Article

# Книга пророка Йоеля і Лаодикійська Церква адвентистів сьомого дня - Номер вісімнадцять

Число вісімнадцять

Author

Jeff Pippenger

Published

December 25, 2025

Formats

PDF
Word

Ми розглядаємо завіт Аврама і ще не торкнулися елемента пророцтва Аврама, який має прямий зв’язок із початковими віршами книги Йоіла. Пророцтво Аврама про 400 років поневолення разом із Павловими 430 роками утворює пророчу структуру, що узгоджується з 1290 роками книги Даниїла 12:11. Пророцтво на 1290 років в одинадцятому вірші є омега-пророчим періодом 430-річної лінії Аврама й Павла. Ця істина є елементом того, що розпечатується в останні дні й відокремлює мудрих від нечестивих.

З омега-пророцтвом про 430 років був пов’язаний символ "чотирьох поколінь", що окреслює випробувальний період для нації, яка тримала Божий вибраний народ у неволі. Для Мойсея це був Єгипет, для ста сорока чотирьох тисяч, які співають пісню Мойсея, — це історія Сполучених Штатів від 1798 року до недільного закону. Сполучені Штати, представлені як "звір із землі" в тринадцятому розділі Об’явлення, починають як агнець і закінчують тим, що говорять, як дракон. Йосип, символ Агнця, уособлює період відносного миру в Єгипті, аж доки не з’явився новий фараон і не почалася неволя. Отже, нація, що судиться в четвертому поколінні, якою для Мойсея був Єгипет, — це Сполучені Штати. Останок судиться при недільному законі, як це прообразно показано в карах, що для євреїв завершилися кров’ю на їхніх одвірках, а потому — для єгиптян при Червоному морі. Йосип і Мойсей уособлюють доброго і злого фараона; для Сполучених Штатів це спершу агнець, а потім дракон.

Пророцтво Аврама про суд у четвертому поколінні включало той факт, що закінчення випробувального часу є поступовим, бо у межах виконання Мойсеєм пророцтва Аврама не лише для Єгипту закінчився випробувальний час, а й залишався час для аморійців, щоб наповнити свою чашу випробувального часу — після того, як Єгипет наповнив свою. Червоне море для Єгипту було тим, чим є недільний закон для Сполучених Штатів, а тоді «кожна інша країна на земній кулі» буде «наслідувати приклад» Сполучених Штатів, що показано на прикладі аморійців після закінчення випробувального часу для Єгипту.

Амореї — одне з десяти племен, що в завіті з Аврамом окреслюють світ від ріки Єгипту до ріки Вавилону, і тому вони представляють народи світу, які як окремі нації закривають свій час випробування після недільного закону у Сполучених Штатах. Амореї є біблійним символом закриття суду над світом, і це відбувається в третьому та четвертому поколінні. Червоне море є символом закриття часу випробування для Сполучених Штатів, а амореї представляють народи, що поступово закривають свій час випробування, аж доки не закриється час випробування для людства. Отже, амореї є символом періоду кризи недільного закону при Червоному морі аж до визволення завдяки східному вітру, коли Божому народові відкривається шлях визволення.

Але пророцтво Аврама не лише стосується четвертого покоління у контексті Сполучених Штатів як Єгипту та світу як аморейців; воно, що важливіше, визначає покоління Божого народу, яке переходить через Червоне море, як «четверте покоління». Коли ми добудемо все, що зможемо, із розуміння «чотирьох поколінь» у першому з трьох кроків Аврама, ми розглянемо другий і третій кроки завіту Авраама. Другий крок — це сімнадцятий розділ, а третій крок, звісно, — двадцять другий розділ.

У дванадцятому розділі книги Даниїла визначено три пророчі періоди, і всі вони представляють пророчий час, що скінчився 1844 року. Ці три періоди розпечатані в останні дні, і ці три періоди представляють зростання знання, яке приходить до Божого народу в останні дні. Христос, як Муж у лляному одязі, у сьомому вірші встановлює перший із трьох пророчих періодів і, роблячи це, узгоджується з ангелом десятого розділу Об'явлення, який стоїть не на воді, а на землі та морі.

> І ангел, якого я бачив, що стояв на морі й на землі, підніс руку свою до неба і присягнув тим, хто живе на віки віків, хто створив небо і все, що в ньому, і землю, і все, що на ній, і море, і все, що в ньому, що часу більше не буде. Об’явлення 10:5, 6.

