Article

# The Book of Joel and The Laodicean Seventh-day Adventist Church - Number Forty-One

Книга Йоіла і Лаодикійська Церква Адвентистів Сьомого Дня — Номер сорок один

Number Forty-One

Номер сорок один

Author

Jeff Pippenger

Published

February 5, 2026

Formats

PDF
Word

Leviticus twenty-three presents the spring and the fall feasts, and the representation of the feasts is divinely profound in the structure, and in the perfect alignment of the beginning and ending structures, within the overall structure. The spring feasts and fall feasts align with one another. The chapter bears witness of Palmoni, the wonderful numberer over and over again. The chapter soundly and marvelously connects with the latter-day message of the one hundred and forty-four thousand.

Книга Левіт, розділ двадцять третій, подає весняні та осінні свята, і представлення цих свят є божественно глибоким як у самій структурі, так і в досконалому узгодженні початкових і завершальних структур у межах загальної структури. Весняні свята й осінні свята узгоджуються між собою. Розділ знову й знову свідчить про Пальмоні, дивного, який числить. Розділ ґрунтовно й дивовижно пов’язується з посланням останніх днів ста сорока чотирьох тисяч.

The number “23” represents the atonement, which is the combination of Divinity and humanity. The name Leviticus represents the priesthood of the one hundred and forty-four thousand, for all the prophets speak of the latter days, and the priests of the latter days are those who Peter identifies as a holy priesthood. Peter’s holy priesthood is the wise who understand the increase of knowledge that produces the message of the Midnight Cry. The foolish, or wicked as Daniel identifies them, reject the increase of knowledge, and Hosea informs us that for this reason they are rejected as priests.

Число «23» означає спокуту, тобто поєднання Божества й людськості. Назва «Левит» означає священство ста сорока чотирьох тисяч, бо всі пророки говорять про останні дні, а священики останніх днів — це ті, кого Петро називає святим священством. Те святе священство, про яке говорить Петро, — це мудрі, що розуміють помноження знання, яке породжує вістку Опівнічного оклику. Нерозумні, або, як називає їх Даниїл, нечестиві, відкидають помноження знання, і Осія повідомляє, що з цієї причини їх відкинуто як священиків.

> My people are destroyed for lack of knowledge: because thou hast rejected knowledge, I will also reject thee, that thou shalt be no priest to me: seeing thou hast forgotten the law of thy God, I will also forget thy children. As they were increased, so they sinned against me: therefore will I change their glory into shame. Hosea 4:6, 7.

> Мій народ гине через брак пізнання; бо ти відкинув пізнання — то й Я відкину тебе, щоб ти не був Мені священиком; бо ти забув Закон Бога твого, то й Я забуду твоїх дітей. Як вони примножилися, так і згрішили проти Мене; тому Я оберну їхню славу на ганьбу. Осія 4:6, 7.

The drunkards of Ephraim, who Isaiah also calls the “crown of glory” have their glory turned into “shame.” Hosea specifically identifies that those who reject the increase of knowledge of the latter days are the Laodicean Seventh-day Adventist church, for he recorded, “My people.” His people will be rejected as priests, and it happens in the final and fourth generation, for He is to forget their children, and children represent the last generation.

П’яниці Єфрема, яких Ісая також називає «вінцем слави», — їхня слава перетворюється на «сором». Осія чітко визначає, що ті, хто відкидає зростання пізнання останніх днів, — це лаодикійська Церква адвентистів сьомого дня, бо він записав: «Мій народ». Його народ буде відкинений від священства, і це станеться в останньому, четвертому поколінні, бо Він забуде їхніх дітей, а діти представляють останнє покоління.

## At—one—ment

Єднання

The title of “Leviticus 23,” means “the atonement of the priesthood of the one hundred and forty-four thousand.” This truth can be deduced with simply the name of the book in connection with the chapter number. The atonement, which Leviticus twenty-three addresses means “at-one-ment,” and is identifying the combination of Divinity and humanity. That combination is represented with a multitude of symbols in God’s Word, one of which is that the human temple is to be combined with the Divine temple.

Назва «Левит 23» означає «примирення священства ста сорока чотирьох тисяч». Цю істину можна вивести просто з назви книги у зв’язку з номером розділу. Примирення, про яке говорить Левит двадцять третій, означає «at-one-ment» і окреслює поєднання Божества й людства. Це поєднання представлене у Слові Божому безліччю символів, один із яких полягає в тому, що людський храм має бути поєднаний із Божественним храмом.

The human temple has a framework of “23” male and “23” female chromosomes. Peter identifies that the priesthood of the one hundred and forty-four thousand are a “spiritual house.” Those chromosomes join together as does a man and woman, and what God has joined together, let no man put asunder. The marriage is another symbol of the at-one-ment. Leviticus “23” means the combination of the temple of the Heavenly High Priest, with the temple of the priests who are the one hundred and forty-four thousand.

Людський храм має структурну основу з «23» чоловічих і «23» жіночих хромосом. Петро вказує, що священство ста сорока чотирьох тисяч — це «дім духовний». Ті хромосоми поєднуються так, як поєднуються чоловік і жінка, і що Бог поєднав, нехай ніхто не розлучає. Шлюб є ще одним символом єднання-в-одне. Левит «23» означає поєднання храму Небесного Первосвященика з храмом священиків, які становлять сто сорок чотири тисячі.

## Twenty-two Verses

Двадцять два вірші

The spring feasts in Leviticus twenty-three are represented in the first twenty-two verses of the chapter, and the fall feasts are represented in the last twenty-two verses of the chapter. The last verse is verse forty-four, a symbol of 1844, when the antitypical Day of Atonement began on the tenth day of the seventh month, in fulfillment of Leviticus twenty-three. Chapter twenty-three is divided into two periods of twenty-two verses, both twenty-two verse periods are logically connected by being feasts, but also logically separated by Christ’s courtyard and holy place ministry, represented by the springtime and His Most Holy Place ministry represented by the fall.

Весняні свята в двадцять третьому розділі Книги Левіт представлені в перших двадцяти двох віршах розділу, а осінні свята — в останніх двадцяти двох віршах розділу. Останній вірш — сорок четвертий, символ 1844 року, коли антипрообразний День спокути розпочався десятого дня сьомого місяця, у виконання двадцять третього розділу Книги Левіт. Двадцять третій розділ поділено на два періоди по двадцять два вірші; обидва ці періоди логічно поєднані тим, що йдеться про свята, але водночас логічно розмежовані служінням Христа у дворі святилища та у Святому, представленим весною, і Його служінням у Святому Святих, представленим восени.

