rome. Together they identify the United States reaching “across the gulf to grasp the hand of the Roman power,” and reaching “over the abyss to clasp hands with Spiritualism.” Before the Sunday law of verse sixteen, the threefold union is already put in place.

У пророчому сенсі Паніум пов’язують з об’єднанням між Селевком і Філіпом Македонським, а також із союзом між Цезарем та Іродом Філіпом. Ці два союзи вказують на союз між Сполученими Штатами та Організацією Об’єднаних Націй, який настає після краху путінської Росії, представленої Селевком і Філіпом. Вони також представляють союз між Папством, яке є матір’ю, і Сполученими Штатами, що є дочкою, як це представлено Цезарем і Філіпом, які обидва були представниками Риму. Разом вони свідчать про те, що Сполучені Штати простягають «через прірву руку, аби схопити руку римської влади», і простягають «над безоднею руку, аби потиснути руки зі Спіритуалізмом». Перед недільним законом шістнадцятого вірша потрійний союз уже встановлено.

Panium represents the center of Greek worship of the god Pan. The spring that was dedicated to the Greek god Pan, was also known at that time as the “Gates of Hell,” and when Jesus visited there, His statement about the “Gates of Hell,” identifies a struggle between the political and religious attributes of Greece (globalism), and apostate Protestantism that takes place in the last days. It is the battle that was first initiated by the rich President that stirred up the realm of Grecia in verse two. It is a worldwide external battle and also an internal battle with the United States.

Паніум є центром грецького поклоніння богові Пану. Джерело, присвячене грецькому богові Пану, тоді також було відоме як «Брами пекла», і коли Ісус відвідав те місце, Його висловлювання про «Брами пекла» вказує на боротьбу між політичними та релігійними атрибутами Греції (глобалізм) і відступницьким протестантизмом, що відбувається в останні дні. Це та битва, яку вперше ініціював багатий Президент, який збурив царство Греції у другому вірші. Це всесвітня зовнішня битва, а також внутрішня битва у Сполучених Штатах.

The religion of globalism, is the religion of the dragon, which in our modern setting is the religion of woke-ism. In 2020, the beast from the bottomless pit, identified in Revelation chapter eleven, manifested its political and religious power and slew both horns of the earth beast. That bottomless pit, among other things, is represented by the “Spring of Pan,” that fed the Jordan River.

Релігія глобалізму — це релігія дракона, яка у нашому сучасному контексті є релігією вокізму. У 2020 році звір із безодні, названий в одинадцятому розділі Одкровення, проявив свою політичну та релігійну владу й знищив обидва роги земного звіра. Та безодня, серед іншого, представлена «Джерелом Пана», що живило річку Йордан.

In Greek mythology, Pan was associated with nature, wilderness, and rustic music, and the presence of a spring dedicated to him held religious importance for worshippers. The god Pan is often depicted with the legs, horns, and ears of a goat. Pan was considered the god of shepherds and flocks, and was often portrayed as a playful and mischievous deity who frolicked in the forests and mountains. The imagery of Pan as a goat-legged deity agrees with Daniel chapter eight, where Greece is represented by a he-goat. Goats are a common domestic animal in ancient Greece, and were often found in mountainous regions where Pan was believed to roam. This depiction became a prominent feature of Pan’s iconography and persisted in Greek art and literature depicting the god, including the national currency.

У грецькій міфології Пан асоціювався з природою, дикими просторами та пастушою музикою, а наявність джерела, присвяченого йому, мала релігійне значення для поклонників. Бога Пана часто зображують із ногами, рогами та вухами козла. Пана вважали богом пастухів і стад, і його часто зображали грайливим і пустотливим божеством, яке бавилося та бешкетувало в лісах і горах. Образ Пана як божества з козлячими ногами відповідає восьмому розділу книги Даниїла, де Грецію представлено у вигляді козла. Кози — поширена свійська тварина в давній Греції, і їх часто можна було зустріти в гірських районах, де, як вважалося, блукав Пан. Таке зображення стало помітною рисою іконографії Пана і зберігалося в грецькому мистецтві та літературі, що зображували бога, включно з національною валютою.

When Jesus visited Caesarea Philippi, He identified that the “Gates of Hell” would not prevail against the Church. What Peter had stated in answer to Jesus’ question is understood in Christian history and tradition as the “Christian Confession.”

Коли Ісус відвідав Кесарію Филипову, Він заявив, що «брами пекла» не здолають Церкву. Те, що Петро сказав у відповідь на запитання Ісуса, у християнській історії та традиції розуміється як «Християнське сповідання».

> When Jesus came into the coasts of Caesarea Philippi, he asked his disciples, saying, Whom do men say that I the Son of man am? And they said, Some say that thou art John the Baptist: some, Elias; and others, Jeremias, or one of the prophets. He saith unto them, But whom say ye that I am? And Simon Peter answered and said, Thou art the Christ, the Son of the living God. And Jesus answered and said unto him, Blessed art thou, Simon Barjona: for flesh and blood hath not revealed it unto thee, but my Father which is in heaven. And I say also unto thee, That thou art Peter, and upon this rock I will build my church; and the gates of hell shall not prevail against it. And I will give unto thee the keys of the kingdom of heaven: and whatsoever thou shalt bind on earth shall be bound in heaven: and whatsoever thou shalt loose on earth shall be loosed in heaven. Then charged he his disciples that they should tell no man that he was Jesus the Christ. Matthew 16:13–20.