У сьомому вірші дванадцятого розділу чоловік у лляній одежі також клянеться Тим, Хто живе повіки.

> І я почув чоловіка, одягненого в лляну одежу, який був над водами річки, коли він підняв свою праву руку й ліву руку до неба і поклявся Тим, Хто живе навіки, що це буде на час, часи й пів часу; і коли буде завершено розпорошення сили святого народу, тоді все це звершиться. Даниїла 12:7.

З натхнення ми дізнаємося, що та сама лінія пророцтва, яка міститься в книзі Даниїла, продовжується в книзі Об’явлення, і мілеритське розуміння полягає в тому, що ці два описи Христа є паралельними. Христос як Ангел із книжечкою, який у книзі Об’явлення вказує на закінчення дії пророчого часу в 1844 році, і Христос як Муж у льняній одежі в книзі Даниїла, який указує, що коли в Сполучених Штатах настане недільний закон, усі дива останнього видіння Даниїла будуть завершені. У межах тієї священної історії, яка передує недільному закону і завершується ним, Божий народ мав бути розпорошений на період, позначений символом 1260. Період розпорошення, що передує недільному закону, викладений в одинадцятому розділі книги Об’явлення, де Мойсей і Ілля вбиті й лежать мертвими на вулиці три з половиною дні, що є символом 1260.

У сьомому вірші муж у лляній одежі вказує, що коли розсіяння сили святого народу завершить свої три з половиною дні, «дива», які спіткають Божий народ останніх днів, закінчаться. Ми завершили останню статтю коментарем сестри Вайт до третього розділу Захарії. У першому реченні було сказано: «Видіння Захарії про Ісуса й Ангела застосовується з особливою силою до досвіду Божого народу в завершальних сценах великого Дня спокути». У самому розділі та в натхненному коментарі сестри Вайт до нього сто сорок чотири тисячі — це «люди на диво». «Дива» останнього видіння Даниїла, які завершуються недільним законом, — це «дива», пов’язані із запечатуванням Божого народу.

Дванадцятий розділ книги Даниїла дає світло, яке запечатує сто сорок чотири тисячі в останні дні. Це світло представлене трьома пророчими періодами, які всі були визначені та утверджені як істина в міллеритській історії. Ці три періоди подані в трьох віршах і є трьома стовпами, що підтримують структуру істини. Структура істини утримується триетапним процесом. Цей процес із трьох кроків представлений в уривку з дев’яти віршів (4–12) трьома віршами, що подають пророчий час. Ці три пророчі періоди, якщо розглядати їх з позицій основоположного міллеритського розуміння, утворюють три символічні періоди, які визначені у згоді з міллеритським розумінням, але без застосування елемента часу.

Три періоди містяться в самому уривку Святого Письма, який визначає «процес запечатування пророцтва — а потім його розпечатування», включно з класичним біблійним описом потрійного процесу випробування. Ті дев’ять віршів, що починаються з того, як Даниїлові велено запечатати його книгу, — це саме ті вірші, де викладено три періоди, і в тих дев’яти віршах процес очищення, що звершується, коли істина розпечатується, виражено словами «очищені, вибілені та випробувані». Три періоди в трьох віршах — а саме «помноження знання», «час кінця» та «останні дні» — представляють остаточний процес випробування і запечатування Божого завітного народу. Саме в тій історії викладені символічні «дивовижі», що спостигають Божий народ в останні дні. Будь ласка, прочитайте цей абзац ще раз.

Три періоди, у трьох віршах уривка з дев’яти віршів, становлять кульмінацію Книги Даниїла, і кульмінація, представлена там, є кульмінацією внутрішньої пророчої лінії; це розповідь про те, як камінь «відтесано» від гори без участі рук, що є історією останку. Ту внутрішню лінію представлено в розділах десятому і дванадцятому, а кульмінація зовнішньої лінії пророцтва — у завершальних віршах одинадцятого розділу та в перших кількох віршах дванадцятого розділу книги Даниїла.

Ті три періоди також є кульмінацією видінь, пов’язаних зі свідченням річок Улай і Хіддекел, а три вірші містять пророчий період, що являє собою кульмінаційне виконання пророцтва про час завіту, у якому свідками є і Аврам, і Павло. Ісус, як Муж у лляній одежі, у сьомому вірші ходить по воді. В одинадцятому вірші два голоси, які також є голосом Христа; Аврам і Павло стають, щоб свідчити. У дванадцятому вірші представлена історія запечатування Божого народу, бо сто сорок чотири тисячі — діви, а діви переживають притчу про десять дів, і благословення в дванадцятому вірші — на тих, хто чекає. Ті, що чекають у притчі й є «блаженні», — це ті, хто отримує одяг, який дозволяє їм увійти на весілля, коли двері зачиняються.