## 22

22

Both the spring and fall feasts are represented by twenty-two verses, and the verses align with the witness of the Hebrew alphabet, which consists of “22” letters. “22” is a tithe of “220,” which is a symbol of the combination of Divinity and humanity. “220” represents the starting of both the 2,520 years of the scattering of Judah, and the 2,300 years until the Day of Atonement. The starting point of the 2,520 was 677 BC and the starting point for the 2,300 was 457 BC, thus identifying two hundred and twenty years as the link between the prophecy of the trampling down of God’s host and the prophecy of the trampling down of God’s sanctuary. Both those prophecies ended at the antitypical Day of Atonements’ arrival on October 22, 1844.

І весняні, і осінні свята представлені двадцятьма двома віршами, і ці вірші відповідають свідченню єврейського алфавіту, який складається з «22» літер. «22» є десятиною від «220», що є символом поєднання Божества і людства. «220» позначає початок як 2 520 років розсіяння Юди, так і 2 300 років до Дня примирення. Початок 2 520 років припадав на 677 р. до н. е., а початок 2 300 років — на 457 р. до н. е., отже, визначаючи двісті двадцять років як ланку між пророцтвом про попирання Божого воїнства і пророцтвом про попирання Божої святині. Обидва ці пророцтва завершилися з настанням антитипного Дня примирення 22 жовтня 1844 року.

On that date, the work of Christ in combining the human temple with the Divine temple began, and at that time, both Habakkuk 2:20 and John 2:20 were fulfilled. Habakkuk identified the Divine was then in the Most Holy Place, and John recorded that the Millerite temple that was to enter by faith into that Most Holy Place had completed the forty-six-year period, that marked the erection of the Millerite human temple from 1798 unto 1844. The history of “46” years, consisting of “23” and “23” is represented by the work of William Miller who first began to present the message of that history in 1831, “220” years after the publication of the King James Bible. The Divine Word published in 1611, was combined with a human messenger “220” years later in 1831. Both the spring and fall feasts are represented by “22” verses.

Того дня розпочалася праця Христа зі з’єднання людського храму з Божественним храмом, і тоді сповнилися як Авакума 2:20, так і Івана 2:20. Авакум засвідчив, що тоді Божественне перебувало у Святому Святих, а Іван записав, що міллеритський храм, якому належало вірою увійти до того Святого Святих, завершив сорокашестирічний період, який позначив спорудження міллеритського людського храму від 1798 до 1844 року. Історія «46» років, що складається з «23» і «23», представлена працею Вільяма Міллера, який уперше почав звіщати вістку тієї історії 1831 року, «220» років після видання Біблії короля Якова. Божественне Слово, опубліковане 1611 року, було поєднане з людським вісником через «220» років — у 1831 році. І весняні, і осінні свята представлені «22» віршами.

Twenty-two verses of two lines of the same subject demands that prophetically the first twenty-two verses are to be laid over the top of the next twenty-two verses. In aligning the two lines in this fashion you are joining the work of the courtyard and holy place, represented in the spring feasts with the work of Christ in the Most Holy Place. At this prophetic level it represents the joining of two temples, which illustrates Christ’s work of at-one-ment.

Двадцять два вірші двох ліній на ту саму тему диктують, що з пророчого погляду перші двадцять два вірші мають бути накладені поверх наступних двадцяти двох віршів. Упорядковуючи дві лінії таким чином, ви поєднуєте служіння двору та Святого, представлене у весняних святах, зі служінням Христа у Святому Святих. На цьому пророчому рівні це являє поєднання двох храмів, що ілюструє Христове служіння примирення.

When verses one through twenty-two are aligned with verse twenty-three through forty-four, a prophetic line is established that is witnessed to by the twenty-two letters of the Hebrew alphabet, and by the symbolism represented by the number “22” and also by the symbolism represented by the feasts in accompaniment with those feasts fulfillment in sacred history.

Коли вірші з першого по двадцять другий зіставляються з віршами з двадцять третього по сорок четвертий, встановлюється пророча лінія, засвідчена двадцятьма двома літерами єврейського алфавіту, а також символізмом, представленим числом «22», і символізмом, представленим святами разом із сповненням тих свят у священній історії.

The beginning of the spring feasts first identifies the seventh-day Sabbath and the ending of the fall feasts identifies the seventh-year Sabbath. Christ, as Alpha and Omega placed the Sabbath at the beginning and ending of the two witnesses of “22” in the line of the priesthood of the one hundred and forty-four thousand.

Початок весняних свят насамперед вказує на суботу сьомого дня, а завершення осінніх свят вказує на суботу сьомого року. Христос, як Альфа й Омега, поставив суботу на початку й наприкінці двох свідків «22» у лінії священства ста сорока чотирьох тисяч.

The seventh-day Sabbath was the special light at the beginning of the antitypical Day of Atonement in 1844, and the light of the seventh-year Sabbath is the light at the end. The seventh-day Sabbath was also the first holy convocation of Leviticus “23,” as is the seventh-year Sabbath the last holy convocation in the chapter. Sabbath is the alpha and omega of the priest’s line in chapter “23.” The first, and seventh-day Sabbath is the alpha of the priesthood of the one hundred and forty-four thousand, and the last, and seventh-year Sabbath is the omega of the priesthood of the one hundred and forty-four thousand.

Субота сьомого дня була особливим світлом на початку антипрообразного Дня Очищення у 1844 році, а світло Суботи сьомого року є світлом наприкінці. Субота сьомого дня також була першим святим зібранням розділу «23» книги Левіт, так само як Субота сьомого року є останнім святим зібранням у цьому розділі. Субота є Альфою й Омегою священничої послідовності в розділі «23». Перша — Субота сьомого дня — є Альфою священства ста сорока чотирьох тисяч, а остання — Субота сьомого року — є Омегою священства ста сорока чотирьох тисяч.

> “Those who commune with God walk in the light of the Sun of Righteousness. They do not dishonor their Redeemer by corrupting their way before God. Heavenly light shines upon them. As they near the close of this earth’s history, their knowledge of Christ, and of the prophecies relating to him, greatly increases. They are of infinite worth in God’s sight; for they are in unity with his Son. To them the word of God is of surpassing beauty and loveliness. They see its importance. Truth is unfolded to them. The doctrine of the incarnation is invested with a soft radiance. They see that the Scripture is the key that unlocks all mysteries and solves all difficulties. Those who have been unwilling to receive the light and walk in the light will be unable to understand the mystery of godliness, but those who have not hesitated to take up the cross and follow Jesus, will see light in God’s light.” The Southern Watchman, April 4, 1905.

