Article

# Elijah - Number Seven

Елайджа - Номер сім

The First and Last

Перший і останній

Author

Jeff Pippenger

Published

October 7, 2023

Formats

PDF
Word

We are identifying 1863 as the last testing point in a series of tests that were initiated at the great disappointment of 1844. Our first piece of logic is the fact that the Millerite movement ended when the Seventh-day Adventist church was legally registered with the government of the United States in that very year. The movement that began prophetically in 1798, ended in 1863.

Ми визначаємо 1863 рік як останню випробувальну точку в серії випробувань, започаткованих під час Великого розчарування 1844 року. Наш перший аргумент полягає в тому, що мілеритський рух завершився, коли Церква адвентистів сьомого дня була юридично зареєстрована урядом Сполучених Штатів саме того року. Рух, який у пророчому сенсі розпочався 1798 року, завершився 1863-го.

Inspiration informs us the when the mighty angel of Revelation eighteen descended on September 11, 2001, the event had been typified in the Millerite movement when the angel of Revelation ten descended. The Millerites’ movement began at the time of the end in 1798, when the vision of the Ulai river of Daniel chapters eight and nine was unsealed. The movement of the one hundred and forty-four thousand began at the time of the end in 1989, when the vision of the Hiddekel river of the last three chapters of Daniel was unsealed.

Натхнення повідомляє нам, що коли 11 вересня 2001 року зійшов могутній ангел з вісімнадцятого розділу Об’явлення, ця подія була прообразно представлена в русі міллеритів, коли зійшов ангел десятого розділу Об’явлення. Рух міллеритів розпочався у час кінця в 1798 році, коли було знято печать із видіння над річкою Улай у восьмому та дев’ятому розділах книги Даниїла. Рух ста сорока чотирьох тисяч розпочався у час кінця в 1989 році, коли було знято печать із видіння над річкою Хіддекел в останніх трьох розділах книги Даниїла.

Both time of the ends began a progressive separation of the former chosen people from those in the movement of their respective histories. When the primary rule of each history was publicly confirmed the angel of each respective history descended. The message, movement and messenger were the instruments the Lord employed in each respective history to demonstrate the former chosen people’s sin, for just as Christ taught of His work, if He had not come the quibbling Jews of history would have had no sin. The messenger, message and movement were the instruments of judgment that would hold the former chosen people accountable for rejecting the progressive light of their respective histories, and when the angel descended it marked that the judgment process of the former covenant people was under way. The instrument of judgment is identified when the prophets which illustrate that history eat the message delivered unto them by the Lord. When they eat the message, they then take the message to the former chosen people who are portrayed as a stiff-necked and rebellious people, who will not hear and be converted. Once the angel descends and the message is eaten, judgment of the rebellious people begins.

Обидва часи кінця розпочали поступове відокремлення колишнього вибраного народу від тих, хто належав до руху в їхніх відповідних історіях. Коли головне правило кожної історії було публічно підтверджене, зійшов ангел кожної відповідної історії. Вістка, рух і вісник були знаряддями, які Господь використовував у кожній відповідній історії, щоб викрити гріх колишнього вибраного народу, бо, як учив Христос про Своє діло, якби Він не прийшов, придирливі юдеї історії не мали б гріха. Вісник, вістка і рух були знаряддями суду, які покладали на колишній вибраний народ відповідальність за відкинення прогресивного світла їхніх відповідних історій, а коли ангел зійшов, це означало, що процес суду над колишнім завітним народом розпочався. Знаряддя суду визначається тоді, коли пророки, що представляють ту історію, з’їдають вістку, дану їм Господом. Коли вони з’їдають цю вістку, вони тоді несуть її до колишнього вибраного народу, який змальовано як твердошиїй і бунтівний народ, що не послухає і не навернеться. Щойно ангел зійде і вістка буде з’їдена, починається суд над бунтівним народом.