> Коли Ісус прийшов в околиці Кесарії Филипової, він запитав своїх учнів: За кого люди вважають мене, Сина Людського? Вони ж сказали: Дехто каже, що ти — Іван Хреститель; інші — Ілля; а інші — Єремія або один із пророків. Він каже їм: А ви за кого мене вважаєте? І Симон Петро відповів і сказав: Ти — Христос, Син Бога Живого. Ісус відповів йому і сказав: Блажен ти, Симоне, сину Йони, бо не плоть і кров відкрили тобі це, а Отець мій, що на небесах. І я також кажу тобі: ти — Петро, і на цій скелі я збудую Церкву мою, і брами пекла не подолають її. І дам тобі ключі Царства Небесного; і що ти зв’яжеш на землі, буде зв’язане на небі; і що ти розв’яжеш на землі, буде розв’язане на небі. Тоді він наказав своїм учням нікому не казати, що він — Ісус Христос. Матвія 16:13–20.

This passage is significant because it represents a pivotal moment in Jesus’ ministry and the development of Christian theology. Peter’s confession of Jesus as the Messiah, the Son of the living God, is seen as the foundation of Christian faith and the cornerstone upon which the Church is built. The phrase “on this rock I will build my church” is interpreted in Catholic tradition as a reference to Peter himself, whom Jesus identifies as the “rock” upon which the Church will be built. This interpretation serves as the basis for the papal primacy and authority in Catholic theology.

Цей уривок є важливим, оскільки він становить переломний момент у служінні Ісуса та розвитку християнського богослов’я. Визнання Петром Ісуса як Месії, Сина Бога живого, вважається підвалиною християнської віри й наріжним каменем, на якому збудована Церква. Фразу «на цій скелі Я збудую Мою Церкву» у католицькій традиції тлумачать як посилання на самого Петра, якого Ісус називає «скелею», на якій буде збудована Церква. Таке тлумачення слугує основою для папського примату та влади в католицькому богослов’ї.

In Protestant theology, the “rock” is not understood to refer to Peter personally, but to Peter’s confession of faith in Jesus as the Messiah and the Son of God. In this view, the foundation of the Church is not Peter, but the confession that Jesus is the Christ and the Son of God. Regardless of theological interpretation, the Confession of Peter in Matthew 16:13–20 is considered a central and foundational passage in Christian belief, emphasizing the identity of Jesus as the Messiah and the Son of God, and affirming the mission and purpose of the Church.

У протестантському богослов’ї «скеля» розуміється не як посилання на Петра особисто, а на Петрове сповідання віри в Ісуса як Месію та Сина Божого. За такого погляду підвалиною Церкви є не Петро, а сповідання того, що Ісус є Христос і Син Божий. Незалежно від богословського тлумачення, Сповідання Петра в Євангелії від Матея 16:13–20 вважається центральним і засадничим уривком у християнському віровченні, який підкреслює особу Ісуса як Месії та Сина Божого та утверджує місію і призначення Церкви.

In the previous article we presented a passage from The Desire of Ages, where Sister White identifies some of the issues associated with Christ’s visit to Caesarea Philippi. One of the points she notes is that Christ had taken the disciples away from the influence of the Jews for the purpose of setting forth the lessons of Caesarea Philippi.

У попередній статті ми подали уривок із The Desire of Ages, де сестра Вайт окреслює деякі питання, пов’язані з візитом Христа до Кесарії Філіппової. Одним із моментів, які вона відзначає, є те, що Христос відвів учнів подалі від впливу юдеїв, щоб викласти уроки Кесарії Філіппової.

> “Jesus and His disciples had now come into one of the towns about Caesarea Philippi. They were beyond the limits of Galilee, in a region where idolatry prevailed. Here the disciples were withdrawn from the controlling influence of Judaism, and brought into closer contact with the heathen worship. Around them were represented forms of superstition that existed in all parts of the world. Jesus desired that a view of these things might lead them to feel their responsibility to the heathen. During His stay in this region, He endeavored to withdraw from teaching the people, and to devote Himself more fully to His disciples.” The Desire of Ages, 411.

> Ісус і Його учні прибули до одного з міст поблизу Кесарії Пилипової. Вони були за межами Галілеї, у краї, де панувало ідолопоклонство. Тут учні були відсторонені від панівного впливу юдаїзму й опинилися в тіснішому контакті з язичницьким поклонінням. Навколо них були представлені форми забобонів, що існували по всьому світу. Ісус бажав, щоб споглядання цього спонукало їх відчути свою відповідальність перед язичниками. Під час перебування в цій місцевості Він намагався усунутися від навчання народу й повніше присвятити Себе Своїм учням. Бажання віків, 411.

On July 18, 2020, Christ removed the disciples of September 11, 2001 from the influence of Laodicean Adventism. The first disappointment in the parable of the ten virgins produced a separation of the movement from the assembly of mockers that was in the process of being passed by. This truth was fulfilled in Millerite history on April 19, 1844, and again on July 18, 2020. The history of the tarrying time then began, and it possesses the signature of “Truth” in both the movement of the first and third angels.

18 липня 2020 року Христос вивів учнів 11 вересня 2001 року з-під впливу лаодикійського адвентизму. Перше розчарування в притчі про десять дів спричинило відокремлення руху від зібрання глузливців, яке якраз мали обминути. Ця істина здійснилася в історії міллеритів 19 квітня 1844 року і знову 18 липня 2020 року. Тоді розпочалася історія періоду зволікання, і вона має ознаку «Правди» як у русі першого, так і третього ангелів.

The first disappointment is the first of three waymarks, and the history concludes with the Great Disappointment of October 22, 1844, that typifies the “great earthquake” of Revelation chapter eleven. The beginning, first letter of the Hebrew alphabet represents a disappointment, and the ending, twenty-second letter of the Hebrew alphabet also represents a disappointment. The thirteenth letter, representing rebellion, identifies the disappointment of the foolish virgins who manifest their lost condition when the call at Midnight identifies who has and who has not prepared for the crisis. The twenty-two letters of the Hebrew alphabet represent the symbol of the combination of divinity with humanity that is accomplished within that history, though the Millerite history represents the first Kadesh, and our history today represents the last Kadesh.