У сьомому вірші Ісус іде по воді, що викликає страх, але Петро вирішує повірити й починає йти та віддавати Богові славу; утім Петро часто є символом двох груп, і слава знову обертається на страх, коли настає його година суду. Перша крапка, що стоїть у сьомому вірші, представляє звістку першого ангела. Ісус перебуває на водах — символі страху та першого ангела. Потім Ісус окреслює період, коли Він прославить Свій народ перед судом недільного закону. Усі три елементи трьох ангелів містяться в сьомому вірші, бо сьомий вірш є першим із трьох віршів, що представляють трьох ангелів.

Одинадцятий вірш подає 'подвоєння', будучи омега-свідченням щодо альфа-голосів Аврама та Павла. Їхні "подвоєні" голоси зливаються, щоб представити пророцтво часу завіту, а одинадцятий вірш виконує це пророцтво як омега, визначаючи пророчий період, що завершується падінням Вавилона в 1798 році, і тим самим типологічно вказує на падіння Вавилона, коли Михаїл постане в останні дні. В одинадцятому вірші маємо подвоєння пророків і період, який представляє два падіння Вавилона, тим самим представляючи звістку другого ангела, що проголосила: "Вавилон упав, упав."

Сьомий вірш — це перша ангельська вістка, одинадцятий вірш — друга ангельська вістка, а дванадцятий вірш, який є Даниїл 12*12 або Даниїл 144, стосується розрізнення між мудрими й нерозумними, яке здійснюється в процесі суду, що завершується виявленням характеру під час кризи суду. Дванадцятий вірш — це третя ангельська вістка, яка визначає, як світ поділяється на два класи, а відповідником зовнішнього зображення цього самого поділу третім ангелом є внутрішній поділ третього ангела, представлений у дванадцятому вірші. Вірші сьомий, одинадцятий і дванадцятий — це вістка трьох ангелів, і ці вірші — світло, яке розкривається в останні дні. Розкриття цих трьох віршів в останні дні узгоджується з десятим розділом книги Об’явлення.

Христос як могутній ангел, а також Лев із коліна Юди в десятому розділі, закричав як «лев», і Його рик породив сім громів, які були запечатані, як і десятий розділ книги Даниїла. Це паралельні уривки. З цієї причини три періоди в дванадцятому розділі також є сімома громами десятого розділу Об’явлення.

"Сім громів" є просто ще одним означенням Христа як Альфи й Омеги, бо основна символіка "семи громів" полягає в тому, що під ними мається на увазі "окреслення подій", які відбулися з 1798 до 1844 року, і це окреслення повторюється в "майбутніх подіях", які "будуть відкриті у своєму порядку" в історії ста сорока чотирьох тисяч. Отже, "сім громів" є символом Альфи й Омеги; він також є початком і кінцем; першим і останнім, фундаментом і храмом; наріжним каменем і завершальним каменем - сім громів.

Світло трьох символічних періодів у дванадцятому розділі книги Даниїла має узгоджуватися зі світлом семи громів, бо це одна й та сама пророча лінія. У першому періоді Христос підносить обидві руки до неба, як Він робить однією рукою в десятому розділі Об’явлення. У десятому розділі Об’явлення Його рука стає символом завершення застосування пророчого часу, позначаючи перехід від пророчих часових періодів до просто пророчих періодів. Цей перехід основного пророчого правила, яким користувалися міллеріти, був типологічно зображений великим переходом від буквального до духовного у часи Христа.

Апостол Павло був покликаний, щоб встановити головний пророчий принцип, пов’язаний із пророчою лінією обраного народу. На самому початку духовного Ізраїлю було встановлено головний пророчий принцип, який визначає наново сам завіт. Відтоді бути дитиною Авраама означало бути дитиною Авраама вірою, а не кров’ю. Цей пророчий принцип було запроваджено головним чином пером Павла, який у цьому відношенні був прообразом Христа з десятого розділу Об’явлення, Христа, що у 1844 році змінив і поклав край застосуванню пророчого часу.

