Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Twelve

Книга Даниїла - номер сто дванадцять

Unveiling the Prophetic Symbolism of Ishmael: From Archer to Sealer of the 144,000

Розкриття пророчої символіки Ізмаїла: від лучника до запечатувача 144 000

Author

Jeff Pippenger

Published

March 2, 2024

Formats

PDF
Word

> And God was with the lad; and he grew, and dwelt in the wilderness, and became an archer. Genesis 21:20.

> І Бог був із хлоп’ям; і воно росло, і жило в пустелі, і стало стрільцем з лука. Буття 21:20.

Ishmael became an archer, which is a symbol of warfare, and a symbol of the executive judgment which is brought against Rome.

Ізмаїл став лучником, що є символом війни та символом караючого суду, який звершується над Римом.

> The voice of them that flee and escape out of the land of Babylon, to declare in Zion the vengeance of the Lord our God, the vengeance of his temple. Call together the archers against Babylon: all ye that bend the bow, camp against it round about; let none thereof escape: recompense her according to her work; according to all that she hath done, do unto her: for she hath been proud against the Lord, against the Holy One of Israel. Jeremiah 50:28, 29.

> Голос тих, що втікають і рятуються із землі Вавилону, щоб звістити на Сіоні помсту Господа, Бога нашого, помсту за Його храм. Скличте разом лучників проти Вавилону: усі, хто натягає лука, облягайте її довкола; нехай ніхто з неї не втече; відплатіть їй за її вчинки; за все, що вона робила, зробіть їй; бо вона звеличилася проти Господа, проти Святого Ізраїлевого. Єремії 50:28, 29.

The archers recompense Babylon according to her work, and that recompense begins at the soon-coming Sunday law, with the second voice of Revelation chapter eighteen, when the progressive executive judgment of Babylon begins.

Лучники відплатять Вавилону за його діла, і ця відплата починається з недільного закону, що невдовзі настане, разом із другим голосом вісімнадцятого розділу Об’явлення, коли розпочинається поступовий виконавчий суд над Вавилоном.

> And I heard another voice from heaven, saying, Come out of her, my people, that ye be not partakers of her sins, and that ye receive not of her plagues. For her sins have reached unto heaven, and God hath remembered her iniquities. Reward her even as she rewarded you, and double unto her double according to her works: in the cup which she hath filled fill to her double. How much she hath glorified herself, and lived deliciously, so much torment and sorrow give her: for she saith in her heart, I sit a queen, and am no widow, and shall see no sorrow. Revelation 18:4–7.

> І почув я інший голос із неба, що говорив: Вийдіть із неї, народе Мій, щоб ви не стали учасниками її гріхів і не прийняли її кар. Бо гріхи її сягнули до неба, і Бог згадав її беззаконня. Відплатіть їй, як і вона відплатила вам, і віддайте їй удвічі за її вчинками: у чаші, яку вона наповнила, налийте їй удвічі. Скільки вона прославляла себе й жила в розкошах, стільки дайте їй муки та скорботи, бо говорить у серці своєму: Я сиджу царицею, не вдова, і не побачу скорботи. Об’явлення 18:4–7.

Ishmael and his mother Hagar had been restrained from inheriting the right of the first born, and were cast out. Thus, jealousy became the prophetic motivation of Islam, and warfare their prophetic occupation. The first mention includes the restraint imposed upon Ishmael and his mother by Sarah, and their “restraint” became a primary prophetic characteristic of Islam throughout God’s Word, and history. Ishmael’s descendants were to be wild men, whose hand was against every man, and their wild attribute is represented by the wild Arabian ass, of the horse family. Thus, the Islamic warfare of the first and second woes, is represented as warriors riding upon angry horses.

Ізмаїла та його матір Агар обмежили в успадкуванні права первородства і вигнали. Отже, заздрість стала пророчим мотивом ісламу, а війна — їхнім пророчим заняттям. Перша згадка включає обмеження, накладене на Ізмаїла та його матір Сарою, і їхнє «обмеження» стало головною пророчою ознакою ісламу в усьому Божому Слові та в історії. Нащадки Ізмаїла мали бути дикими людьми, чия рука була проти кожного, а їхню дику рису символізує дикий арабський осел з родини коневих. Отже, ісламська війна першого і другого «горя» зображена як воїни, що їдуть верхи на розлючених конях.