> Ті, хто спілкуються з Богом, ходять у світлі Сонця Праведності. Вони не ганьблять Свого Викупителя, псуючи свій шлях перед Богом. На них сяє небесне світло. Коли вони наближаються до завершення історії цієї землі, їхнє пізнання Христа та пророцтв, що стосуються Його, значно зростає. Вони мають безмежну цінність в очах Бога, бо вони в єдності з Його Сином. Для них Боже Слово має надзвичайну красу й принаду. Вони бачать його важливість. Істина відкривається їм. Вчення про втілення овіяне м’яким сяйвом. Вони бачать, що Писання є ключем, який відмикає всі таємниці й розв’язує всі труднощі. Ті, хто не бажали прийняти світло й ходити у світлі, не зможуть зрозуміти таємницю благочестя, але ті, хто не вагалися взяти хрест і піти за Ісусом, побачать світло в Божому світлі. The Southern Watchman, 4 квітня 1905 р.

Here, “near the close of this earth’s history,” at the end of the antitypical Day of Atonement, the “doctrine of the incarnation” is invested with a “soft” radiance as was the doctrine of the seventh-day Sabbath at the beginning of the antitypical Day of Atonement.

Тут, «поблизу завершення історії цієї землі», наприкінці антитипового Дня Примирення, «вчення про Втілення» опромінюється «м’яким» сяйвом, як це було з вченням про Суботу сьомого дня на початку антитипового Дня Примирення.

> “Jesus raised the cover of the ark, and I beheld the tables of stone on which the Ten Commandments were written. I was amazed as I saw the fourth commandment in the very center of the ten precepts, with a soft halo of light encircling it. Said the angel: ‘It is the only one of the ten which defines the living God who created the heavens and the earth and all things that are therein. When the foundations of the earth were laid, then was laid the foundation of the Sabbath also.’” Testimonies, volume 1, 75.

> Ісус підняв кришку ковчега, і переді мною постали кам’яні скрижалі, на яких були написані Десять Заповідей. Мене вразило, що четверта заповідь була в самому центрі десяти заповідей, і її оточував м’який ореол світла. Промовив ангел: «Вона — єдина з десяти, яка визначає Живого Бога, що створив небо й землю та все, що в них. Коли закладалися підвалини землі, тоді була закладена й підвалина Суботи»." Свідчення, том 1, 75.

The seventh-day Sabbath, which is a “foundation,” begins Leviticus “23” and the seventh-year Sabbath ends the testimony of the priests as represented by the spring and fall feasts. The seventh-year Sabbath represents the temple that is built upon the foundation. The seventh-year Sabbath at the end is represented by the 2,520, just as the seventh-day Sabbath is represented by the 2,300. The seventh-year Sabbath represents the “doctrine of the incarnation.” The seventh-day Sabbath is the sign of the Creator and the seventh-year Sabbath is the sign of Divinity combined with humanity.

Субота сьомого дня, яка є «фундаментом», відкриває «Левіт 23», а субота сьомого року завершує свідчення священиків, як це представлено весняними та осінніми святами. Субота сьомого року представляє храм, збудований на фундаменті. Субота сьомого року наприкінці представлена числом 2,520, так само як субота сьомого дня представлена числом 2,300. Субота сьомого року представляє «вчення про втілення». Субота сьомого дня є знаменням Творця, а субота сьомого року — знаменням Божества, поєднаного з людською природою.

## Aligning the Lines

Вирівнювання ліній

When we align the spring feasts with the fall feasts in Leviticus twenty-three, the feast of Passover, is followed the next day by the seven-day feast of unleavened bread, and the feast of first fruits follows the day after the seven-day feast of unleavened bread begins. Three waymarks in three days.

Коли ми зіставляємо весняні свята з осінніми у двадцять третьому розділі книги Левіт, за святом Песах наступного дня слідує семиденне свято Опрісноків, а свято первоплодів припадає на наступний день після початку семиденного свята Опрісноків. Три віхи протягом трьох днів.

The period of seven days that makes up the feast of unleavened bread begins with a holy convocation and ends with the same. The day after the feast of unleavened bread begins, the feast of first fruits arrives, and it includes the spring barley first fruit offering. Pentecost, also called the feast of weeks occurs fifty days after the feast of first fruits, which marks the beginning of a seven-week period that ends on the forty-ninth day, which is followed by Pentecost, meaning fifty.

Семиденний період Свята Опрісноків починається священним зібранням і таким самим завершується. Наступного дня після початку Свята Опрісноків настає Свято Первоплодів, і воно включає весняне приношення первоплодів ячменю. П’ятдесятниця, також звана Святом Седмиць, настає через п’ятдесят днів після Свята Первоплодів, яке позначає початок семитижневого періоду, що закінчується сорок дев’ятого дня, після чого настає П’ятдесятниця, що означає «п’ятдесят».

Passover begins at even on the fourteenth. Passover is not a holy convocation.

Песах розпочинається надвечір чотирнадцятого дня. Песах не є святим зібранням.

Then on the fifteenth day, the seven-day feast of unleavened bread arrives. The first day and the last day of the seven-day feast is holy convocations.

Тоді, п’ятнадцятого дня, настає семиденне Свято Опрісноків. Перший і останній день цього семиденного свята є днями священних зборів.

The next day, the sixteenth day, the day of first fruits arrives. Then the seven weeks that are marked by the feast of Pentecost begins, and Pentecost is one of the seven holy convocations represented in the spring and fall feasts. First fruits is not a holy convocation.

Наступного, шістнадцятого, дня настає день первоплодів. Потім починаються сім тижнів, ознаменованих святом П’ятдесятниці, а П’ятдесятниця є однією з семи святих зібрань, представлених у весняних та осінніх святах. День первоплодів не є святим зібранням.

Then on the first day of the seventh month the feast of trumpets, is a holy convocation.

Тоді у перший день сьомого місяця свято сурм є святим зібранням.

The Day of Atonement on the tenth day of the seventh month is a holy convocation, but not a feast.

День Спокути десятого дня сьомого місяця є святим зібранням, але не святом.

The first day of the feast of Tabernacles is a holy convocation. After the seven-day feast there is the eighth day of tabernacles, though the eighth day is considered outside the periods represented by the feasts. That eighth day is a holy convocation.

Перший день Свята Кущів — святе зібрання. Після семиденного свята настає восьмий день Свята Кущів, хоча цей восьмий день вважають таким, що перебуває поза періодами, представленими святами. Той восьмий день — святе зібрання.

This equates to seven holy convocations when you include the seventh-day Sabbath that introduces the feasts. Seven holy convocations and seven feasts, though they align differently than the holy convocations. The first and last waymarks are Sabbaths, first for day, then for the year. Within the feasts that are identified between the alpha and omega Sabbaths there are seven feasts and five holy convocations. If you include the alpha seventh-day Sabbath and the omega seventh-year Sabbath you have seven holy convocations and seven feasts. It is understood that the eighth day of Tabernacles is not part of the feasts, and creates the enigma of the eighth being of the seven. The point I am identifying here is that Jesus, as Palmoni organized the variations of numbers within chapter “23” in an absolutely astonishing fashion.