We are applying the judgment process of ancient Israel as illustrated in the book of Numbers to the history of the Millerite movement and ultimately, we will apply this testing process to the movement of the one hundred and forty-four thousand. The symbolism of the number ‘ten’ is to be determined by the context of the passage where it is employed.

Ми застосовуємо процес суду давнього Ізраїлю, як показано у книзі Числа, до історії міллеритського руху і, зрештою, застосуємо цей випробувальний процес до руху ста сорока чотирьох тисяч. Символіку числа «десять» слід визначати за контекстом уривка, у якому воно вживається.

The sequence of ten tests begins at the disappointment, either at the Red Sea for ancient Israel or October 22, 1844 for the Millerites. Sister White identifies the “landmark” truths that were opened up at that time beginning with what she called “the passing of time.” The disappointment for the Hebrews was the threat of Pharaoh’s army. The lack of faith in God’s power for the Hebrews was manifested in response to their fear of the army of their enemies, just as it was at the tenth and final test. Jesus illustrates the end from the beginning, so the fear of the giants in the Promised Land which the ten spies identified was the same fear that had also produced their disappointment by the Red Sea. The tenth and final test for the Millerite movement would be a time prophecy, as was October 22, 1844.

Послідовність десяти випробувань починається з розчарування — або біля Червоного моря для стародавнього Ізраїлю, або 22 жовтня 1844 року для міллеритів. Сестра Вайт визначає «віхові» істини, які були відкриті в той час, починаючи з того, що вона називала «спливом часу». Для євреїв розчаруванням була загроза війська фараона. Невіра євреїв у Божу силу виявилася в їхньому страху перед військом їхніх ворогів, так само, як і під час десятого, остаточного випробування. Ісус показує кінець від початку, тож страх перед велетнями в Обітованій землі, на який вказали десять розвідників, був тим самим страхом, що також спричинив їхнє розчарування біля Червоного моря. Десятим і остаточним випробуванням для міллеритського руху було пророцтво про час, як і 22 жовтня 1844 року.

The great disappointment in the progressive testing of Millerite history marked the beginning of a history that had been clearly typified by ancient Israel’s deliverance from Egypt. Beginning at the Red Sea there was a series of ten tests, and the last test would reflect the first test. The “passing of time” at the great disappointment was produced by a misunderstanding of a time prophecy. The last of the testing process for spiritual Israel would be the same as the first. In 1863, the leaders of literal Israel chose to return to the biblical methodology of those they had just identified as daughters of Rome, and rejected, or you might say, misunderstood the longest time prophecy in the Bible. The end of the ten tests in both literal and spiritual Israel was represented by the beginning. And the end, in both instances the rebels manifested a desire to return to the place that they had just been delivered from.

Велике розчарування в процесі послідовних випробувань міллеритської історії позначило початок історії, для якої ясним прообразом було визволення стародавнього Ізраїлю з Єгипту. Починаючи від Червоного моря, розпочалася серія з десяти випробувань, і останнє випробування відображало перше. «Минання часу» під час великого розчарування було спричинене неправильним розумінням часового пророцтва. Останнє випробування для духовного Ізраїлю буде таким самим, як перше. У 1863 році керівники буквального Ізраїлю вирішили повернутися до біблійної методології тих, кого вони щойно назвали дочками Риму, і відкинули, або, можна сказати, неправильно зрозуміли найдовше часове пророцтво в Біблії. Кінець десяти випробувань у буквальному й духовному Ізраїлі віддзеркалював початок. І наприкінці в обох випадках бунтівники виявили бажання повернутися туди, звідки їх щойно визволили.

By rejecting the seven times of Leviticus twenty-six Laodicean Adventism created a prophetic dilemma that they had not foreseen. To this day they have not been able to resolve the dilemma, though they offer up a variety of dishes of fables in an attempt to do so. The dilemma is in the verse that Sister White identifies as the foundation and central pillar of Adventism.