Islam is the message of the latter rain, and it is only fitting that the three woes represent three specific prophetic lines, for the methodology of the latter rain is “line upon line.” When the prophetic characteristics of the first two lines are brought together, they establish the line of the third woe. All three prophetic lines illustrate the period of the sealing of the one hundred and forty-four thousand. Those three lines represent the period of the pouring out of the latter rain, for the latter rain began to sprinkle when the third Woe arrived on September 11, 2001.

Іслам є посланням пізнього дощу, і цілком доречно, що три «горе» представляють три конкретні пророчі лінії, адже методологія пізнього дощу — «лінія на лінію». Коли пророчі характеристики перших двох ліній поєднуються, вони визначають лінію третього горя. Усі три пророчі лінії ілюструють період запечатування ста сорока чотирьох тисяч. Ці три лінії представляють період виливання пізнього дощу, бо пізній дощ почав накрапати, коли прийшло третє горе 11 вересня 2001 року.

> “The latter rain is to fall upon the people of God. A mighty angel is to come down from heaven, and the whole earth is to be lighted with his glory.” Review and Herald, April 21, 1891.

> "Пізній дощ має пролитися на народ Божий. Могутній ангел має зійти з неба, і вся земля буде осяяна його славою." Review and Herald, 21 квітня 1891 р.

The period of the sealing was also represented by the period that began on August 11, 1840 and ended with the arrival of the third angel on October 22, 1844. That period of time was also represented in Habakkuk chapter two. The Millerite history fulfilled Habakkuk chapter two, and in so doing it began when the angel descended on August 11, 1840, and it ended when the third angel arrived on October 22, 1844.

Період запечатання також був представлений проміжком часу, що розпочався 11 серпня 1840 року і закінчився приходом третього ангела 22 жовтня 1844 року. Той проміжок часу також був представлений у другому розділі книги Авакума. Історія мілеритів виконала другий розділ книги Авакума, і при цьому вона почалася, коли ангел зійшов 11 серпня 1840 року, і закінчилася, коли третій ангел прийшов 22 жовтня 1844 року.

Habakkuk chapter two identifies that at the end of the vision, the vision would “speak.” In verse three of Revelation chapter ten, the angel cried (spoke) with a loud voice, and on October 22, 1844 the same angel swore (spoke) that “time should be no longer.” Habakkuk’s watchman in verse one of chapter two, is located at August 11, 1840, for it is then that the watchmen lift up their voices.

Другий розділ книги пророка Авакума зазначає, що наприкінці видіння воно "заговорить". У третьому вірші десятого розділу Об'явлення ангел закликав (промовив) гучним голосом, а 22 жовтня 1844 року той самий ангел поклявся (промовив), що "часу більше не буде". Сторож Авакума в першому вірші другого розділу відноситься до 11 серпня 1840 року, бо саме тоді сторожі підносять свої голоси.

In the rebellion of 1888, which Sister White identifies as representing the angel of Revelation eighteen that was to lighten the earth with His glory, the watchmen (Jones and Waggoner) lifted up their “voices” as a trumpet, to show God’s people their transgressions, for their message was the message to Laodicea. On September 11, 2001, which was typified by the history of 1888, the Lord led His last day people back to Jeremiah’s old paths, where the watchmen were not hearkened to. The descent of the angel marks the prophetic arrival of the watchmen.

У повстанні 1888 року, яке Сестра Вайт ототожнює з ангелом вісімнадцятого розділу Об’явлення, що мав осяяти землю Своєю славою, сторожі (Джонс і Ваггонер) піднесли свої «голоси», мов сурму, щоб показати Божому народові його переступи, бо їхня вістка була вісткою до Лаодикії. 11 вересня 2001 року, що було типологічно представлене історією 1888 року, Господь повернув Свій народ останнього часу на стародавні стежки Єремії, де до сторожів не прислухалися. Зішестя ангела ознаменовує пророчий прихід сторожів.