Це відповідає семи святим зібранням, якщо включити Суботу сьомого дня, яка вводить свята. Є сім святих зібрань і сім свят, хоча свята впорядковані інакше, ніж святі зібрання. Першою й останньою віхами є Суботи: перша — для дня, остання — для року. У межах свят, окреслених між альфа- та омега-Суботами, є сім свят і п’ять святих зібрань. Якщо додати альфа-Суботу сьомого дня та омега-Суботу сьомого року, маємо сім святих зібрань і сім свят. Зрозуміло, що восьмий день Свята Кучок не належить до свят і породжує загадку восьмого, що належить до семи. Суть, на яку я тут вказую, полягає в тому, що Ісус, як Палмоні, організував числові варіації в розділі «23» у цілковито дивовижний спосіб.

## Spring

Весна

The spring feasts contain a seven-day feast period of unleavened bread, containing an alpha holy convocation at the beginning and an omega holy convocation at the end. Pentecost is the third holy convocation in the spring feasts. Pentecost arrives after a seven-week period, that ends with a feast on the fiftieth day. The spring feasts are marked by four feast days and three periods. Passover, unleavened bread, first fruits and Pentecost are the four feast days, and the three periods are the seven days of unleavened bread, the forty-nine days that precede and include the fiftieth day of Pentecost and the first three days which are a period consisting of three steps.

Весняні свята включають семиденний період свята Опрісноків, який на початку має перше (альфа) святе зібрання, а в кінці — останнє (омега) святе зібрання. П’ятидесятниця є третім святим зібранням у весняних святах. П’ятидесятниця настає після семитижневого періоду, що завершується святом у п’ятдесятий день. Весняні свята позначені чотирма святковими днями і трьома періодами. Песах, Опрісноки, Першоплоди та П’ятидесятниця — це чотири святкові дні, а три періоди — це сім днів Опрісноків, сорок дев’ять днів, що передують і включають п’ятдесятий день П’ятидесятниці, та перші три дні, які становлять період із трьох ступенів.

The first fruit offering of the Passover period aligns with the first fruit offering on the day of Pentecost; the first fruit offerings of barley in Passover’s three-day period, and the first fruit offering of wheat on Pentecost at the conclusion of the Pentecostal season of forty-nine, slash— fifty days.

Приношення первоплодів у період Пасхи узгоджується з приношенням первоплодів у день П’ятидесятниці; приношення первоплодів ячменю в триденний період Пасхи та приношення первоплодів пшениці у день П’ятидесятниці при завершенні п’ятидесятницького періоду сорока дев’яти/п’ятдесяти днів.

## Fall

Гріхопадіння

The fall feasts begin with a specific feast day that initiates a ten-day period which leads to judgment. Five days after judgment a feast of seven days, of which the first and last day of the seven days are identified as holy convocations. From the fifteenth unto the twenty-second day the feast of Tabernacles is celebrated and then on the twenty-third day the Sabbath of the land is marked.

Осінні свята починаються з певного святкового дня, який започатковує десятиденний період, що веде до суду. Через п’ять днів після суду — свято на сім днів, перший і останній день яких визначені як святі зібрання. Від п’ятнадцятого до двадцять другого дня святкується Свято Кущів, а потім у двадцять третій день відзначається субота землі.

When we take the fall feasts and place them over the top of the spring feasts, we have two lines that are both represented by twenty-two verses, thus they are represented by the twenty-two letters of the Hebrew alphabet. When this is done, the first waymark is the holy convocation of the seventh-day Sabbath, and the last waymark is the holy convocation of the seventh-year Sabbath.

Коли ми беремо осінні свята і накладаємо їх поверх весняних свят, маємо дві лінії, які обидві представлені двадцятьма двома віршами; отже, вони представлені двадцятьма двома літерами алфавіту івриту. Коли це зроблено, першою віхою є святе зібрання суботи сьомого дня, а останньою віхою — святе зібрання суботи сьомого року.

> Also in the fifteenth day of the seventh month, when ye have gathered in the fruit of the land, ye shall keep a feast unto the Lord seven days: on the first day shall be a sabbath, and on the eighth day shall be a sabbath. Leviticus 23:39.

> А п’ятнадцятого дня сьомого місяця, коли зберете врожай землі, будете святкувати свято Господеві сім днів: першого дня буде суботній відпочинок, і восьмого дня буде суботній відпочинок. Левіт 23:39.

Pentecost was the early rain and Tabernacles is the latter rain. The outpouring of the Holy Spirit at Pentecost was represented by a day, and the outpouring represented by Tabernacles is a period that concludes, and then is followed by a Sabbath, that is the eighth day, of seven days. The Sabbath which follows the final manifestation of the outpouring of the Holy Spirit represents the Sabbath of the earth resting for one thousand years.

П’ятидесятниця була раннім дощем, а Свято Кущів — пізнім дощем. Вилиття Святого Духа в день П’ятидесятниці було представлене одним днем, а вилиття, представлене Святом Кущів, — це період, який завершується, після чого настає Субота, тобто восьмий день після семи днів. Субота, що настає після остатнього прояву вилиття Святого Духа, представляє Суботу землі, яка відпочиватиме протягом тисячі років.

> “In the time of trouble we all fled from the cities and villages, but were pursued by the wicked, who entered the houses of the saints with a sword. They raised the sword to kill us, but it broke, and fell as powerless as a straw. Then we all cried day and night for deliverance, and the cry came up before God. The sun came up, and the moon stood still. The streams ceased to flow. Dark, heavy clouds came up and clashed against each other. But there was one clear place of settled glory, whence came the voice of God like many waters, which shook the heavens and the earth. The sky opened and shut and was in commotion. The mountains shook like a reed in the wind, and cast out ragged rocks all around. The sea boiled like a pot and cast out stones upon the land. And as God spoke the day and the hour of Jesus’ coming and delivered the everlasting covenant to His people, He spoke one sentence, and then paused, while the words were rolling through the earth. The Israel of God stood with their eyes fixed upward, listening to the words as they came from the mouth of Jehovah, and rolled through the earth like peals of loudest thunder. It was awfully solemn. And at the end of every sentence the saints shouted, ‘Glory! Alleluia!’ Their countenances were lighted up with the glory of God; and they shone with the glory, as did the face of Moses when he came down from Sinai. The wicked could not look on them for the glory. And when the never-ending blessing was pronounced on those who had honored God in keeping His Sabbath holy, there was a mighty shout of victory over the beast and over his image.