Коли лаодикійський адвентизм відкинув «сім разів» Левіта 26, він створив пророчу дилему, якої не передбачив. Донині вони не змогли розв’язати цю дилему, хоча у спробі це зробити пропонують розмаїття страв з байок. Дилема міститься у вірші, який Сестра Вайт визначає як фундамент і центральний стовп адвентизму.

> “The scripture which above all others had been both the foundation and central pillar of the Advent faith was the declaration, ‘Unto two thousand and three hundred days; then shall the sanctuary be cleansed.’ [Daniel 8:14.]” The Great Controversy, 409.

> Писання, яке понад усі інші було і підвалиною, і центральним стовпом адвентної віри, — це твердження: «До двох тисяч і трьохсот днів; тоді святилище буде очищене». [Даниїла 8:14.] Велика боротьба, 409.

Adventism has much to say about verse fourteen, but they never address the very first observation that should be made about the verse. That observation is that verse fourteen is an “answer.” An answer is meaningless, if it does not include the question that elicits the answer. Verse thirteen cannot logically, grammatically or reasonably be separated from verse fourteen, for verse thirteen is the question and verse fourteen is the answer.

Адвентизм має багато чого сказати щодо чотирнадцятого вірша, але він ніколи не звертається до самого першого спостереження, яке слід зробити щодо цього вірша. Це спостереження полягає в тому, що чотирнадцятий вірш є «відповіддю». Відповідь не має сенсу, якщо вона не містить питання, яке викликає цю відповідь. Тринадцятий вірш не можна логічно, граматично чи розумно відокремлювати від чотирнадцятого, адже тринадцятий вірш — це питання, а чотирнадцятий — відповідь.

The question, when rightly and fairly represented produces a very different meaning to verse fourteen than what Adventism teaches. This does not mean that verse fourteen is not “the foundation and central pillar of the Advent faith,” for it is. It means that when Adventism misunderstood and set aside the seven times in 1863, they were unable to fully define what verse fourteen truly means. In the Scriptures, a half truth is not truth. Rightly understood the question of verse thirteen demands a recognition of the prophecy that marks the cleansing of the sanctuary that had been tread down, and also a recognition of the prophecy that marks the treading down of the host. The twenty-three hundred year prophecy addresses the ‘sanctuary’ and the twenty-five hundred and twenty year prophecy addresses the ‘host’.

Питання, коли його правильно й неупереджено подано, надає чотирнадцятому віршу зовсім іншого значення, ніж те, чого навчає адвентизм. Це не означає, що чотирнадцятий вірш не є «основою та центральним стовпом адвентної віри», бо він є. Це означає, що коли адвентизм у 1863 році неправильно зрозумів і відкинув «сім разів», він не зміг повністю визначити, що насправді означає чотирнадцятий вірш. У Писанні напівправда — не правда. Правильно зрозуміле питання тринадцятого вірша вимагає визнання пророцтва, яке позначає очищення святилища, що було потоптане, а також визнання пророцтва, яке позначає попирання війська. Пророцтво про 2300 років стосується 'святилища', а пророцтво про 2520 років стосується 'війська'.

To address the relationship of the two verses requires a lengthy study, which I do not intend to do at this point in these articles. These points have repeatedly been addressed through the years and can be found in the series Habakkuk’s Tables. I am still addressing the symbolism of Elijah and wish to finish those truths first.

Щоб розглянути взаємозв’язок двох віршів, потрібне тривале дослідження, яке я наразі не маю наміру проводити в цих статтях. Ці питання неодноразово розглядалися протягом років і їх можна знайти в серії «Таблиці Аваккума». Я все ще розглядаю символізм Іллі й хочу спершу завершити виклад тих істин.