The “voice” that arrived on August 11, 1840, was delivered through the watchmen, and Jeremiah was told that if he would return to his faith and trust in God after his disappointment that he would become God’s mouth. When the vision that had tarried finally arrived on October 22, 1844, it “spoke.” The period of Habakkuk chapter two, which was fulfilled in Millerite history, illustrates the period of the sealing of the one hundred and forty-four thousand.

«Голос», що надійшов 11 серпня 1840 року, був переданий через сторожів, і Єремії було сказано, що якщо після свого розчарування він повернеться до своєї віри та довіри до Бога, то стане Божими устами. Коли видіння, що барилося, нарешті прийшло 22 жовтня 1844 року, воно «заговорило». Період другого розділу Авакума, який сповнився в історії міллеритів, ілюструє період запечатування ста сорока чотирьох тисяч.

It is essential, to recognize that August 11, 1840 through to October 22, 1844, illustrates the sealing of the one hundred and forty-four thousand, which is the period where the latter rain is poured out. It is essential for the latter rain message is to be identified by the methodology of “line upon line.” The special period which is the sealing of the one hundred and forty-four thousand is repeatedly represented in the prophetic lines, and this is so in Habakkuk two, which Sister White directly identifies as being fulfilled in Millerite history. She also repeatedly teaches that Millerite history is repeated in the history of the one hundred and forty-four thousand.

Важливо визнати, що період від 11 серпня 1840 року до 22 жовтня 1844 року ілюструє запечатування ста сорока чотирьох тисяч, тобто час, коли виливається пізній дощ. Важливо, щоб звістка про пізній дощ була ідентифікована за методологією «лінія на лінію». Особливий період, яким є запечатування ста сорока чотирьох тисяч, неодноразово представлений у пророчих лініях, і так само в другому розділі книги Авакума, який Сестра Вайт прямо визначає як такий, що сповнився в історії міллеритів. Вона також неодноразово навчає, що історія міллеритів повторюється в історії ста сорока чотирьох тисяч.

> “Interwoven with prophecies which they had regarded as applying to the time of the second advent was instruction specially adapted to their state of uncertainty and suspense, and encouraging them to wait patiently in the faith that what was now dark to their understanding would in due time be made plain.

> Переплетене з пророцтвами, які вони вважали такими, що стосуються часу другого пришестя, було повчання, спеціально пристосоване до їхнього стану невизначеності та напруженого очікування, і воно заохочувало їх терпляче чекати у вірі, що те, що нині було темним для їхнього розуміння, у належний час стане ясним.

> “Among these prophecies was that of Habakkuk 2:1–4: ‘I will stand upon my watch, and set me upon the tower, and will watch to see what He will say unto me, and what I shall answer when I am reproved. And the Lord answered me, and said, Write the vision, and make it plain upon tables, that he may run that readeth it. For the vision is yet for an appointed time, but at the end it shall speak, and not lie: though it tarry, wait for it; because it will surely come, it will not tarry. Behold, his soul which is lifted up is not upright in him: but the just shall live by his faith.’

> Серед цих пророцтв було й пророцтво Авакума 2:1–4: «Я стану на свою варту, поставлюся на башті й пильнуватиму, щоб побачити, що Він скаже мені, і що я відповім, коли мене докорять. І відповів мені Господь і сказав: Напиши видіння, і виразно накресли його на таблицях, щоб біг той, хто читає його. Бо видіння ще на призначений час, але наприкінці воно промовить і не збреше; хоч би й забарилося, чекай його, бо воно напевно прийде, не забариться. Ось, його душа, що надимається, не є правою в ньому; а праведний житиме своєю вірою».

> “As early as 1842 the direction given in this prophecy to ‘write the vision, and make it plain upon tables, that he may run that readeth it,’ had suggested to Charles Fitch the preparation of a prophetic chart to illustrate the visions of Daniel and the Revelation. The publication of this chart was regarded as a fulfillment of the command given by Habakkuk. No one, however, then noticed that an apparent delay in the accomplishment of the vision—a tarrying time—is presented in the same prophecy. After the disappointment, this scripture appeared very significant: ‘The vision is yet for an appointed time, but at the end it shall speak, and not lie: though it tarry, wait for it; because it will surely come, it will not tarry. . . . The just shall live by his faith.’