> У час скорботи ми всі втекли з міст і сіл, але нас переслідували нечестиві, які входили в домівки святих із мечем. Вони підняли меч, щоб нас убити, але він зламався і впав безсилий, мов соломинка. Тоді ми всі вдень і вночі волали про визволення, і цей крик дійшов до Бога. Сонце зійшло, а місяць став нерухомим. Потоки перестали текти. Насунулися темні, важкі хмари й зіштовхувалися одна з одною. Але було одне ясне місце утвердженої слави, звідки лунав голос Бога, немов шум багатьох вод, що потрясав небеса й землю. Небо розкривалося й закривалося і хвилювалося. Гори тремтіли, мов очерет на вітрі, і викидали навсібіч зубчасті уламки скель. Море кипіло, мов казан, і викидало каміння на суходіл. І коли Бог оголошував день і годину приходу Ісуса та передавав Своєму народові вічний заповіт, Він проказував по одному реченню, а потім зупинявся, доки слова котилися землею. Ізраїль Божий стояв, звівши очі вгору, слухаючи слова, які виходили з уст Єгови й котилися землею, немов гуркіт найгучнішого грому. Це було вкрай урочисто. І в кінці кожного речення святі вигукували: «Слава! Алілуя!» Їхні обличчя були осяяні славою Божою; і вони сяяли тією славою, як сяяло обличчя Мойсея, коли він зійшов із Синаю. Нечестиві не могли дивитися на них через ту славу. І коли було проголошене вічне благословення на тих, хто вшанував Бога, зберігаючи святість Його Суботи, пролунав потужний вигук перемоги над звіром і над його образом.

> “Then commenced the jubilee, when the land should rest.” Early Writings, 34.

> «Тоді розпочався ювілей, коли земля мала відпочивати». Ранні твори, 34.

The jubilee is the fiftieth year, after seven cycles of seven years, which is the 49 days that lead to the fiftieth day of Pentecost. When the line of the fall feasts is brought together with the spring feasts there are 49 days that lead to Pentecost, which marks the beginning of the seven-day period of Tabernacles. Pentecost and Tabernacles align, and together they identify the period of the latter rain that begins at the soon-coming Sunday law and continues until probation closes, the Lord returns and then the earth rests, as represented by the seventh-year Sabbath, that is the eighth of the seven in the feast of Tabernacles.

Ювілей — це п’ятдесятий рік після семи семирічних циклів, що відповідають сорока дев’яти дням, які ведуть до п’ятдесятого дня П’ятидесятниці. Коли послідовність осінніх свят поєднується з весняними святами, нараховується сорок дев’ять днів, що ведуть до П’ятидесятниці, яка знаменує початок семиденного періоду Свята Кучок. П’ятидесятниця і Свято Кучок співпадають і разом визначають період пізнього дощу, який починається з невдовзі прийдешнього недільного закону і триває аж до закриття часу випробування та повернення Господа, після чого земля відпочиває, як це відображено суботою сьомого року, тобто восьмим після семи у Святі Кучок.

When we bring both lines of twenty-two verses together, we do so for several reasons. Both lines are twenty-two verses, twenty-two being a tithe of 220, a symbol of the combination of Divinity and humanity.

Коли ми поєднуємо обидві послідовності з двадцяти двох віршів, ми робимо це з кількох причин. Обидві послідовності налічують двадцять два вірші; двадцять два становить десятину від 220 — символу поєднання божественного і людського.

Both lines represent the Hebrew alphabet of twenty-two letters.

Обидва рядки репрезентують єврейський алфавіт із двадцяти двох літер.

Both lines represent the feasts.

Обидві лінії позначають свята.

Both lines represent the two harvest seasons of the year.

Обидві лінії репрезентують два сезони жнив у році.

Both lines represent Christ work in the courtyard, holy place and Most Holy Place. Leviticus means the priests, and Jesus is the Heavenly High Priest. For these reasons, we are justified in applying the line upon line methodology to the forty-four verses of Leviticus twenty-three.

Обидві лінії відображають служіння Христа у дворі, у Святому місці та у Святому Святих. Назва «Левіт» означає «священики», а Ісус є Небесним Первосвящеником. З цих причин ми маємо підстави застосувати методологію «лінія на лінію» до сорока чотирьох віршів двадцять третього розділу Книги Левіта.

Pentecost was the early rain for Christianity and Tabernacles is the latter rain for Christianity. We therefore align the spring “day of Pentecost” with the fall seven days of Tabernacles. When Sister White stated, “In the time of trouble we all fled from the cities and villages” she is identifying the time when God’s people are living in the wilderness due to persecution. Living in booths during the Tabernacle season typifies the history that leads directly to the Sabbath jubilee rest for the earth.

П’ятидесятниця була раннім дощем для християнства, а Свято Кучок є пізнім дощем для християнства. Отже, ми узгоджуємо весняний «день П’ятидесятниці» з осіннім семиденним Святом Кучок. Коли сестра Вайт сказала: «У час скорботи ми всі утекли з міст і сіл», вона окреслює час, коли народ Божий живе в пустині через переслідування. Проживання у куренях під час Свята Кучок є типом історії, що безпосередньо веде до суботнього ювілейного спочинку для землі.

The Day of Pentecost marks the beginning of seven days of Tabernacles. Then the jubilee is represented by the eighth day, that is of the seven days of Tabernacles. Five days before the feast of Tabernacles was the Day of Atonement. Thus, five days before Pentecost that marks the beginning of Tabernacles—judgment is marked. Ten days before the judgment of the Day of Atonement is the feast of Trumpets. When the lines are combined five days before the Sunday law, represented by Pentecost, judgment is marked. Ten days before that, the feast of Trumpets is marked.

День П’ятдесятниці позначає початок семи днів Свята Кущів. Потім Ювілей представлений восьмим днем, тобто після семи днів Свята Кущів. За п’ять днів до Свята Кущів був День Викуплення. Отже, за п’ять днів до П’ятдесятниці, яка позначає початок суду, пов’язаного зі Святом Кущів, позначається суд. За десять днів до суду Дня Викуплення є Свято Труб. Коли ці лінії поєднуються, за п’ять днів до Недільного закону, представленого П’ятдесятницею, позначається суд. За десять днів до того позначається Свято Труб.

The baptism of Christ represented His death, burial and resurrection. Those three steps are represented by His death at Passover, His burial and rest upon the Sabbath, and His resurrection on Sunday. The three days of His death, burial and resurrection are one waymark that consists of three steps. We therefore start the combination of the two lines of spring and fall feasts at the resurrection. The resurrection of the third day begins a forty-nine-day period that leads to Pentecost, which is the Sunday law. That forty-nine-day period is preceded by the feast of unleavened bread, that begins one day before and extends five days beyond the day of first fruits.

Хрещення Христа зображало Його смерть, поховання та воскресіння. Ці три етапи зображені Його смертю на Пасху, Його похованням і спочинком у суботу та Його воскресінням у неділю. Три дні Його смерті, поховання та воскресіння є однією віхою, що складається з трьох етапів. Отже, поєднання двох ліній весняних і осінніх свят ми розпочинаємо від воскресіння. Воскресіння третього дня розпочинає сорокадев’ятиденний період, що веде до П’ятдесятниці, яка є недільним законом. Цьому сорокадев’ятиденному періоду передує свято Опрісноків, яке починається за день до дня первоплодів і триває ще п’ять днів після нього.