Перше розчарування є першою з трьох віх, а історія завершується Великим розчаруванням 22 жовтня 1844 року, яке є прообразом «великого землетрусу» одинадцятого розділу Об’явлення. Початок — перша літера єврейського алфавіту — символізує розчарування, і кінець — двадцять друга літера єврейського алфавіту — також символізує розчарування. Тринадцята літера, що означає бунт, вказує на розчарування нерозумних дів, які виявляють свій стан загибелі, коли опівнічний крик визначає, хто підготувався до кризи, а хто ні. Двадцять дві літери єврейського алфавіту є символом поєднання божественного з людським, яке звершується в тій історії, хоча історія міллеритів представляє перший Кадеш, а наша сучасна історія — останній Кадеш.

The two lines are parallel, but one represents the failure of God’s people and the other the victory of God’s people. Just before the cross, Jesus brought His disciples to Panium, just as He has brought His last-day disciples to Panium, and in doing so He allowed a disappointment to remove His last day disciples from the “controlling influence” of Laodicean Adventism, represented by “Judaism” in the history of Matthew chapter sixteen. In doing so, He also simultaneously brought His disciples into a closer contact with heathenism, thus representing the working environment of His last-day disciples who are now living in the full-blown manifestation of satanic power represented by the modern communication systems that are being employed to lead the entire world into receiving the mark of the beast.

Дві лінії паралельні, але одна представляє поразку Божого народу, а інша — перемогу Божого народу. Безпосередньо перед розп’яттям Ісус привів Своїх учнів до Паніума, так само як Він привів Своїх учнів останніх днів до Паніума, і, роблячи це, дозволив розчаруванню вивести Його учнів останніх днів з-під «контролюючого впливу» Лаодикійського адвентизму, представленого «юдаїзмом» в історії шістнадцятого розділу Євангелія від Матвія. Водночас Він привів Своїх учнів у тісніший контакт із язичництвом, тим самим представляючи середовище діяльності Його учнів останніх днів, які нині живуть у повному вияві сатанинської сили, представленому сучасними системами комунікації, що використовуються, щоб привести весь світ до прийняття знака звіра.

The history of Caesarea Philippi aligns with the history of the Battle of Panium, and verses thirteen through fifteen. Christ and His disciples, were standing in the shadow of the cross, typifying His last-day disciples standing in the shadow of the Sunday law. There, in verses thirteen through fifteen, which was Caesarea Philippi, and also the Battle of Panium, which is where we stand today, Christ began to teach His disciples about what was about to happen in verse sixteen.

Історія Кесарії Пилипа узгоджується з історією битви при Паніоні та з віршами з тринадцятого по п’ятнадцятий. Христос і Його учні стояли в тіні хреста, будучи прообразом Його учнів останніх днів, що стоятимуть у тіні недільного закону. Там, у віршах з тринадцятого по п’ятнадцятий — це була Кесарія Пилипа, а також битва при Паніоні, де ми стоїмо сьогодні, — Христос почав навчати Своїх учнів про те, що мало статися у шістнадцятому вірші.

> “He was about to tell them of the suffering that awaited Him. But first He went away alone, and prayed that their hearts might be prepared to receive His words.” The Desire of Ages, 411.

> Він збирався розповісти їм про страждання, які чекали Його. Але спочатку Він відійшов сам і молився, щоб їхні серця були готові прийняти Його слова. Бажання віків, 411.

Before Christ told His disciples of the cross, He first went away, or He tarried, thus marking the tarrying time in the parable and the history from July 18, 2020 to July 2023.

Перш ніж Христос сказав своїм учням про хрест, він спершу відійшов, або затримався, тим самим позначивши час зволікання в притчі та в історії з 18 липня 2020 року до липня 2023 року.

> “Upon joining them, He did not at once communicate that which He desired to impart. Before doing this, He gave them an opportunity of confessing their faith in Him that they might be strengthened for the coming trial.” The Desire of Ages, 411.

> Приєднавшись до них, Він не відразу повідомив те, що бажав передати. Перш ніж це зробити, Він дав їм можливість визнати свою віру в Нього, щоб вони зміцнилися перед прийдешнім випробуванням. Бажання віків, 411.

In July 2023, the Lord began to give opportunity for those involved with the disappointment, to express their faith. He did so by opening up the message of Ezekiel thirty-seven, which was a confirmation of the message of September 11, 2001. It was the thread that tied the sealing time from September 11, 2001 to the soon coming Sunday law together. It did so by placing the disappointment of July 18, 2020 in the structure of truth, for, those who were willing to see, could recognize that every reformatory movement has a theme that runs through their peculiar sacred history.

У липні 2023 року Господь почав давати можливість тим, кого торкнулося розчарування, виявити свою віру. Він зробив це, розкривши послання тридцять сьомого розділу книги пророка Єзекіїля, яке було підтвердженням послання 11 вересня 2001 року. Це була нитка, що поєднала час запечатування, який розпочався 11 вересня 2001 року, з недільним законом, що незабаром настане. Це відбулося через те, що розчарування 18 липня 2020 року було вписане у структуру істини, бо ті, хто були готові бачити, могли розпізнати, що кожен реформаторський рух має тему, яка проходить через його особливу священну історію.

In the last days the message of the third Woe arrived on September 11, 2001, then a false message of the third Woe was proclaimed that produced a disappointment, but the message that brought them back to life after three and a half days of being dead, dry and scattered bones was the message of the four winds, that is also the third Woe.