William Miller was the Elijah of the beginning of Adventism and his first discovery was the seven times of Leviticus twenty-six, so the rejection of that truth in 1863 was a rejection of the Elijah message. At this point I am addressing the characteristic of Alpha and Omega that identifies the end with the beginning. The final test for ancient Israel was represented in the first test. Both tests represent fear that the heathen nations were more powerful than God. The tenth test being the same in principle was much more rebellious than the first test, for the history of the victory of God in the first test should have produced a settled confidence in the rebels. They manifested their rejection of God in spite of much more evidence of His power than they had at the Red Sea. Millerite Adventism by 1863 was already explaining why the great disappointment was a powerful work of God, but they still decided to pick a captain and return to Egypt and reject the message that Daniel calls the “oath” of Moses that had been represented by Elijah.

Вільям Міллер був Іллею початку адвентизму, і його першим відкриттям були сім часів із двадцять шостого розділу Левита, тож відкидання тієї істини у 1863 році було відкиданням звістки Іллі. На цьому етапі я розглядаю ознаку Альфи й Омеги, яка ототожнює кінець із початком. Остаточне випробування для стародавнього Ізраїлю було відображене в першому випробуванні. Обидва випробування виражають страх, що язичницькі народи були могутнішими за Бога. Десяте випробування, будучи за суттю однаковим, виявилося набагато більш бунтівним, ніж перше, бо історія Божої перемоги в першому випробуванні мала б сформувати в бунтівниках тверду впевненість. Вони виявили своє відкидання Бога, попри значно більше свідчень Його сили, ніж мали біля Червоного моря. Адвентизм міллеритів до 1863 року вже пояснював, чому велике розчарування було могутнім Божим діянням, але вони все ж вирішили обрати ватажка й повернутися до Єгипту та відкинути звістку, яку Даниїл називає «клятвою» Мойсея, що була представлена Іллею.

Rather than taking the time to set forth the proofs of the validity of the seven times as a time prophecy, I intend to use some simple logic to prove its validity in another way. For the movement that began in 1798, the final test of 1863 would also represent the final test for the movement of the mighty angel of Revelation eighteen. Inspiration has been very clear what the last test is for both movements.

Замість того, щоб витрачати час на виклад доказів дійсності семи часів як пророцтва про час, я маю намір скористатися простою логікою, щоб іншим способом довести його дійсність. Для руху, що почався 1798 року, остаточне випробування 1863 року також становило б остаточне випробування для руху могутнього ангела з вісімнадцятого розділу Об’явлення. Натхнення дуже ясно вказало, яким є останнє випробування для обох рухів.

> “Satan is . . . constantly pressing in the spurious—to lead away from the truth. The very last deception of Satan will be to make of none effect the testimony of the Spirit of God. ‘Where there is no vision, the people perish’ (Proverbs 29:18).” Selected Messages, book 1, 48.

> "Сатана … постійно нав'язує фальшиве — щоб відвести від істини. Останнім обманом Сатани буде звести нанівець свідчення Духа Божого. 'Де немає видіння, народ гине' (Притчі 29:18)." Вибрані послання, книга 1, 48.

There is no honest way to take the writings of Ellen White and suggest that she did not fully endorse the seven times of Leviticus twenty-six. Sister White, as we have previously identified in these articles and is well documented in the series titled Habakkuk’s Tables directly informs us that God directed both the 1843 and 1850 charts. She directly teaches that those two tables were a fulfillment of Habakkuk chapter two. Both charts identify the seven times of Leviticus twenty-six as the center point of their respective graphical layout. In both charts the line of the seven times has the cross of Christ as the center of the prophetic line of the seven times.

Немає чесного способу розглядати твори Еллен Уайт і стверджувати, що вона не підтримувала повною мірою «сім разів» із двадцять шостої глави книги Левіт. Сестра Уайт, як ми вже зазначали в цих статтях і що добре задокументовано в серії під назвою «Таблиці Авакума», прямо повідомляє нам, що Бог керував і таблицею 1843 року, і таблицею 1850 року. Вона прямо навчає, що ті дві таблиці були сповненням другого розділу книги Авакума. Обидві таблиці визначають «сім разів» із двадцять шостої глави книги Левіт як центральну точку свого графічного макета. В обох таблицях у центрі пророчої лінії «семи разів» знаходиться хрест Христа.