From the resurrection of the first fruits unto the Sunday law is forty-nine days, the Sunday law being the fiftieth day. Five days before the Sunday law judgment is represented, and ten days before that judgment the warning of the trumpets is marked. Resurrection is the first waymark, then five days later the period of unleavened bread concludes. Thirty days after unleavened bread ends, the warning of the trumpets occurs. Ten days later the judgment of the Day of Atonement is marked and five days later the Sunday law of Pentecost arrives.

Від воскресіння первоплодів до недільного закону — сорок дев’ять днів, а недільний закон є п’ятдесятим днем. За п’ять днів до недільного закону представлено суд, а за десять днів до того суду позначено попередження сурм. Воскресіння є першою віхою, потім через п’ять днів завершується період Опрісноків. Через тридцять днів після завершення Опрісноків відбувається попередження сурм. Ще через десять днів позначено суд Дня Спокути, і через п’ять днів настає недільний закон П’ятидесятниці.

This identifies seven waymarks in the line upon line application of the spring and fall feasts; the beginning of unleavened bread, the resurrection, the end of unleavened bread, the warning of trumpets, judgment, Pentecost and the latter rain. Those seven waymarks are set within an alpha seventh-day Sabbath and an omega seventh-year Sabbath. The seven waymarks couched between the two Sabbaths isolate and identify a five-day period, followed by a thirty-day period, a ten-day period, a five-day period and a seven-day period.

Це ідентифікує сім віх у застосуванні принципу «рядок на рядку» до весняних та осінніх свят: початок Свята Опрісноків, Воскресіння, кінець Свята Опрісноків, застереження сурм, суд, П’ятидесятницю та пізній дощ. Ці сім віх установлені в межах альфи — суботи сьомого дня, і омеги — суботи сьомого року. Сім віх, вміщених між двома суботами, виокремлюють і визначають п’ятиденний період, після якого настають тридцятиденний, десятиденний, п’ятиденний і семиденний періоди.

When we then align Christ’s resurrection, we find a forty-day period where He instructed the disciples “face to face” and thereafter ascended. Then for ten days the disciples were in the upper room. Those ten days concluded at the Day of Pentecost, which is the Sunday law. This adds a forty-day period and ten-day period to the line of priests represented by Leviticus “23.”

Коли ми зіставляємо воскресіння Христа, виявляємо сорокаденний період, протягом якого Він навчав учнів «віч-на-віч», а згодом вознісся. Потім протягом десяти днів учні перебували в горниці. Ті десять днів завершилися в День П'ятидесятниці, який є недільним законом. Це додає сорокаденний і десятиденний періоди до лінії священиків, представленої у Левиті «23».

From the resurrection there is five days to the end of unleavened bread, then thirty days to the trumpet warning, then five days to Christ’s ascension, then five days to judgment, then five days to Pentecost’s seven days of the latter rain.

Від воскресіння — п’ять днів до закінчення Свята Опрісноків, потім тридцять днів до трубного попередження, потім п’ять днів до Вознесіння Христа, потім п’ять днів до суду, потім п’ять днів до семи днів пізнього дощу П’ятидесятниці.

The beginning of the seven days of unleavened bread is followed the next day by the resurrection of first fruits. The resurrection occurs within the seven days of unleavened bread, and five days after the resurrection the period of unleavened bread ends.

На другий день після початку семи днів безквасних хлібів відбувається воскресіння першоплодів. Воскресіння відбувається в межах семи днів безквасних хлібів, а через п’ять днів після воскресіння період безквасних хлібів завершується.

Thirty days after the end of unleavened bread the trumpets mark a warning.

Через тридцять днів після завершення Опрісноків сурми сповіщають попередження.

Five days after the warning of the trumpets Christ ascended after teaching for forty days. His ascension marked the beginning of ten days in the upper room.

Через п’ять днів після попередження сурм Христос вознісся після сорока днів навчання. Його Вознесіння ознаменувало початок десяти днів у горниці.

Then five days after His ascension judgment is marked.

Тоді, на п’ятий день після Його Вознесіння, суд визначено.

Five days later the Sunday law of Pentecost opens the seven-day period of the latter rain.

Через п’ять днів недільний закон П’ятидесятниці відкриває семиденний період пізнього дощу.

The one hundred and forty-four thousand are those who follow the Lamb whithersoever He goeth. Elijah and Moses were slain on July 18, 2020. They were slain where also our Lord was crucified. Christ’s resurrection typified the resurrection of December 31, 2023. Before that date, in July of 2023, a voice in the wilderness began to sound a message represented as unleavened bread. Leaven represents error, hypocrisy and sin, and the message from the wilderness was unleavened. From December 31, 2023 through to the Sunday law, Leviticus “23” has designed a framework of the atonement of the one hundred and forty-four thousand. That framework aligns with Miller’s dream, Malachi three and Revelation nineteens’ windows of heaven. It aligns with the third and ninth hour in the sacred week from 27 to 34 AD.

Сто сорок чотири тисячі — це ті, що йдуть за Агнцем, куди б Він не пішов. Ілля та Мойсей були умертвлені 18 липня 2020 року. Вони були умертвлені там, де й наш Господь був розп’ятий. Воскресіння Христа було прообразом воскресіння 31 грудня 2023 року. Перед тією датою, у липні 2023 року, голос у пустелі почав звучати, виголошуючи звістку, представлену як опрісноки. Закваска символізує помилку, лицемірство й гріх, і звістка з пустелі була безквасна. Від 31 грудня 2023 року й аж до недільного закону Левіт «23» накреслив рамкову схему спокути ста сорока чотирьох тисяч. Ця схема узгоджується зі сном Міллера, Малахії 3 та вікнами небес Об’явлення 19. Вона узгоджується з третьою та дев’ятою годиною у священному тижні від 27 до 34 рр. по Р. Х.

We will continue these things in the next article.

Ми продовжимо їх у наступній статті.

> “‘By knowledge shall the chambers be filled with all precious and pleasant riches.’

> 'Знанням покої будуть сповнені усім дорогоцінним і приємним багатством.'

> “For the mind and the soul, as well as for the body, it is God’s law that strength is acquired by effort. It is exercise that develops. In harmony with this law, God has provided in His word the means for mental and spiritual development.

> Для розуму й душі, як і для тіла, діє Божий закон: сила здобувається зусиллям. Розвиває саме вправляння. У злагоді з цим законом Бог у Своєму Слові надав засоби для розумового й духовного розвитку.