Завіт із людством представлений веселкою, а Ноїв ковчег представляє період часу до і після потопу, коли не було чітко визначеного вибраного народу. Покликання Авраама становило велику й суттєву зміну в пророчих взаєминах Бога з людством. Завіт, укладений з Авраамом, представляв великий зсув у перебігу історії завітів і тим самим прообразно вказував на великий перехід від буквального до духовного за днів Павла, а також від застосування часу до незастосування часу у 1844 році.

Першим зрушенням у Божому завіті з людством був Сад, і виразною зміною стали обмеження щодо дерева життя, а також відбулася зміна одягу — від духовного світла до буквальної шкіри ягняти. Наступне велике зрушення в історії завіту — потоп, який уособлює Ной, як і Адам у першому великому зрушенні завіту. Потім відбулося зрушення до вибраного народу з Аврамом, що привело до Мойсея, який запроваджує пророчі принципи, за якими день представляє рік. Цей принцип чинний до 1844 року, коли сталося ще одне велике зрушення в історії завіту. У великі епохи історії завіту завжди відбувається значне зрушення в принципі Божого пророчого Слова. Таке зрушення під час історії ста сорока чотирьох тисяч полягає в тому, що Альфа Омега — це Істина. Альфа й Омега — це принцип, за яким кінець завжди ілюструється початком у Божому Слові. До цього принципу Альфи й Омеги прив’язана потрійна структура єврейського слова "істина".

Великий пророчий зсув упродовж історії останку безпосередньо представлений у кожній з основних історій завіту, і так само — на інших лініях істини. «Ключ», покладений на Еліякима в Ісаї 22:22, — це той самий ключ, який дано Петру в Паніумі в шістнадцятому розділі Євангелія від Матвія. Той ключ дано Філадельфійській церкві, і саме Вільяму Міллеру було дано ключ, що дозволив йому пов’язатися з самим принципом «день за рік», записаним Мойсеєм в історії Мойсея, яка була прообразом історії міллеритів. Зв’язок Міллера з пророцтвом Мойсея був представлений зв’язком Павла з пророцтвом Аврама. І чому б Міллерові не пов’язатися з Мойсеєм? Адже Мойсеєве спасіння в ковчезі було пов’язане з Ноєвим спасінням у ковчезі, щоб поєднати обидва завіти. Зміни пророчого застосування, що починаються в Едемі, вказують, що велике об’явлення пророчого світла визначене в історії останнього народу завіту — ста сорока чотирьох тисяч. Я стверджую, що великий пророчий зсув представлений сімома громами, які безпосередньо пов’язані з трьома періодами в дванадцятому розділі книги Даниїла, і вони розпізнаються лише тоді, коли застосовуються принципи альфи й омеги у застосуванні «лінія на лінію», що спирається на триетапну структуру істини.

У віршах, що безпосередньо передують оголошенню, що «часу більше не буде», Христос представив сім громів, які, подібно до істин дванадцятого розділу Даниїла, були запечатані. Контекстом для чоловіка у лляному одязі, який піднімає обидві руки у дванадцятому розділі, є розпечатування книги Даниїла, а контекстом для Христа-Лева в десятому розділі Об’явлення є запечатування семи громів. Сестра Вайт пов’язує запечатування семи громів із запечатуванням книги Даниїла.

> Після того, як ці сім громів промовили своїми голосами, Іванові, як і Даниїлові, надходить веління щодо книжечки: «Запечатай те, що промовили сім громів». Йдеться про майбутні події, які будуть відкриті у своєму порядку. Біблійний коментар адвентистів сьомого дня, том 7, с. 971.

Сім громів окреслені десятим розділом Об’явлення і Духом пророцтва, а також історією міллеритів з 1840 по 1844 роки, що повторюється в історії ста сорока чотирьох тисяч. У тому ж уривку сказано: «Особливе світло, дане Івану, що було виражене в семи громах, було окресленням подій, які мали відбутися під час проголошення першої й другої ангельської вістки. Було не на краще, щоб люди знали ці речі, бо їхню віру необхідно було випробувати. У Божому порядку мали бути проголошені найчудовіші та передові істини». Міллеріти не розуміли, що їм доведеться зіткнутися з двома розчаруваннями, оскільки їхнє нерозуміння було задумане як випробування для них. Міллеріти не підозрювали жодних «передових істин», тобто не очікували жодних «значних пророчих зрушень» в історії завіту.