Along with her endorsements of Habakkuk’s two tables, she has recorded multiple times that we are to continue to present the message that was presented from 1840 through 1844, and every Adventist historian that addresses how the Millerites promoted the message they proclaimed, identifies that they employed the 1843 chart. Not only does she endorse the messages represented upon the charts, and counsel God’s people to continue to present the very same messages that were presented in that history, she also provides multiple passages where she warns that those messages would be attacked throughout the history of God’s remnant people. When she warns of those attacks, she repeatedly identifies that it is the work of God’s watchmen to defend those very truths.

Разом із її схваленням двох таблиць Аввакума вона неодноразово зазначала, що ми маємо й надалі проголошувати вістку, яка звучала з 1840 по 1844 рік, і кожен адвентистський історик, який розглядає, як міллерити поширювали проголошувану ними вістку, зазначає, що вони використовували діаграму 1843 року. Вона не лише схвалює вістки, представлені на цих діаграмах, і радить Божому народові й надалі подавати ті самі вістки, що були представлені в тій історії, але й наводить численні уривки, де застерігає, що ці вістки зазнаватимуть нападів упродовж усієї історії Божого залишку. Застерігаючи про ці напади, вона неодноразово вказує, що це завдання Божих сторожів — захищати ті самі істини.

If the charts are incorrect, then the messages they graphically represent are incorrect. If the message the Millerites proclaimed from 1840 through 1844 was incorrect, then Ellen White’s repeated identification that the Millerite message was the foundation is also incorrect. If those messages were incorrect her repeated commands to continue to present those very same truths is false counsel. If the message of the Millerites does not represent the foundations that were to be preserved and guarded from satanic attacks, then those counsels are also erroneous. To reach the conclusion that all these issues associated with the Elijah message of that history is erroneous, would clearly demonstrate that Ellen White was a false prophet.

Якщо діаграми неправильні, то й послання, які вони графічно відображають, неправильні. Якщо послання, яке міллеріти проголошували з 1840 по 1844 рік, було неправильним, то неодноразове твердження Еллен Вайт, що послання міллеритів було основою, також є неправильним. Якщо ті послання були неправильними, то її неодноразові настанови й надалі представляти ті самі істини є хибними. Якщо послання міллеритів не представляє підвалин, які слід було зберігати й охороняти від сатанинських нападів, то ті настанови також є помилковими. Дійти висновку, що всі ці питання, пов’язані з посланням Іллі того історичного періоду, є помилковими, — це чітко продемонструвало б, що Еллен Вайт була лжепророчицею.

Modern Adventism still teaches at their Revelation Seminars that the remnant church would possess the Spirit of Prophecy, which is the testimony of Jesus, but they certainly don’t tell those who they are seeking to draw into church membership that they fully reject Ellen White’s endorsement and warnings connected with those early foundational truths and history. What does the following passage mean to you?

Сучасний адвентизм і досі навчає на своїх семінарах з книги Об’явлення, що церква останку володітиме Духом пророцтва, який є свідченням Ісуса, але вони, звісно, не повідомляють тим, кого намагаються залучити до членства в церкві, що вони цілковито відкидають схвалення та застереження Еллен Уайт, пов’язані з тими ранніми основоположними істинами та історією. Що означає для вас наведений нижче уривок?

> “We have nothing to fear for the future, except as we shall forget the way the Lord has led us, and His teaching in our past history.” Life Sketches, 196.

> "Нам нема чого боятися за майбутнє, хіба якщо ми забудемо шлях, яким Господь вів нас, і Його вчення у нашій минулій історії." Нариси життя, 196.