В останні дні звістка про третє горе надійшла 11 вересня 2001 року, тоді було проголошено фальшиву звістку про третє горе, яка спричинила розчарування, але звістка, що повернула їх до життя після трьох із половиною днів, коли вони були мертвими, сухими й розкиданими кістками, була звісткою про чотири вітри, тобто вона також є третім горем.

The last-day disciples can see, if they choose to see, that the three waymarks of the sealing of the one hundred and forty-four thousand are the same theme at each step, and that at the second step, the rebellion represented by the thirteenth letter of the Hebrew alphabet confirmed the message as “Truth.” A second witness the Lord provided was in the fact that the first disappointment of prior reformatory movements was based upon rebellion against God’s revealed will, whether it was Moses not circumcising his son, or Uzzah touching that ark, or Martha and Mary doubting Jesus’ word concerning the death of Lazarus. The only reform line that did not uphold the fact that the first disappointment was based upon disobedience was the reform movement of the Millerites, but it was also shown at that time that the history of the Millerites possessed internal waymarks that were based upon the truth of the eighth, being of the seven.

Учні останніх днів можуть побачити, якщо захочуть побачити, що три віхи запечатування ста сорока чотирьох тисяч становлять одну й ту саму тему на кожному кроці, і що на другому кроці бунт, символізований тринадцятою літерою єврейського алфавіту, підтвердив звістку як «Істина». Другим свідченням, яке дав Господь, був той факт, що перше розчарування попередніх реформаторських рухів ґрунтувалося на бунті проти об’явленої Божої волі, чи то Мойсей, який не обрізав свого сина, чи Оза, який доторкнувся до того ковчега, чи Марта і Марія, які засумнівалися в слові Ісуса щодо смерті Лазаря. Єдиною лінією реформи, яка не підтверджувала факту, що перше розчарування ґрунтувалося на непослуху, був реформаційний рух міллеритів, але тоді також було показано, що історія міллеритів мала внутрішні віхи, які ґрунтувалися на істині про восьмого, який є з семи.

The fact that the eighth is of the seven is a major element of the Revelation of Jesus Christ which is now being unsealed, and the transition of the Philadelphian Millerite movement unto the Laodicean church was a waymark that identified when the Laodicean movement of the third angel would transition unto the Philadelphian movement of the one hundred and forty-four thousand. Thus, the fact that the first Millerite disappointment was accomplished without their movement manifesting disobedience, provided the contrast for the same waymark in the last days where the Laodicean movement of the third angel would disobey and produce a disappointment, and in so doing would align with the Millerite waymark, and produce the logic to see the movement of the one hundred and forty-four thousand is the eighth, that is of the seven.

Той факт, що восьмий є з семи, є важливим елементом Об’явлення Ісуса Христа, яке нині розкривається, а перехід Філадельфійського міллеритського руху до Лаодикійської церкви був віхою, яка вказала, коли Лаодикійський рух третього ангела перейде до Філадельфійського руху ста сорока чотирьох тисяч. Отже, те, що перше розчарування міллеритів сталося без прояву непослуху з боку їхнього руху, надало контраст для тієї ж віхи в останні дні, коли Лаодикійський рух третього ангела виявить непослух і спричинить розчарування, і тим самим узгодиться з міллеритською віхою та створить підстави побачити, що рух ста сорока чотирьох тисяч є восьмим, що є з семи.

On July 2023, the Lord raised up a “voice in the wilderness” in order to prepare His last-day people for the crisis of the Sunday law, and once He returned from tarrying in prayer unto the disciples, He gave them opportunity to express their faith. In Christ’s day the message was His baptism, the point where Jesus, became Jesus Christ. That waymark aligns with September 11, 2001, and His disciples were asked what men thought, and then asked what the disciples themselves thought about Christ.

У липні 2023 року Господь збудив «голос того, хто кличе в пустелі», щоб підготувати Свій народ останнього часу до кризи недільного закону, і коли Він повернувся до учнів після тривалої молитви, Він дав їм можливість висловити свою віру. За днів Христа посланням було Його хрещення — момент, коли Ісус став Ісусом Христом. Та віха співвідноситься з 11 вересня 2001 року, і Його учнів запитали, що думають люди, а потім запитали, що самі учні думають про Христа.

> “Upon joining them, He did not at once communicate that which He desired to impart. Before doing this, He gave them an opportunity of confessing their faith in Him that they might be strengthened for the coming trial. He asked, ‘Whom do men say that I the Son of man am?’

> "Приєднавшись до них, Він не відразу повідомив те, що бажав передати. Перш ніж це зробити, Він дав їм можливість сповідувати свою віру в Нього, щоб вони зміцнилися перед майбутнім випробуванням. Він запитав: 'За кого люди вважають Мене, Сина Людського?'"

> “Sadly the disciples were forced to acknowledge that Israel had failed to recognize their Messiah. Some indeed, when they saw His miracles, had declared Him to be the Son of David. The multitudes that had been fed at Bethsaida had desired to proclaim Him king of Israel. Many were ready to accept Him as a prophet; but they did not believe Him to be the Messiah.” The Desire of Ages, 411.

> На жаль, учні були змушені визнати, що Ізраїль не визнав свого Месію. Дехто ж, побачивши Його чудеса, проголошував Його Сином Давидовим. Натовпи, яких нагодували у Віфсаїді, бажали проголосити Його царем Ізраїлю. Багато хто був готовий прийняти Його як пророка; але вони не вірили, що Він — Месія. Бажання віків, 411.