> “The Bible contains all the principles that men need to understand in order to be fitted either for this life or for the life to come. And these principles may be understood by all. No one with a spirit to appreciate its teaching can read a single passage from the Bible without gaining from it some helpful thought. But the most valuable teaching of the Bible is not to be gained by occasional or disconnected study. Its great system of truth is not so presented as to be discerned by the hasty or careless reader. Many of its treasures lie far beneath the surface, and can be obtained only by diligent research and continuous effort. The truths that go to make up the great whole must be searched out and gathered up, ‘here a little, and there a little.’ Isaiah 28:10.

> Біблія містить усі принципи, які людям потрібно зрозуміти, щоб бути готовими як до цього життя, так і до прийдешнього. І ці принципи може зрозуміти кожен. Ніхто, хто має дух цінувати її вчення, не прочитає жодного уривка з Біблії, не здобувши з нього якоїсь корисної думки. Але найцінніші уроки Біблії не здобуваються випадковим чи уривчастим вивченням. Її велику систему істини не подано так, щоб поспішний або неуважний читач міг її розпізнати. Багато її скарбів лежать глибоко під поверхнею й можуть бути здобуті лише ретельним дослідженням і постійними зусиллями. Істини, що складають велике ціле, потрібно відшуковувати й збирати: «тут трохи, там трохи». Ісая 28:10.

> “When thus searched out and brought together, they will be found to be perfectly fitted to one another. Each Gospel is a supplement to the others, every prophecy an explanation of another, every truth a development of some other truth. The types of the Jewish economy are made plain by the gospel. Every principle in the word of God has its place, every fact its bearing. And the complete structure, in design and execution, bears testimony to its Author. Such a structure no mind but that of the Infinite could conceive or fashion.

> Коли їх таким чином відшукають і зведуть докупи, виявиться, що вони досконало відповідають одне одному. Кожне Євангеліє доповнює інші, кожне пророцтво — пояснення іншого, кожна істина — розвиток якоїсь іншої істини. Типи юдейського устрою стають зрозумілими завдяки Євангелію. Кожен принцип у Божому слові має своє місце, кожен факт — своє значення. І вся ця цілісна споруда, за задумом і виконанням, свідчить про свого Автора. Таку споруду не міг задумати чи створити жоден розум, крім Розуму Безмежного.

> “In searching out the various parts and studying their relationship, the highest faculties of the human mind are called into intense activity. No one can engage in such study without developing mental power.

> Під час виявлення різних складових та вивчення їхнього взаємозв’язку найвищі сили людського розуму приводяться в інтенсивну дію. Ніхто не може займатися таким вивченням, не розвиваючи розумових сил.

> “And not alone in searching out truth and bringing it together does the mental value of Bible study consist. It consists also in the effort required to grasp the themes presented. The mind occupied with commonplace matters only, becomes dwarfed and enfeebled. If never tasked to comprehend grand and far-reaching truths, it after a time loses the power of growth. As a safeguard against this degeneracy, and a stimulus to development, nothing else can equal the study of God’s word. As a means of intellectual training, the Bible is more effective than any other book, or all other books combined. The greatness of its themes, the dignified simplicity of its utterances, the beauty of its imagery, quicken and uplift the thoughts as nothing else can. No other study can impart such mental power as does the effort to grasp the stupendous truths of revelation. The mind thus brought in contact with the thoughts of the Infinite cannot but expand and strengthen.

> І не лише в пошуку істини та зведенні її докупи полягає розумова цінність вивчення Біблії. Вона полягає також у зусиллі, необхідному, щоб осягнути викладені теми. Розум, зайнятий лише буденними справами, хіріє й знесилюється. Якщо він ніколи не спонукається до осягнення великих і далекосяжних істин, то з часом втрачає здатність до зростання. Як запобіжник від такої деградації та як стимул до розвитку, ніщо не може зрівнятися з вивченням Божого слова. Як засіб розумового виховання Біблія ефективніша за будь-яку іншу книгу, чи навіть за всі інші книги разом узяті. Велич її тем, гідна простота її висловів і краса її образів оживляють і підносять думки так, як ніщо інше. Жодне інше заняття не може надати такої розумової сили, як зусилля осягнути грандіозні істини одкровення. Розум, таким чином приведений у контакт із думками Нескінченного, не може не розширюватися й зміцнюватися.

> “And even greater is the power of the Bible in the development of the spiritual nature. Man, created for fellowship with God, can only in such fellowship find his real life and development. Created to find in God his highest joy, he can find in nothing else that which can quiet the cravings of the heart, can satisfy the hunger and thirst of the soul. He who with sincere and teachable spirit studies God’s word, seeking to comprehend its truths, will be brought in touch with its Author; and, except by his own choice, there is no limit to the possibilities of his development.

> І ще більшою є сила Біблії у розвитку духовної природи. Людина, створена для спілкування з Богом, лише в такому спілкуванні може знайти своє справжнє життя і розвиток. Створена для того, щоб знаходити в Бозі свою найвищу радість, вона ні в чому іншому не може знайти того, що вгамовує прагнення серця, що задовольняє голод і спрагу душі. Той, хто з щирим і сприйнятливим духом вивчає Боже Слово, прагнучи осягнути його істини, опиниться в близькому зв’язку з Його Автором; і, окрім як за власним вибором, немає меж можливостям його розвитку.

> “In its wide range of style and subjects the Bible has something to interest every mind and appeal to every heart. In its pages are found history the most ancient; biography the truest to life; principles of government for the control of the state, for the regulation of the household—principles that human wisdom has never equaled. It contains philosophy the most profound, poetry the sweetest and the most sublime, the most impassioned and the most pathetic. Immeasurably superior in value to the productions of any human author are the Bible writings, even when thus considered; but of infinitely wider scope, of infinitely greater value, are they when viewed in their relation to the grand central thought. Viewed in the light of this thought, every topic has a new significance. In the most simply stated truths are involved principles that are as high as heaven and that compass eternity.

> У своєму широкому розмаїтті стилів і тем Біблія має щось, що зацікавить кожен розум і промовить до кожного серця. На її сторінках міститься історія — найдавніша; біографія — найправдивіша, найближча до життя; принципи управління державою та впорядкування домашнього життя — принципи, до яких людська мудрість ніколи не дорівнялася. Вона містить філософію — найглибшу, поезію — найсолодшу й найпіднесенішу, найпристраснішу й найзворушливішу. Біблійні писання незмірно цінніші за твори будь-якого людського автора, навіть якщо розглядати їх лише так; але безмежно ширшими за своїм обсягом і незрівнянно ціннішими вони постають, коли бачимо їх у зв’язку з великою центральною думкою. У світлі цієї думки кожна тема набуває нового значення. У найпростіше сформульованих істинах закладено принципи, що високі, як небо, і охоплюють вічність.