In 1863, the Millerite movement reached a conclusion and registered as a legal entity with the government that would ultimately form an image to the papacy, which by Ellen White’s definition is the combination of the church with the state.

У 1863 році міллеритський рух дійшов висновку і зареєструвався як юридична особа в органах державної влади, які зрештою мали сформувати образ папству, що, за визначенням Еллен Уайт, є поєднанням церкви з державою.

> “In the movements now in progress in the United States to secure for the institutions and usages of the church the support of the state, Protestants are following in the steps of papists. Nay, more, they are opening the door for the Papacy to regain in Protestant America the supremacy which she has lost in the Old World.” The Great Controversy, 573.

> У нинішніх рухах у Сполучених Штатах, спрямованих на забезпечення державної підтримки для церковних установ і звичаїв, протестанти йдуть слідами папістів. Ба більше, вони відчиняють двері для того, щоб Папство знову здобуло у протестантській Америці верховенство, яке воно втратило у Старому Світі. Велика боротьба, 573.

Under the premise that the legal association with the government was part of the necessity for organization, in a time when the youth of the nation were being drafted into the blood bath known as the Civil War, the movement of the Millerites ended. In 1863, both with a printed article and a new chart, the Seventh-day Adventist church rejected the prophecy of slavery which Daniel calls the oath of Moses. In 1850, the Lord had directed His people to make the second table of Habakkuk, and correct the error that He had held his hand over on the 1843 table. The chart ordered in 1850 fully accomplished its purpose, for Ellen White said that she saw “that God was in the publishment of the chart,” while also identifying that the 1850 chart was identified in Habakkuk chapter two.

Виходячи з припущення, що юридичний зв’язок з урядом був частиною необхідних умов для організації, у час, коли молодь нації призивали на війну — криваву баню, відому як Громадянська війна, рух міллеритів завершився. У 1863 році як друкованою статтею, так і новою таблицею Церква адвентистів сьомого дня відкинула пророцтво про рабство, яке Даниїл називає присягою Мойсея. У 1850 році Господь повелів Своєму народові зробити другу таблицю Авакума і виправити помилку, над якою Він тримав Свою руку, на таблиці 1843 року. Таблиця, наказана в 1850 році, повністю виконала своє призначення, бо Еллен Вайт сказала, що бачила, "що Бог був у виданні цієї таблиці", водночас зазначивши, що на таблицю 1850 року вказано у другому розділі книги Авакума.

The purpose of the 1850 chart was the same as the 1843 chart. It was to be the evangelistic tool used to present the message of the third angel to a dying world. In 1863, that message was discarded. The testing process that is typified by the testing process that began at the Red Sea, began with the time prophecy identifying the sanctuary that was to be tread down in verse thirteen of Daniel eight, and the testing process ended with the time prophecy identifying the host that was to be tread down in verse thirteen of Daniel eight.

Мета таблиці 1850 року була такою самою, як і таблиці 1843 року. Вона мала бути євангелізаційним засобом для представлення вістки третього ангела вмираючому світові. У 1863 році цю вістку було відкинуто. Процес випробування, який типологічно відображений процесом, що розпочався біля Червоного моря, почався з часового пророцтва, яке вказує на святиню, що мала бути потоптана, у тринадцятому вірші восьмого розділу книги Даниїла, і завершився часовим пророцтвом, яке вказує на військо, що мало бути потоптане, у тринадцятому вірші восьмого розділу Даниїла.

> Then I heard one saint speaking, and another saint said unto that certain saint which spake, How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot? And he said unto me, Unto two thousand and three hundred days; then shall the sanctuary be cleansed. Daniel 8:13, 14.

> Тоді я почув, як один святий говорив, і інший святий сказав тому певному святому, що говорив: Доки триватиме видіння про щоденну жертву та переступ спустошення, щоб і святиню, і військо віддати на потоптання? І сказав він мені: До двох тисяч трьохсот днів; тоді святиня буде очищена. Даниїла 8:13, 14.