The majority of Adventism did not believe in the third Woe of September 11, 2001. They believed some of the miracles of the prophetic word that had been presented in the movement, and some understood that the message of September 11, 2001 had elements of truth, but they did not truly believe the claims of September 11, 2001.

Більшість в адвентизмі не вірила в третє «Горе» 11 вересня 2001 року. Вони вірили в деякі чудеса пророчого слова, які були представлені в русі, і деякі розуміли, що в посланні 11 вересня 2001 року були елементи істини, але вони насправді не вірили твердженням 11 вересня 2001 року.

The claim of September 11, 2001 had been typified by the claim of August 11, 1840, and that claim was expressed by Sister White when commenting upon the fulfillment of August 11, 1840. She stated:

Твердження від 11 вересня 2001 року мало свій прообраз у твердженні від 11 серпня 1840 року, і це твердження було висловлене Сестрою Вайт, коли вона коментувала сповнення 11 серпня 1840 року. Вона зазначила:

> “At the very time specified, Turkey, through her ambassadors, accepted the protection of the allied powers of Europe, and thus placed herself under the control of Christian nations. The event exactly fulfilled the prediction. When it became known, multitudes were convinced of the correctness of the principles of prophetic interpretation adopted by Miller and his associates, and a wonderful impetus was given to the advent movement. Men of learning and position united with Miller, both in preaching and in publishing his views, and from 1840 to 1844 the work rapidly extended.” The Great Controversy, 334, 335.

> У точно зазначений час Туреччина через своїх послів прийняла захист союзних держав Європи і таким чином поставила себе під контроль християнських держав. Ця подія точно виконала пророцтво. Коли про це стало відомо, безліч людей переконалися в правильності принципів тлумачення пророцтв, прийнятих Міллером і його сподвижниками, і адвентний рух отримав дивовижний поштовх. Вчені та впливові люди об’єдналися з Міллером як у проповіді, так і в публікуванні його поглядів, і з 1840 по 1844 рік справа швидко поширювалася. Велика боротьба, 334, 335.

What was confirmed on August 11, 1840 was that Miller’s prophetic views were accurate, and the claim of September 11, 2001 is the confirmation that Future for America’s prophetic views are accurate. The unrepentant multitude in July of 2023 could not and would not accept the premise that the methodology designed by Christ, and entrusted to Future for America is actually the methodology of the latter rain. But then Christ asked His disciples what they, not the multitude thought.

Те, що було підтверджено 11 серпня 1840 року, — це те, що пророчі погляди Міллера були вірними, а твердження від 11 вересня 2001 року є підтвердженням того, що пророчі погляди Future for America є вірними. Нерозкаяний натовп у липні 2023 року не зміг і не захотів прийняти передумову, що методологія, розроблена Христом і довірена Future for America, насправді є методологією пізнього дощу. Але тоді Христос запитав своїх учнів, що думають вони, а не натовп.

> “Jesus now put a second question, relating to the disciples themselves: ‘But whom say ye that I am?’ Peter answered, ‘Thou art the Christ, the Son of the living God.’

> Тоді Ісус поставив друге запитання, що стосувалося самих учнів: «А ви за кого Мене вважаєте?» Петро відповів: «Ти — Христос, Син Бога Живого».

> “From the first, Peter had believed Jesus to be the Messiah. Many others who had been convicted by the preaching of John the Baptist, and had accepted Christ, began to doubt as to John’s mission when he was imprisoned and put to death; and they now doubted that Jesus was the Messiah, for whom they had looked so long. Many of the disciples who had ardently expected Jesus to take His place on David’s throne left Him when they perceived that He had no such intention. But Peter and his companions turned not from their allegiance. The vacillating course of those who praised yesterday and condemned today did not destroy the faith of the true follower of the Saviour. Peter declared, ‘Thou art the Christ, the Son of the living God.’ He waited not for kingly honors to crown his Lord, but accepted Him in His humiliation.

> Від самого початку Петро вірив, що Ісус є Месією. Багато інших, кого проповідь Івана Хрестителя переконала і хто прийняв Христа, почали сумніватися в місії Івана, коли його ув’язнили і стратили; і тепер вони засумнівалися, що Ісус — Месія, на якого вони так довго чекали. Багато учнів, які палко очікували, що Ісус займе Своє місце на Давидовому престолі, покинули Його, коли зрозуміли, що Він не має такого наміру. Але Петро та його товариші не відступили від своєї відданості. Хиткий шлях тих, хто вчора вихваляв, а сьогодні засуджує, не зруйнував віри істинного послідовника Спасителя. Петро заявив: «Ти — Христос, Син Бога живого». Він не чекав царських почестей, щоб увінчати Свого Господа, а прийняв Його в Його приниженні.

> “Peter had expressed the faith of the twelve. Yet the disciples were still far from understanding Christ’s mission. The opposition and misrepresentation of the priests and rulers, while it could not turn them away from Christ, still caused them great perplexity. They did not see their way clearly. The influence of their early training, the teaching of the rabbis, the power of tradition, still intercepted their view of truth. From time to time precious rays of light from Jesus shone upon them, yet often they were like men groping among shadows. But on this day, before they were brought face to face with the great trial of their faith, the Holy Spirit rested upon them in power. For a little time their eyes were turned away from ‘the things which are seen,’ to behold ‘the things which are not seen.’ 2 Corinthians 4:18. Beneath the guise of humanity they discerned the glory of the Son of God.