> Вже у 1842 році настанова, дана в цьому пророцтві — «напиши видіння і чітко виклади його на табличках, щоб міг бігти той, хто читає його», — навела Чарлза Фітча на думку підготувати пророчу діаграму, щоб проілюструвати видіння Даніїла та Об’явлення. Публікацію цієї діаграми розцінювали як виконання наказу, даного Аваккумом. Однак тоді ніхто не помітив, що в тому самому пророцтві подається очевидна затримка в здійсненні видіння — час зволікання. Після розчарування цей уривок Писання став дуже промовистим: «Видіння ще на призначений час, і наприкінці воно промовить і не збреше; хоч і забариться — чекай його, бо воно неодмінно прийде, не забариться... Праведний житиме своєю вірою».

> “A portion of Ezekiel’s prophecy also was a source of strength and comfort to believers: ‘The word of the Lord came unto me, saying, Son of man, what is that proverb that ye have in the land of Israel, saying, The days are prolonged, and every vision faileth? Tell them therefore, Thus saith the Lord God. . . . The days are at hand, and the effect of every vision. . . . I will speak, and the word that I shall speak shall come to pass; it shall be no more prolonged.’ ‘They of the house of Israel say, The vision that he seeth is for many days to come, and he prophesieth of the times that are far off. Therefore say unto them, Thus saith the Lord God; There shall none of My words be prolonged any more, but the word which I have spoken shall be done.’ Ezekiel 12:21–25, 27, 28.” The Great Controversy, 391–393.

> Частина пророцтва Єзекіїля також була джерелом сили та втіхи для віруючих: «І було до мене слово Господнє, говорячи: Сину людський, що то за приповість, яку маєте в землі Ізраїлевій, кажучи: "Дні тягнуться, і кожне видіння не збувається"? Скажи ж їм: Так говорить Господь Бог… Дні близько, і виконання кожного видіння… Я говоритиму, і слово, яке Я скажу, збудеться; воно більше не буде відкладатися». «Дім Ізраїлів каже: Видіння, яке він бачить, на багато днів наперед, і він пророкує про далекі часи. Тому скажи їм: Так говорить Господь Бог: Жодне з Моїх слів більше не буде відкладене, але слово, яке Я промовив, буде виконане». Єзекіїля 12:21–25, 27, 28. Велика боротьба, 391–393.

The Millerites not only saw themselves fulfilling the parable of the ten virgins, and Habakkuk chapter two, but they were also led to see that the history where they were fulfilling these prophecies, was also Ezekiel’s identification of that very same history, where “the effect of every vision,” was to be fulfilled. The line of history that represents the sealing of the one hundred and forty-four thousand is where the effect of every vision is fulfilled!

Міллеріти не лише бачили в собі сповнення притчі про десять дів і другого розділу Авакума, але й були приведені до розуміння, що історія, в якій збувалися ці пророцтва, є також тією самою історією, яку пророк Єзекіїль окреслює як час, коли має відбутися «сповнення кожного видіння». Лінія історії, що представляє запечатання ста сорока чотирьох тисяч, — це та, де звершується сповнення кожного видіння!

The lines which represent the period of the latter rain and the sealing of the one hundred and forty-four thousand are brought together to establish that prophetic history invariably possess the signature of Alpha and Omega.

Лінії, що представляють період пізнього дощу та запечатування ста сорока чотирьох тисяч, зведені разом, щоб встановити, що пророча історія незмінно має почерк Альфи й Омеги.

Millerite history begins with the voice of the angel of Revelation ten, and ends with the same voice. September 11, 2001 begins with the first voice of Revelation chapter eighteen, and ends with the second voice of Revelation chapter eighteen. Habakkuk chapter two, begins with the voice of the watchmen, and ends with the voice of Jeremiah’s watchman. The first woe begins with Mohammed, and ends with Mohammed II. The second woe begins with the release of the four angels of Islam and ends with the restraint of Islam.