Хоча "це було не найкраще для" міллеритського "народу знати ці речі," сто сорок чотири тисячі піддаються випробуванню тією самою історією, але не через невинне нерозуміння цієї історії, а через те, що не розуміють історії, яку потрібно знати. Це те саме випробування, лише навпаки. Іван у десятому розділі Об’явлення насамперед представляє сто сорок чотири тисячі, а лише другорядно — міллеритський рух першого й другого ангелів. Це стає очевидним, коли ви бачите, що Івана заздалегідь попередили, що, коли він з’їсть цю книжечку, вона буде спершу солодкою, а потім гіркою. Для міллеритів було не на краще знати, що це означало, але Іван представляє народ, який заздалегідь знає, що сталося, коли міллеріти з’їли цю книжечку.

> І я підійшов до ангела і сказав йому: Дай мені книжечку. І він сказав мені: Візьми її і з'їж; і вона зробить твою утробу гіркою, але в устах твоїх буде солодкою, як мед. І я взяв книжечку з руки ангела і з'їв її; і в устах моїх вона була солодкою, як мед; і щойно я її з'їв, утроба моя стала гіркою. Об'явлення 10:9, 10.

Іванові заздалегідь повідомлено про гірко-солодкий досвід 1840–1844 років, історію, представлену в десятому розділі. Цей досвід, так виразно представлений у віршах дев’ятому й десятому, також чітко окреслений у віршах з другого по четвертий.

> І в його руці була розгорнута маленька книжечка; і поставив він свою праву ногу на море, а ліву — на землю, і закричав гучним голосом, як коли лев рикає; і коли він закричав, сім громів озвалися своїми голосами. І коли сім громів озвалися своїми голосами, я вже збирався писати, та почув я голос із неба, що говорив до мене: Запечатай те, що сказали сім громів, і не пиши цього. Об’явлення 10:2–4.

«Сім громів» означають «опис подій», які мали відбутися при першому й другому ангелах, а також «майбутні події, які будуть розкриті у належному порядку». «Сім громів» означають істину про те, що історія міллеритів повторюється в історії ста сорока чотирьох тисяч, а істини, які були розпечатані у час кінця в 1798 році й надалі, становлять розпечатання істини в останні дні для Божого народу. Ісус у десятому розділі Об’явлення узгоджується з Ісусом у дванадцятому розділі Даниїла. В обох уривках викладено запечатування та розпечатання випробувальної істини в останні дні.

Дехто може стверджувати, що в сьомому вірші говорить Ісус, а в одинадцятому й дванадцятому віршах до Даниїла говорить Гавриїл; однак це можна розуміти й так, що в усіх трьох уривках говорить Ісус. Як би не розв’язували це питання, це голос Христа, що говорить через Даниїла, а три пророчі періоди в дванадцятому розділі — це слова Христа, і Він подає ці три періоди в структурі істини. Усі три періоди запечатані, утворюючи з них один потрійний символ.

Сьомий вірш стосується завершення «чудес», указуючи на завершальне служіння Христа у Святому Святих, коли Він стирає гріхи й запечатує сто сорок чотири тисячі. Перший вірш визначає «чудеса», а останній із трьох віршів також визначає «чудеса» як тих, хто блаженний за те, що очікує й переживає перше розчарування. Період посередині окреслює бунт людства під час кризи недільного закону, а також визначає період, що веде до недільного закону, як період підготовки для ста сорока чотирьох тисяч. Усі вірші безпосередньо визначають «що спіткає» народ Даниїла «в останні дні». Усі три вірші говорять на тему очищення ста сорока чотирьох тисяч. Перший період узгоджується з третім, а середній період представляє бунт усього світу, коли він рушає до Армагеддону.

Якщо ті три періоди також є сімома громами, тоді три вірші мають вказувати на «майбутні події, які будуть [розкриті] у своєму порядку», і ті «майбутні події» узгоджувалися б із «описом подій, що відбулися під першим і другим ангелами» з 1840 по 1844 рік. Є кілька істин, які цей рух прийняв і які виразно відрізняються від піонерського розуміння, однак усі ті істини узгоджуються з піонерським розумінням. Від міллеритів до сьогодні відбувся значний пророчий зсув. Принцип «день за рік» є класичним прикладом, але є й інші. Приклад значного пророчого зсуву представлено у зв’язку із сімома громами.