> Петро висловив віру дванадцятьох. Проте учні все ще були далекі від розуміння місії Христа. Опір і викривлення з боку священиків і правителів, хоча й не могли відвернути їх від Христа, усе ж спричиняли їм велику розгубленість. Вони не бачили свого шляху ясно. Вплив раннього виховання, навчання рабинів, сила традиції й далі затьмарювали їхнє бачення істини. Час від часу дорогоцінні промені світла від Ісуса осявали їх, та часто вони були, як люди, що навпомацки блукають серед тіней. Але того дня, перш ніж їх поставили віч-на-віч із великим випробуванням їхньої віри, Святий Дух у силі спочив на них. На короткий час їхні очі відвернулися від «того, що видиме», щоб побачити «те, що невидиме». 2 Коринтян 4:18. Під покровом людської природи вони розпізнали славу Сина Божого.

> “Jesus answered Peter, saying, ‘Blessed art thou, Simon Bar-jona: for flesh and blood hath not revealed it unto thee, but My Father which is in heaven.’” The Desire of Ages, 412.

> Ісус відповів Петрові, кажучи: «Блаженний ти, Симоне, сину Йони: бо не тіло й кров об'явили це тобі, але Отець Мій, що на небі». Бажання віків, 412.

Peter’s confession in identifying that Christ is the son of God, spoke directly to the testing question of that history. The time had come for the Messiah to appear, as set forth by God’s prophetic word, and only those who accepted that truth would be included with those represented by Peter’s statement. Peter represents those who accept the message established on September 11, 2001, and that confess that Jesus is the son of God. “Peter had expressed the faith of the twelve,” and the twelve he represented were the one hundred and forty-four thousand. For this reason, Christ changed Peter’s name from Simon Bar-jona unto Peter in the passage.

Визнання Петра в тому, що Христос є Син Божий, безпосередньо стосувалося випробувального питання того періоду історії. Настав час для явлення Месії, як було передбачено Божим пророчим словом, і лише ті, хто прийняв цю істину, були б зараховані до числа тих, кого представляла заява Петра. Петро представляє тих, хто приймають звістку, утверджену 11 вересня 2001 року, та визнають, що Ісус є Син Божий. "Петро висловив віру дванадцятьох", і дванадцять, яких він представляв, були сто сорок чотири тисячі. З цієї причини Христос у цьому уривку змінив ім’я Петра з Симона Бар-йони на Петра.

“Simon” means “he who hears,” and “bar” means “son of,” and Jonah means “dove.” Simon represented those who heard the message of the dove, which represented the truths associated with the baptism of Jesus, when He became the Christ, anointed with power, as was symbolically represented by the descent of the Holy Spirit in the form of a dove.

«Симон» означає «той, хто чує», а «бар» означає «син (когось)», а «Йона» — «голуб». Симон представляв тих, хто почув вістку про голуба, який символізував істини, пов’язані з хрещенням Ісуса, коли Він став Христом, помазаним силою, що було символічно засвідчено зішестям Святого Духа у вигляді голуба.

The reform lines parallel each other and John represents the Millerites, who on August 11, 1840, ate the little book. Jeremiah aligns with that event, and when he ate the little book, he was then called by God’s name.

Лінії реформи паралельні одна одній, а Іван представляє міллеритів, які 11 серпня 1840 року з’їли книжечку. Єремія узгоджується з тією подією, і коли він з’їв книжечку, тоді був названий Божим ім’ям.

> Thy words were found, and I did eat them; and thy word was unto me the joy and rejoicing of mine heart: for I am called by thy name, O Lord God of hosts. Jeremiah 15:16.

> Знайшлися Твої слова, і я їх з’їв; і слово Твоє було для мене радістю та звеселенням мого серця, бо я названий Твоїм Ім’ям, о Господи, Боже Саваоте. Єремії 15:16.

When the Lord entered into covenant with Abram, He changed his name to Abraham, as He did with Sarai and Jacob. The changing of a name represents a covenant relationship, and at the waymark where the divine symbol descends God’s people are to eat the message, enter into covenant, and their name is then changed. As a representative of the disciples of Christ’s time, Simon Bar-jona represented those who “heard” the message of the “dove.”

Коли Господь уклав завіт з Аврамом, Він змінив його ім’я на Авраам, як зробив і з Сараї та Яковом. Зміна імені означає завітні стосунки, і на віховому рубежі, де сходить божественний символ, Божий народ має з’їсти вістку, увійти в завіт, і тоді його ім’я змінюється. Як представник учнів часів Христа, Симон Бар-Йона представляв тих, хто "почув" вістку "голуба".

When he gave testimony that he recognized that at that waymark Jesus became the Christ, and that He was the Son of God, and all which that entails, Christ then changed his name to Peter. He had expressed the message that Christ’s covenant people of that history accepted, and in so doing he also typified the one hundred and forty-four thousand of the last days.

Коли він засвідчив, що визнав, що в той віховий момент Ісус став Христом, і що Він був Сином Божим, і все, що це тягне за собою, тоді Христос змінив йому ім’я на Петра. Він висловив послання, яке завітний народ Христа тієї доби прийняв, і цим також став прообразом ста сорока чотирьох тисяч останніх днів.

The letter “P” is the sixteenth letter in the English alphabet, and the letter “E” is the fifth letter in the alphabet, and the letter “T” is the twentieth letter, the letter “E” is repeated, and the name ends with the letter “R” which is the eighteenth letter. Sixteen “times” five, “times” twenty, “times” five, “times” eighteen equals one hundred and forty-four thousand. The Wonderful Linguist spoke to Peter in Hebrew, and the New Testament was written in the Greek, and the translators of the King James Version produced the New Testament in English.