Історія міллеритів починається голосом ангела десятого розділу Об’явлення і закінчується тим самим голосом. 11 вересня 2001 року починається першим голосом вісімнадцятого розділу Об’явлення і закінчується другим голосом вісімнадцятого розділу Об’явлення. Другий розділ книги Авакума починається голосом сторожів і закінчується голосом сторожа Єремії. Перше горе починається з Мухаммеда і закінчується на Мухаммеді II. Друге горе починається зі звільнення чотирьох ангелів ісламу і закінчується стримуванням ісламу.

The methodology that is the latter rain is Isaiah’s “line upon line” methodology, and the lines that are brought together to identify and establish the message of the latter rain invariably contain the signature of Alpha and Omega. The first woe of Revelation chapter nine, begins with Mohammed and ends with Mohammed II. The period is divided into two types of warfare, the first being disorganized attacks upon Rome that began in earnest with Abubakar, and then a period of one hundred and fifty years where the first organized warfare of Islam was accomplished.

Методологія пізнього дощу — це методологія Ісаї «рядок за рядком», і лінії, які зводяться разом, щоб визначити та утвердити послання пізнього дощу, незмінно містять підпис Альфи й Омеги. Перша біда дев’ятого розділу Об’явлення починається з Мухаммада і закінчується Мухаммадом II. Цей період поділяється на два типи воєнних дій: перший — це неорганізовані напади на Рим, які всерйоз почалися з Абубакара, а далі — період у сто п’ятдесят років, протягом якого було здійснено перші організовані воєнні дії ісламу.

The one hundred and fifty years is represented by the time prophecy of “five months”. The second woe also possesses a time prophecy which is three hundred and ninety-one years and fifteen days. Therefore, since the prophetic structure of the first and second woes identify the ending with the beginning, it contains a division between the sealing, and a specific period of time, The sealing process is represented at the beginning of the history of the first woe, and it is represented at the ending of the second woe.

Сто п’ятдесят років позначені часовим пророцтвом про «п’ять місяців». Друге горе також має часове пророцтво, яке становить триста дев’яносто один рік і п’ятнадцять днів. Отже, оскільки пророча структура першого та другого горя ототожнює кінець із початком, вона містить поділ між запечатуванням і конкретним періодом часу. Процес запечатування представлений на початку історії першого горя, і він представлений наприкінці другого горя.

What follows the sealing of verse four, in the first woe, is the “five months” (one hundred and fifty years). The five months is identified twice, once in verse five and again in verse ten. What precedes the sealing process of August 11, 1840 to October 22, 1844 in the second woe is the prophecy of the “hour, day, month, and year” (three hundred and ninety-one years and fifteen days), of verse fifteen. Together in one continuous line the fifth and sixth trumpets begin and end with an illustration of the sealing process.

Після запечатлення четвертого вірша, у першому горі, настають «п’ять місяців» (сто п’ятдесят років). Ці «п’ять місяців» згадані двічі: один раз у п’ятому вірші і ще раз у десятому. Те, що передує процесу запечатлення з 11 серпня 1840 до 22 жовтня 1844 у другому горі, — це пророцтво про «годину, день, місяць і рік» (триста дев’яносто один рік і п’ятнадцять днів), з п’ятнадцятого вірша. Разом, в єдиній безперервній послідовності, п’ята й шоста труби починаються і закінчуються ілюстрацією процесу запечатлення.

As two lines, applied “line upon line” they identify a beginning and ending marked by Mohammed the first and Mohammed the second. “Line upon line,” they identify two distinct periods in each line, that is produced by each line possessing a time prophecy. In the history of the first woe, Islam was to “hurt” Rome, and in the second woe, it was to “kill” Rome. The first woe was a warfare of spears, swords and arrows, and the second woe introduced gunpowder as the weaponry.

Як дві лінії, застосовані за принципом «лінія на лінію», вони окреслюють початок і кінець, позначені Мухаммедом Першим і Мухаммедом Другим. За принципом «лінія на лінію» вони виокремлюють два окремі періоди в кожній лінії, що випливає з того, що кожна лінія містить часове пророцтво. В історії першого горя іслам мав «завдати шкоди» Риму, а в другому горі — «вбити» Рим. Перше горе було війною списів, мечів і стріл, а друге горе запровадило порох як зброю.