Після того як Іванові в останньому вірші десятого розділу було сказано, що він має знову пророкувати, чим підкреслювалося, що оповідь десятого розділу представляла як рух міллеритів, так і сто сорок чотири тисячі, йому дали жезл, щоб виміряти храм, але йому сказали не вимірювати двір.

> І дана була мені тростина, подібна до жезла; і став ангел, кажучи: Встань, і виміряй храм Божий, і жертовник, і тих, що поклоняються в ньому. А двір, що поза храмом, залиш назовні, і не вимірюй його; бо він даний язичникам; і святе місто вони топтатимуть сорок два місяці. Об’явлення 11:1, 2.

Під час вимірювання храму після 1844 року Іванові кажуть не включати язичників, які представлені як подвір’я. Ця ілюстрація у 1844 році вказувала, що Бог щойно обрав наречену нового завіту, і тоді було проведено розрізнення між Його нареченою та подвір’ям. Сестра Вайт чітко пояснює, що подвір’я представляє язичників, а храм — Божий обраний народ; просто прочитайте розділ «Зовнішній двір» у книзі «Бажання віків».

Іван зображує міллеритів, які щойно стали Божим обраним народом у 1844 році. Було проведено розмежування між міллеритами, які щойно пережили гірко-солодке послання, і рештою світу, представленою як язичники.

Підвалини були закладені від 1840 року до першого розчарування, а храм було завершено під час проголошення Опівнічного кличу. Потім настало Велике розчарування, і Івану сказано встати й виміряти, але язичників обминути. Іван ілюструє відкриття суду, і з цієї причини натхнення застосовує вимірювання Івана у віршах як символ слідчого суду. Те, що ми щойно виклали про Івана як символ вимірювання, узгоджується з типовим адвентистським розумінням, але в цьому русі стався значний зсув у розумінні цього символу.

Відповідно до розуміння міллеритів, ми побачили, що в історії міллеритів, як її подає Іван у десятому розділі, містилося також пророцтво про паралельний рух, який мав стати тими ста сорока чотирма тисячами. Ми зрозуміли, що якщо взяти виміри історії міллеритів і відкинути час язичників, то можна побачити сам храм, який вимірював Іван.

Ми побачили, що одне 2520-річне пророцтво часу закінчується у 1798 році, а інше — у 1844 році, тим самим відкриваючи сорокашестирічний період, упродовж якого Христос будував храм міллеритів. Іван визначив, що подвір’я належить язичникам, і існують пророчі «часи язичників».

> І поляжуть від леза меча, і будуть відведені в полон до всіх народів; а Єрусалим буде потоптаний язичниками, доки не сповняться часи язичників. Луки 21:24.

Словосполучення «часи язичників» ужито в множині і позначає два періоди, коли були потоптані і буквальний, і духовний Ізраїль. Останнє з двох потоптань, спершу язичництвом, а потім папством, закінчилося 1798 року. Попри будь-які твердження, «часи язичників» закінчилися 1798 року з появою першого ангела. Іван мав розпочати вимірювання у 1798 році, і не раніше. Його помістили в історію 1844 року, тож залишити поза увагою період, що закінчився 1798 року, означало залишити поза увагою двір, і, чинячи так, ви виявляєте сорок шість років, коли міллеритський храм був зведений Посланцем Заповіту. Багато пов’язаних істин випливає з цього застосування, але я використовую це лише як приклад світла, яке відрізняється від піонерського розуміння, не суперечить початковим істинам, але більше не застосовує час.

Ту конкретну істину було визнано ще до 11 вересня, але по-справжньому глибоко вона утвердилася після 11 вересня. Істину про вимірювання храму Іваном не можна відокремити від «семи громів», адже це той самий уривок. Існує істина щодо застосування «семи громів», яка була запечатана до періоду, коли звершуються «чудеса» дванадцятого розділу книги Даниїла. Застосування «семи громів», з якого було знято печать після липня 2023 року, ідеально узгоджується, або, сказати б, доповнює три вірші дванадцятого розділу Даниїла в глибокий спосіб.

Сестра Вайт вживає слово complement, а не слово compliment, щоб описати взаємозв’язок книг Даниїла та Об’явлення. Complement, що означає «доводити до досконалості», — це те, що ці дві пророчі книги роблять одна для одної. Сім громів, коли їх розкрито в дванадцятому розділі Даниїла після липня 2023 року, доводять послання, що міститься там, до досконалості. Те, що відкриває сім громів, — це принцип альфи й омеги у поєднанні зі структурою істини.