Літера «P» є шістнадцятою літерою англійського алфавіту, а літера «E» — п’ятою літерою алфавіту, а літера «T» — двадцятою; літера «E» повторюється, а ім’я закінчується літерою «R», яка є вісімнадцятою. Шістнадцять «помножити на» п’ять, «помножити на» двадцять, «помножити на» п’ять, «помножити на» вісімнадцять дорівнює ста сорока чотирьом тисячам. Дивовижний Лінгвіст говорив до Пітера єврейською, Новий Завіт було написано грецькою, а перекладачі версії короля Якова підготували Новий Завіт англійською.

In spite of the three steps of differing languages, Christ, who is the Son of God, the Wonderful Linguist, and the Wonderful Numberer, placed an illustration of the sealing of the one hundred and forty-four thousand in Matthew chapter sixteen, that aligns with the Battle of Panium, and His visit to Caesarea Philippi. He did so by employing His control of language and numbers, for He is both Palmoni (the Wonderful Numberer), and the Word (the Wonderful Linguist).

Незважаючи на три ступені різних мов, Христос, який є Сином Божим, Дивним Мовознавцем і Дивним Лічильником, подав у шістнадцятому розділі Євангелія від Матвія ілюстрацію запечатання ста сорока чотирьох тисяч, що узгоджується з битвою при Паніумі та Його відвідинами Кесарії Пилипа. Він зробив це, скориставшись Своєю владою над мовою й числами, бо Він — і Пальмоні (Дивний Лічильник), і Слово (Дивний Мовознавець).

We will continue this study in the next article.

Ми продовжимо це дослідження у наступній статті.

> “Nearly two thousand years ago, a voice of mysterious import was heard in heaven, from the throne of God, ‘Lo, I come.’ ‘Sacrifice and offering Thou wouldest not, but a body hast Thou prepared Me…. Lo, I come (in the volume of the Book it is written of Me,) to do Thy will, O God.’ Hebrews 10:5–7. In these words is announced the fulfillment of the purpose that had been hidden from eternal ages. Christ was about to visit our world, and to become incarnate. He says, ‘A body hast Thou prepared Me.’ Had He appeared with the glory that was His with the Father before the world was, we could not have endured the light of His presence. That we might behold it and not be destroyed, the manifestation of His glory was shrouded. His divinity was veiled with humanity,—the invisible glory in the visible human form.

> Майже дві тисячі років тому на небі, з престолу Божого, почувся голос таємничого значення: «Ось, іду». «Жертви й приносу Ти не забажав, але тіло Мені приготував... Ось, іду (у сувої книги про Мене написано), щоб чинити, Боже, волю Твою». Євреїв 10:5–7. У цих словах проголошено виконання задуму, прихованого від вічних віків. Христос мав відвідати наш світ і втілитися. Він каже: «Тіло Мені приготував Ти». Якби Він з’явився в тій славі, яку мав у Отця, перш ніж існував світ, ми не витримали б світла Його присутності. Щоб ми могли її споглядати і не загинути, явлення Його слави було завуальоване. Його Божество було завуальоване людськістю — невидима слава у видимій людській подобі.

> “This great purpose had been shadowed forth in types and symbols. The burning bush, in which Christ appeared to Moses, revealed God. The symbol chosen for the representation of the Deity was a lowly shrub, that seemingly had no attractions. This enshrined the Infinite. The all-merciful God shrouded His glory in a most humble type, that Moses could look upon it and live. So in the pillar of cloud by day and the pillar of fire by night, God communicated with Israel, revealing to men His will, and imparting to them His grace. God’s glory was subdued, and His majesty veiled, that the weak vision of finite men might behold it. So Christ was to come in ‘the body of our humiliation’ (Philippians 3:21, R. V.), ‘in the likeness of men.’ In the eyes of the world He possessed no beauty that they should desire Him; yet He was the incarnate God, the light of heaven and earth. His glory was veiled, His greatness and majesty were hidden, that He might draw near to sorrowful, tempted men.

> Цю велику мету було явлено в прообразах і символах. Палаючий кущ, у якому Христос явився Мойсеєві, відкривав Бога. Символом, обраним для представлення Божества, був непримітний кущ, який, здавалося, не мав жодних принад. У ньому вміщувався Безмежний. Усемилосердний Бог зодягнув Свою славу у вкрай смиренний образ, щоб Мойсей міг дивитися на неї і жити. Так само у стовпі хмари вдень і у стовпі вогню вночі Бог спілкувався з Ізраїлем, відкриваючи людям Свою волю і даруючи їм Свою благодать. Божа слава була пригашена, а Його велич — прикрита, щоб немічний зір скінченних людей міг її споглядати. Так і Христос мав прийти в 'тілі нашого пониження' (Филип'ян 3:21, R. V.), 'в подобі людей'. В очах світу Він не мав краси, щоб Його бажали; однак Він був втіленим Богом, світлом неба і землі. Його слава була прихована, Його велич і величність — укриті, щоб Він міг наблизитися до скорботних, спокушуваних людей.

> “God commanded Moses for Israel, ‘Let them make Me a sanctuary; that I may dwell among them’ (Exodus 25:8), and He abode in the sanctuary, in the midst of His people. Through all their weary wandering in the desert, the symbol of His presence was with them. So Christ set up His tabernacle in the midst of our human encampment. He pitched His tent by the side of the tents of men, that He might dwell among us, and make us familiar with His divine character and life. ‘The Word became flesh, and tabernacled among us (and we beheld His glory, glory as of the Only Begotten from the Father), full of grace and truth.’ John 1:14, R. V., margin.

> Бог звелів Мойсеєві для Ізраїля: «Нехай вони зроблять Мені святиню, щоб Я перебував серед них» (Вихід 25:8), і Він перебував у святині, посеред Свого народу. Протягом усіх їхніх виснажливих блукань пустелею символ Його присутності був із ними. Так і Христос поставив Свою скинію посеред нашого людського табору. Він поставив Свій намет поруч із наметами людей, щоб жити серед нас і познайомити нас із Його божественним характером і життям. «Слово стало тілом і поставило намет серед нас (і ми бачили Його славу, славу як Єдинородного від Отця), повне благодаті та правди». Івана 1:14, R. V., примітка на полях.