> “VERSE 10. And they had tails like unto scorpions, and there were stings in their tails: and their power was to hurt men five months. 11. And they had a king over them, which is the angel of the bottomless pit, whose name in the Hebrew tongue is Abaddon, but in the Greek tongue hath his name Apollyon.

> ВІРШ 10. І мали вони хвости, як у скорпіонів, і в їхніх хвостах були жала; і влада їхня була шкодити людям п’ять місяців. 11. І мали вони над собою царя, який є ангелом безодні; ім’я якому по-єврейськи — Авадон, а грецькою — Аполіон.

> “Thus far, Keith has furnished us with illustrations of the sounding of the first five trumpets. But we must now take leave of him, and proceed to the application of the new feature of the prophecy here introduced; namely, the prophetic periods.

> Дотепер Кіт надав нам ілюстрації щодо звучання перших п’яти сурм. Але тепер ми мусимо попрощатися з ним і перейти до застосування нового елемента пророцтва, введеного тут; а саме, пророчих періодів.

> “Their Power Was to Hurt Men Five Months.—1. The question arises, What men were they to hurt five months?—Undoubtedly the same they were afterward to slay (see verse 15); ‘The third part of men,’ or third of the Roman empire,—the Greek division of it.

> Їхня влада полягала в тому, щоб шкодити людям п’ять місяців.—1. Виникає питання: кому саме вони мали шкодити п’ять місяців? — Безперечно, тих самих, яких згодом мали вбити (див. вірш 15); «Третя частина людей», або третина Римської імперії, — її грецька частина.

> “2. When were they to begin their work of torment? The 11th verse answers the question.

> 2. Коли вони повинні були розпочати свою працю із завдання мук? На це запитання відповідає 11-й вірш.

> “(1) ‘They had a king over them.’ From the death of Mohammed until near the close of the thirteenth century, the Mohammedans were divided into various factions under several leaders, with no general civil government extending over them all. Near the close of the thirteenth century, Othman founded a government which has since been known as the Ottoman government, or empire, which grew until it extended over all the principal Mohammedan tribes, consolidating them into one grand monarchy.

> (1) 'Вони мали над собою царя.' Від смерті Мухаммеда й майже до кінця тринадцятого століття мусульмани були поділені на різні угруповання під владою кількох правителів, без загальної державної влади, що поширювалася б на них усіх. Близько кінця тринадцятого століття Осман заснував державу, яка відтоді відома як Османська держава, або імперія; вона зростала, доки не охопила всі головні мусульманські племена, об’єднавши їх в одну велику монархію.

> “(2) The character of the king. ‘Which is the angel of the bottomless pit.’ An angel signifies a messenger, a minister, either good or bad, and not always a spiritual being. ‘The angel of the bottomless pit,’ or chief minister of the religion which came from thence when it was opened. That religion is Mohammedanism, and the sultan is its chief minister. ‘The Sultan, or grand Seignior, as he is indifferently called, is also Supreme Caliph, or high priest, uniting in his person the highest spiritual dignity with the supreme secular authority.’—World As It Is, p.361.

> (2) Характер царя. «Який є ангелом безодні». Ангел означає посланця, служителя — як доброго, так і злого, — і не обов’язково духовну істоту. «Ангел безодні», тобто головний служитель тієї релігії, що вийшла звідти, коли безодню було відкрито. Ця релігія — магометанство, а султан є її головним служителем. «Султан, або великий Сеньйор, як його називають без розрізнення, є також верховним халіфом, або первосвящеником, поєднуючи у своїй особі найвищу духовну гідність із найвищою світською владою». — World As It Is, с. 361.

> “(3) His name. In Hebrew, ‘Abaddon,’ the destroyer; in Greek, ‘Apollyon,’ one that exterminates, or destroys. Having two different names in two languages, it is evident that the character, rather than the name of the power, is intended to be represented. If so, as expressed in both languages, he is a destroyer. Such has always been the character of the Ottoman government.