«Часи» язичників сповнилися 1798 року і представляють два періоди по 1260 років, коли язичництво, а потім папство топтали святиню та воїнство. Коли вимірюємо храм, маємо відкинути двір, і двір простягається до 1798 року, але після 1844 року часу більше немає. Сьогодні 1260 років просто означають відрізок часу, що окреслює відмінність між храмом і двором. З цієї причини від 18 липня 2020 року до липня 2023 року було звершене потоптання. Вимірювати храм сьогодні, у поєднанні з сімома громами, що представляють окреслення подій, які відбулися під час першої та другої вісток ангелів, — це праця, доручена Іванові. «Наша велика праця» — це «поєднати» вістки трьох ангелів, тим самим окреслюючи пророчу працю, якої не було зроблено в попередній історії завіту і яка навіть тепер здійснюється дуже рідко. Коли ми відкидаємо двір, що представляє часи язичників, ми відкидаємо 1260 років папського переслідування, яке закінчилося в час кінця у 1798 році.

Храм, який зводили протягом сорока шести років в історії міллеритів, вказує на храм, що зводиться з липня 2023 року аж до часу безпосередньо перед недільним законом. Та історія є періодом семи громів "майбутні події," що "будуть", а не можуть бути, "відкриті у своєму порядку."

Коли ми поєднуємо історію першого ангела з історією другого, ми виявляємо, що історія починається з розчарування «альфа» і закінчується розчаруванням «омега». Коли ми зіставляємо пророчі віхи в історії першого ангела від 1840 року до 19 квітня 1844 року з віхами другого ангела, який з’явився тоді і діяв до приходу третього 22 жовтня 1844 року, ми маємо два періоди, що обидва починаються і закінчуються приходом ангела. Історія від першого ангела до другого ілюструє історію від другого до третього.

Пророче свідчення того, що це правильне застосування, міститься в альфі й омезі цього застосування. Дві паралельні лінії, застосовані разом, і початок та кінець обох ліній вказують на прихід ангела. Тоді, коли їх поєднують лінія на лінію в одну лінію, початок позначає перше розчарування, а кінець — велике розчарування. Додатковий доказ міститься в принципах альфи й омеги, що визначають кінець як більший за початок. Розчарування альфи, яке завершується великим розчаруванням омеги, визначає менший і більший елемент альфи й омеги.

Коли ми починаємо з 19 квітня 1844 року (прихід другого ангела, що веде до приходу третього 22 жовтня 1844 року); і ми також починаємо другу лінію з 11 серпня 1840 року, яка закінчується 19 квітня 1844 року, ми бачимо, що розчарування 19 квітня 1844 року є і альфою, і омегою пророчої лінії, яка утворюється шляхом поєднання пророчих ліній першого і другого ангелів.

Наприкінці періоду приходить третій ангел разом із другим ангелом, тим самим символізуючи 9/11, а також два голоси могутнього ангела з вісімнадцятого розділу Об’явлення. Ці два голоси є вістками другого й третього ангелів, і ці два ангели торкнулися один одного 22 жовтня 1844 року, і вони знову зустрічаються, коли дві історії поєднуються лінія на лінію. Поєднані таким чином, вони представляють історію від першого розчарування до великого розчарування, а віхою посеред тієї історії в часи міллеритів був табірний з’їзд в Ексетері, де виявилися два класи поклонників, представляючи бунт нерозумних дів у притчі та визначаючи середню віху як бунт.

Сім громів представляють історію вісток першого й другого ангела, поєднаних рядок до рядка, що визначає історію від першого розчарування до великого розчарування в історії ста сорока чотирьох тисяч. Розуміння того, що ця історія представляє пророчо, повністю узгоджується з вісткою, представленою в дванадцятому розділі Даниїла, як такою, що запечатана до часу кінця.

Ми продовжимо це дослідження в наступній статті, але я залишу частину останнього видіння Даниїла, яка стосується лише Даниїлової ілюстрації народу Божого в останні дні. Зауважте, в контексті правила першої згадки, що в першому вірші Даниїл належить до категорії тих, хто розуміє видіння. Першою згадкою у видінні є ілюстрація Даниїла як представника мудрих, які розуміють, а останні дев’ять віршів стосуються мудрих, які розуміють, на двадцять другий день.

> Третього року Кіра, царя Персії, було відкрито слово Даниїлові, якого звали Валтасар; і те слово було істинне, але призначений час був довгий; і він зрозумів те слово й мав розуміння видіння.