> “Since Jesus came to dwell with us, we know that God is acquainted with our trials, and sympathizes with our griefs. Every son and daughter of Adam may understand that our Creator is the friend of sinners. For in every doctrine of grace, every promise of joy, every deed of love, every divine attraction presented in the Saviour’s life on earth, we see ‘God with us.’

> Відтоді, як Ісус прийшов перебувати з нами, ми знаємо, що Бог знає наші випробування і співчуває нашим скорботам. Кожен син і кожна дочка Адама можуть зрозуміти, що наш Творець — друг грішників. Бо в кожному вченні про благодать, у кожній обітниці радості, у кожному ділі любові, у кожній божественній принаді, виявленій у земному житті Спасителя, ми бачимо «Бог з нами».

> “Satan represents God’s law of love as a law of selfishness. He declares that it is impossible for us to obey its precepts. The fall of our first parents, with all the woe that has resulted, he charges upon the Creator, leading men to look upon God as the author of sin, and suffering, and death. Jesus was to unveil this deception. As one of us He was to give an example of obedience. For this He took upon Himself our nature, and passed through our experiences. ‘In all things it behooved Him to be made like unto His brethren.’ Hebrews 2:17. If we had to bear anything which Jesus did not endure, then upon this point Satan would represent the power of God as insufficient for us. Therefore Jesus was ‘in all points tempted like as we are.’ Hebrews 4:15. He endured every trial to which we are subject. And He exercised in His own behalf no power that is not freely offered to us. As man, He met temptation, and overcame in the strength given Him from God. He says, ‘I delight to do Thy will, O My God: yea, Thy law is within My heart.’ Psalm 40:8. As He went about doing good, and healing all who were afflicted by Satan, He made plain to men the character of God’s law and the nature of His service. His life testifies that it is possible for us also to obey the law of God.

> Сатана зображує Божий закон любові як закон себелюбства. Він твердить, що нам неможливо виконувати його вимоги. Падіння наших перших батьків, з усім горем, що з нього постало, він зводить на Творця, спонукаючи людей дивитися на Бога як на джерело гріха, страждання і смерті. Ісус мав викрити цю оману. Як один із нас, Він мав дати приклад послуху. Задля цього Він узяв на Себе нашу природу і пройшов через наші переживання. «У всьому належало Йому стати подібним до братів». Євреям 2:17. Якби нам довелося зносити щось, чого не зазнав Ісус, тоді в цьому Сатана зобразив би Божу силу як недостатню для нас. Тому Ісус був «у всьому спокушуваний, подібно до нас». Євреям 4:15. Він витримав кожне випробування, якому піддаємося ми. І Він не користувався для Себе жодною силою, яка не є вільно доступною нам. Як людина, Він зустрів спокусу і переміг у силі, даній Йому від Бога. Він каже: «Я радію чинити волю Твою, Боже мій; так, закон Твій у моєму серці». Псалом 40:8. Коли Він ходив, творячи добро і зціляючи всіх, кого мучив Сатана, Він робив зрозумілими для людей характер Божого закону та природу Його служіння. Його життя свідчить, що й для нас можливо виконувати Божий закон.

> “By His humanity, Christ touched humanity; by His divinity, He lays hold upon the throne of God. As the Son of man, He gave us an example of obedience; as the Son of God, He gives us power to obey. It was Christ who from the bush on Mount Horeb spoke to Moses saying, ‘I AM THAT I AM…. Thus shalt thou say unto the children of Israel, I AM hath sent me unto you.’ Exodus 3:14. This was the pledge of Israel’s deliverance. So when He came ‘in the likeness of men,’ He declared Himself the I AM. The Child of Bethlehem, the meek and lowly Saviour, is God ‘manifest in the flesh.’ 1 Timothy 3:16. And to us He says: ‘I AM the Good Shepherd.’ ‘I AM the living Bread.’ ‘I AM the Way, the Truth, and the Life.’ ‘All power is given unto Me in heaven and in earth.’ John 10:11; 6:51; 14:6; Matthew 28:18. I AM the assurance of every promise. I AM; be not afraid. ‘God with us’ is the surety of our deliverance from sin, the assurance of our power to obey the law of heaven.” The Desire of Ages, 23, 24.

> Своєю людською природою Христос доторкнувся до людства; Своєю божественною природою Він покладає руку на престол Божий. Як Син Людський, Він дав нам приклад послуху; як Син Божий, Він дає нам силу коритися. Саме Христос з куща на горі Хорив говорив до Мойсея, кажучи: "Я Той, Хто Є.... Так скажеш синам Ізраїлевим: 'Я Є' послав мене до вас". Вихід 3:14. Це було запорукою визволення Ізраїлю. Тож коли Він прийшов "у подобі людей", Він проголосив Себе «Я Є». Дитя Віфлеєму, лагідний і покірний Спаситель, є Бог, "явлений у тілі". 1 Тимофія 3:16. І нам Він каже: "Я Є Добрий Пастир". "Я Є хліб живий". "Я Є дорога, і правда, і життя". "Дана Мені вся влада на небі й на землі". Івана 10:11; 6:51; 14:6; Матвія 28:18. «Я Є» — запорука кожної обітниці. Я Є; не бійтеся. "Бог з нами" — порука нашого визволення від гріха, запорука нашої здатності коритися закону неба. Бажання віків, 23, 24.

Back to Articles