> (3) Його ім’я. Єврейською — «Авадон», руйнівник; грецькою — «Аполліон», той, хто винищує або руйнує. Оскільки в двох мовах він має два різні імена, очевидно, що йдеться про зображення характеру, а не назви цієї сили. Якщо так, то, як це виражено обома мовами, він — руйнівник. Таким завжди був характер Османського уряду.

> “But when did Othman make his first assault on the Greek empire?—According to Gibbon, Decline and Fall, etc., ‘Othman first entered the territory of Nicomedia on the 27th day of July, 1299.’

> Але коли Осман здійснив свій перший напад на грецьку імперію? — За Гіббоном, «Занепад і падіння» тощо: «Осман уперше увійшов на територію Нікомедії 27 липня 1299 року».

> “The calculations of some writers have gone upon the supposition that the period should begin with the foundation of the Ottoman empire; but this is evidently an error; for they were not only to have a king over them, but were to torment men five months. But the period of torment could not begin before the first attack of the tormentors, which was, as above stated, July 27, 1299.

> Розрахунки деяких авторів ґрунтувалися на припущенні, що період має починатися від заснування Османської імперії; але це, очевидно, помилка; адже вони мали не лише царя над собою, а й мучити людей п’ять місяців. Проте період мук не міг початися раніше першого нападу мучителів, який, як зазначено вище, відбувся 27 липня 1299 року.

> “The calculation which follows, founded on this starting-point, was made and published in a work entitled, Christ’s Second Coming, etc., by J. Litch, in 1838.

> Розрахунок, наведений нижче, що ґрунтується на цій відправній точці, було виконано й опубліковано у праці Дж. Літча «Другий прихід Христа тощо» у 1838 році.

> “‘And their power was to hurt men five months.’ Thus far their commission extended, to torment by constant depredations, but not politically to kill them. ‘Five months,’ thirty days to a month, give us one hundred and fifty days; and these days, being symbolic, signify one hundred and fifty years. Commencing July 27, 1299, the one hundred and fifty years reach to 1449. During that whole period the Turks were engaged in an almost perpetual warfare with the Greek empire, but yet without conquering it. They seized upon and held several of the Greek provinces, but still Greek independence was maintained in Constantinople. But in 1449, the termination of the one hundred and fifty years, a change came, the history of which will be found under the succeeding trumpet.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 505–507.

> «„І влада їхня полягала в тому, щоб шкодити людям п’ять місяців“. Досі їхні повноваження поширювалися — мучити постійними грабіжницькими набігами, але не знищувати їх у політичному сенсі. „П’ять місяців“, по тридцять днів у місяці, дають нам сто п’ятдесят днів; а ці дні, будучи символічними, означають сто п’ятдесят років. Починаючи з 27 липня 1299 року, ці сто п’ятдесят років закінчуються 1449 року. Протягом усього цього періоду турки вели майже безперервну війну з Грецькою імперією, але все ж таки не підкорили її. Вони захопили й утримували кілька грецьких провінцій, але грецька незалежність усе ще зберігалася в Константинополі. А 1449 року, із завершенням ста п’ятдесяти років, настала зміна, історію якої буде знайдено у наступній трубі». Урая Сміт, Даниїл і Об’явлення, 505–507.

Uriah Smith is citing Josiah Litch’s calculation of the one hundred and fifty years, which when concluded, represents a starting point for the three hundred and ninety-one year and fifteen-day prophecy in the next Trumpet. Commenting on Litch’s prediction concerning these two connected time prophecies Sister White recorded:

Урія Сміт цитує розрахунок Джозії Літча стосовно ста п’ятдесяти років, які, завершившись, визначають початок пророцтва на триста дев’яносто один рік і п’ятнадцять днів у наступній сурмі. Коментуючи передбачення Літча щодо цих двох пов’язаних між собою часових пророцтв, сестра Уайт записала:

> “In the year 1840 another remarkable fulfillment of prophecy excited widespread interest. two years before, Josiah Litch, one of the leading ministers preaching the second advent, published an exposition of Revelation 9, predicting the fall of the Ottoman Empire. According to his calculations, this power was to be overthrown . . . on the 11th of August, 1840, when the Ottoman power in Constantinople may be expected to be broken. And this, I believe, will be found to be the case.’