> “The central theme of the Bible, the theme about which every other in the whole book clusters, is the redemption plan, the restoration in the human soul of the image of God. From the first intimation of hope in the sentence pronounced in Eden to that last glorious promise of the Revelation, ‘They shall see His face; and His name shall be in their foreheads’ (Revelation 22:4), the burden of every book and every passage of the Bible is the unfolding of this wondrous theme,—man’s uplifting,—the power of God, ‘which giveth us the victory through our Lord Jesus Christ.’ 1 Corinthians 15:57.

> Центральна тема Біблії, тема, навколо якої в усій книзі зосереджуються всі інші, — це план викуплення, відновлення в людській душі образу Божого. Від першого проблиску надії у присуді, виголошеному в Едемі, і до тієї останньої славної обітниці Об’явлення: «Вони побачать Його обличчя; і Його Ім’я буде на їхніх чолах» (Об’явлення 22:4), основний зміст кожної книги й кожного уривка Біблії — розкриття цієї дивовижної теми — піднесення людини — сили Божої, «яка дає нам перемогу через Господа нашого Ісуса Христа». 1 Коринтян 15:57.

> “He who grasps this thought has before him an infinite field for study. He has the key that will unlock to him the whole treasure house of God’s word.

> Той, хто осягає цю думку, має перед собою безмежне поле для вивчення. Він має ключ, який відчинить йому всю скарбницю Божого слова.

> “The science of redemption is the science of all sciences; the science that is the study of the angels and of all the intelligences of the unfallen worlds; the science that engages the attention of our Lord and Saviour; the science that enters into the purpose brooded in the mind of the Infinite—‘kept in silence through times eternal’ (Romans 16:25, R.V.); the science that will be the study of God’s redeemed throughout endless ages. This is the highest study in which it is possible for man to engage. As no other study can, it will quicken the mind and uplift the soul.

> Наука викуплення — це наука всіх наук; наука, що є предметом вивчення ангелів і всіх розумних істот непадлих світів; наука, що привертає увагу нашого Господа й Спасителя; наука, що входить у задум, виношуваний у розумі Нескінченного — «збережений у мовчанні протягом вічних часів» (Римлян 16:25, R.V.); наука, що буде предметом вивчення Божих викуплених упродовж нескінченних віків. Це найвища наука, якою тільки може займатися людина. Як жодна інша наука, вона оживить розум і піднесе душу.

> “‘The excellency of knowledge is, that wisdom giveth life to them that have it.’ ‘The words that I speak unto you,’ said Jesus, ‘they are spirit, and they are life.’ ‘This is life eternal, that they should know Thee the only true God, and Him whom Thou didst send.’ Ecclesiastes 7:12; John 6:63; 17:3, R.V.

> "'Перевага знання полягає в тому, що мудрість дає життя тим, хто її має.' 'Слова, які Я говорю вам,' — сказав Ісус, — 'вони дух і життя.' 'Це — життя вічне, щоб пізнали Тебе, єдиного істинного Бога, і Того, Кого Ти послав.' Екклезіяст 7:12; Івана 6:63; 17:3, R.V."

> “The creative energy that called the worlds into existence is in the word of God. This word imparts power; it begets life. Every command is a promise; accepted by the will, received into the soul, it brings with it the life of the Infinite One. It transforms the nature and re-creates the soul in the image of God.

> Творча енергія, що покликала світи до існування, перебуває у слові Божому. Це слово надає силу; воно породжує життя. Кожне повеління — це обітниця; прийняте волею, прийняте душею, воно приносить із собою життя Безмежного. Це слово перетворює природу й відтворює душу за образом Божим.

> “The life thus imparted is in like manner sustained. ‘By every word that proceedeth out of the mouth of God’ (Matthew 4:4) shall man live.

> Життя, дароване таким чином, так само підтримується. «Кожним словом, що виходить із уст Божих» (Матвія 4:4) житиме людина.

> “The mind, the soul, is built up by that upon which it feeds; and it rests with us to determine upon what it shall be fed. It is within the power of everyone to choose the topics that shall occupy the thoughts and shape the character. Of every human being privileged with access to the Scriptures, God says, ‘I have written to him the great things of My law.’ ‘Call unto Me, and I will answer thee, and show thee great and mighty things, which thou knowest not.’ Hosea 8:12; Jeremiah 33:3.

> Розум, душа, збудовується тим, чим вона живиться; і від нас залежить визначити, чим вона буде живитися. У владі кожного — вибрати предмети, які займатимуть помисли й формуватимуть характер. Про кожну людину, що має привілей доступу до Святого Письма, Бог говорить: «Я написав йому великі речі Мого Закону». «Клич до Мене, і Я відповім тобі й покажу тобі великі й могутні речі, яких ти не знаєш». Осія 8:12; Єремія 33:3.

> “With the word of God in his hands, every human being, wherever his lot in life may be cast, may have such companionship as he shall choose. In its pages he may hold converse with the noblest and best of the human race, and may listen to the voice of the Eternal as He speaks with men. As he studies and meditates upon the themes into which ‘the angels desire to look’ (1 Peter 1:12), he may have their companionship. He may follow the steps of the heavenly Teacher, and listen to His words as when He taught on mountain and plain and sea. He may dwell in this world in the atmosphere of heaven, imparting to earth’s sorrowing and tempted ones thoughts of hope and longings for holiness; himself coming closer and still closer into fellowship with the Unseen; like him of old who walked with God, drawing nearer and nearer the threshold of the eternal world, until the portals shall open, and he shall enter there. He will find himself no stranger. The voices that will greet him are the voices of the holy ones, who, unseen, were on earth his companions—voices that here he learned to distinguish and to love. He who through the word of God has lived in fellowship with heaven, will find himself at home in heaven’s companionship.” Education, 123–127.

> Маючи в руках Слово Боже, кожен, де б не випав його життєвий жереб, може мати таке товариство, яке сам обере. На його сторінках він може вести бесіду з найшляхетнішими й найкращими з людського роду і слухати голос Вічного, коли Він промовляє до людей. Вивчаючи й розмірковуючи над темами, в які «ангели бажають зазирнути» (1 Петра 1:12), він може мати їхнє товариство. Він може йти слідами Небесного Учителя і слухати Його слова так, як тоді, коли Він навчав на горі, на рівнині та при морі. Він може перебувати в цьому світі в атмосфері неба, передаючи засмученим і спокушуваним на землі думки надії та прагнення до святості; сам наближаючись усе ближче й ближче до спільності з Невидимим; подібно до давнього мужа, який ходив із Богом, наближаючись усе ближче й ближче до порога вічного світу, аж доки не відчиняться брами, і він увійде туди. Він не відчує себе чужинцем. Голоси, що його привітають, — це голоси святих, які, будучи невидимими, на землі були його супутниками, — голоси, розрізняти й любити які він навчився тут. Той, хто через Слово Боже жив у спільності з небом, почуватиметься як удома в небесному товаристві. Виховання, 123–127.

Back to Articles