> У ті дні я, Даниїл, був у жалобі три повні тижні. Я не їв приємного хліба, ані м’ясо, ані вино не входили в мої уста, і не помазувався зовсім, аж поки не сповнилися три повні тижні. А на двадцять четвертий день першого місяця, коли я був на березі великої ріки, яка є Хіддекел; Тоді я підвів очі свої й глянув, і ось

> певний чоловік, одягнений у лляний одяг, а його стегна були підперезані чистим золотом Уфазу; його тіло було подібне до берилу, а обличчя — як блискавка, очі — наче смолоскипи вогню, руки й ноги — на вигляд, як полірована мідь, а голос його слів — як голос великого натовпу.

> І я, Даниїл, один бачив видіння; а люди, що були зі мною, видіння не бачили; але великий трепет напав на них, тож вони втекли, щоб сховатися. Тому я залишився сам і бачив це велике видіння, і в мені не залишилося сили: бо краса мого виду обернулася в мені на знівечення, і я не мав жодної сили.

> Та я почув голос його слів; і коли я почув голос його слів, тоді впав я в глибокий сон на обличчя моє, а обличчя моє було до землі. І ось рука доторкнулася до мене, що поставила мене на коліна мої та на долоні рук моїх. І він сказав мені,

> О, Даниїле, муж дуже улюблений, зрозумій слова, які я говорю тобі, і стань прямо, бо тепер я посланий до тебе.

> І коли він промовив до мене це слово, я стояв, тремтячи. Тоді він сказав мені,

> Не бійся, Данієле: бо від першого дня, як ти звернув своє серце до розуміння і смирив себе перед Богом твоїм, слова твої були почуті, і я прийшов через твої слова. Але князь царства Перського противився мені двадцять один день; та ось Михаїл, один із перших князів, прийшов мені на допомогу, і я залишився там при царях Персії.

> Нині я прийшов, щоб дати тобі зрозуміти, що спіткає твій народ в останні дні, бо це видіння ще стосується далеких днів.

> І коли він промовив до мене такі слова, я схилив обличчя до землі й онімів. І ось хтось, подібний до синів людських, доторкнувся до моїх уст; тоді я розкрив уста і заговорив, і сказав тому, хто стояв переді мною,

> О мій пане, від видіння болі мої обернулися на мене, і сили в мені не залишилося. Бо як може раб цього мого пана говорити з цим моїм паном?

> бо щодо мене, відразу не стало в мені сили, ані подиху не зосталося в мені. Тоді знову прийшов один, подібний на вигляд до людини, і доторкнувся до мене, і він зміцнив мене, і сказав,

> О муж вельми улюблений, не бійся: мир тобі, будь сильний, так, будь сильний. І коли він промовив до мене, я зміцнів і сказав: нехай говорить пан мій, бо ти зміцнив мене. ...

> А ти, Даниїле, затаї ці слова й запечатай книгу аж до часу кінця: багато хто бігатимуть туди й сюди, і знання помножиться.

> Тоді я, Даніїл, глянув, і ось стояли ще двоє: один на цьому березі ріки, а другий на тому березі ріки. І один сказав чоловікові, зодягненому у лляне, який був над водами ріки: Скільки ще часу до кінця цих чудес?

> І я почув того мужа, зодягненого в лляну одежу, що стояв над водами ріки, коли він підняв праву й ліву руку до неба і клявся Тим, Хто живе повіки, що це буде на час, часи й половину часу; і коли буде закінчено розпорошення сили святого народу, тоді усі ці речі закінчаться.

> І почув я, але не зрозумів; тоді сказав я: Пане мій, який буде кінець цим речам?

> І сказав: Іди своєю дорогою, Данієле, бо ці слова замкнені та запечатані аж до часу кінця. Багато хто очиститься, убілиться й буде випробуваний; а безбожні чинитимуть безбожно, і ніхто з безбожних не зрозуміє; а мудрі зрозуміють.

> І від часу, коли буде віднята щоденна жертва і поставлена мерзота, що чинить спустошення, буде тисяча двісті дев’яносто днів.

> Блажен той, хто чекає і доживе до тисячі трьохсот тридцяти п’яти днів.

> А ти йди своїм шляхом аж до кінця: бо ти спочинеш, і станеш у своїй долі в кінці днів. Даниїл 10:1-18; 12:4-13.

Back to Articles