> "У 1840 році ще одне визначне виконання пророцтва викликало широкий інтерес. За два роки до того Джозая Літч, один із провідних служителів, що проповідували другий прихід, опублікував тлумачення 9-го розділу Одкровення, у якому передбачав падіння Османської імперії. Згідно з його розрахунками, ця держава мала бути повалена ... 11 серпня 1840 року, коли слід було очікувати, що османська влада в Константинополі буде зламана. І це, я вірю, виявиться саме так."

> “At the very time specified, Turkey, through her ambassadors, accepted the protection of the allied powers of Europe, and thus placed herself under the control of Christian nations. The event exactly fulfilled the prediction. When it became known, multitudes were convinced of the correctness of the principles of prophetic interpretation adopted by Miller and his associates, and a wonderful impetus was given to the advent movement. Men of learning and position united with Miller, both in preaching and in publishing his views, and from 1840 to 1844 the work rapidly extended.” The Great Controversy, 334, 335.

> У точно зазначений час Туреччина через своїх послів прийняла захист союзних держав Європи і таким чином поставила себе під контроль християнських держав. Ця подія точно виконала пророцтво. Коли про це стало відомо, безліч людей переконалися в правильності принципів тлумачення пророцтв, прийнятих Міллером і його сподвижниками, і адвентний рух отримав дивовижний поштовх. Вчені та впливові люди об’єдналися з Міллером як у проповіді, так і в публікуванні його поглядів, і з 1840 по 1844 рік справа швидко поширювалася. Велика боротьба, 334, 335.

The first and second woes are connected by two interconnected time prophecies. The first woe, begins with an illustration of the sealing and the second woe, ends with the history of August 11, 1840 until the sounding of the seventh trumpet on October 22, 1844, which is also an illustration of the sealing. The beginning and ending bear the signature of Alpha and Omega, because, as with the history in which Christ confirmed the covenant for a week, the period is divided into two parts. The first period begins with the first Mohammed, and ends with the second Mohammed. The second period begins with “a voice from the four horns of the golden altar which is before God,” and it ends with the “voice” of Christ, swearing “by him that liveth for ever and ever, who created heaven, and the things that therein are, and the earth, and the things that therein are, and the sea, and the things which are therein, that there should be time no longer.”

Перше й друге горе пов’язані двома взаємопов’язаними часовими пророцтвами. Перше горе починається ілюстрацією запечатування, а друге горе закінчується історією від 11 серпня 1840 року до звучання сьомої сурми 22 жовтня 1844 року, що також є ілюстрацією запечатування. Початок і кінець мають печатку Альфи й Омеги, бо, як і в історії, у якій Христос підтвердив завіт на один тиждень, період поділено на дві частини. Перший період починається з першого Мухаммеда і закінчується другим Мухаммедом. Другий період починається з "голосу від чотирьох рогів золотого жертовника, що перед Богом", і закінчується "голосом" Христа, який клянеться "Тим, Хто живе на віки віків, Хто створив небо і все, що в ньому, і землю і все, що на ній, і море і все, що в ньому, що часу більше не буде."

We will continue this study in the next article.

Ми продовжимо це дослідження у наступній статті.

> “Any question that Satan can arouse in the mind to create doubt in regard to the grand history of the past travels of the people of God will please his satanic majesty and is an offense to God. The tidings of the Lord’s soon coming in power and great glory to our world is truth, and in 1840 many voices were raised in its proclamation.” Manuscript Releases, volume 9, 134.

> "Будь-яке питання, яке сатана може збудити в розумі, щоб породити сумнів щодо величної історії минулих подорожей народу Божого, буде до вподоби його сатанинській величності й є образою Богові. Звістка про близький прихід Господа в силі та великій славі у наш світ є істиною, і в 1840 році для її проголошення було піднесено багато голосів." Випуски рукописів, том 9, 134.

Back to Articles