The testing process that began on October 22, 1844, has the signature of Alpha and Omega. The beginning of that testing process was a time prophecy that represented the sanctuary that was to be trampled down. It was a prophecy that produced great light when fulfilled. The testing process that ended in 1863, has the signature of Alpha and Omega. The ending of that testing process was a time prophecy that represented the host that was to be trampled down. It was a prophecy that was designed to produced great light when fulfilled. It was a time prophecy presented by the Elijah of that history, and when it was rejected and set aside, it produced great darkness.

Процес випробування, який розпочався 22 жовтня 1844 року, має підпис Альфи й Омеги. Початком того процесу випробування було часове пророцтво, яке представляло святиню, яку мали потоптати. Це було пророцтво, що принесло велике світло, коли сповнилося. Процес випробування, який завершився 1863 року, має підпис Альфи й Омеги. Завершенням того процесу випробування було часове пророцтво, яке представляло воїнство, яке мали потоптати. Це було пророцтво, покликане дати велике світло, коли сповниться. Це було часове пророцтво, представлене Іллею тієї історії, і коли його відкинули та відклали убік, воно породило велику темряву.

> And this is the condemnation, that light is come into the world, and men loved darkness rather than light, because their deeds were evil. John 3:19.

> І це осуд, що світло прийшло у світ, а люди більше полюбили темряву, ніж світло, бо їхні діла були злі. Івана 3:19.

The logic that I intend to finish this article with is what I have already noted. Did God through Ellen White endorse the 1843 and 1850 charts?

Логіка, якою я маю намір завершити цю статтю, — саме та, про яку я вже згадував. Чи схвалив Бог через Еллен Вайт діаграми 1843 і 1850 років?

> “I have seen that the 1843 chart was directed by the hand of the Lord, and that it should not be altered; that the figures were as He wanted them; that His hand was over and hid a mistake in some of the figures, so that none could see it, until His hand was removed.” Early Writings, 74.

> «Мені було показано, що діаграма 1843 року була спрямована рукою Господа і що її не слід змінювати; що числа були такими, як Він хотів; що Його рука була над нею й приховала помилку в деяких числах, так що ніхто не міг її побачити, доки Його рука не була віднята». Ранні твори, 74.

> “I saw that God was in the publishment of the chart by Brother Nichols. I saw that there was a prophecy of this chart in the Bible, and if this chart is designed for God’s people, if it [is] sufficient for one it is for another, and if one needed a new chart painted on a larger scale, all need it just as much.” Manuscript Releases, number 13, 359; 1853.

> «Я побачив, що Бог був у виданні таблиці, здійсненому братом Ніколсом. Я побачив, що в Біблії є пророцтво про цю таблицю, і якщо ця таблиця призначена для Божого народу, якщо вона достатня для одного, то достатня й для іншого; а якщо комусь потрібна нова таблиця, намальована у більшому масштабі, то вона так само потрібна всім». Публікації рукописів, номер 13, 359; 1853.

Did God through Ellen White endorse the message the Millerites presented during the history of 1840 through 1844?

Чи схвалив Бог через Еллен Вайт звістку, яку міллерити проповідували в період з 1840 по 1844 рік?

> “God is not giving us a new message. We are to proclaim the message that in 1843 and 1844 brought us out of the other churches.” Review and Herald, January 19, 1905.

> "Бог не дає нам нової вістки. Ми повинні проголошувати ту вістку, яка у 1843 і 1844 роках вивела нас із інших церков." Review and Herald, 19 січня 1905 р.

> “God bids us give our time and strength to the work of preaching to the people the messages that stirred men and women in 1843 and 1844.” Manuscript Release, Number 760.

> "Бог велить нам віддати наш час і сили справі проповіді людям тих вістей, які сколихнули чоловіків і жінок у 1843 і 1844 роках." Рукописне видання, № 760.

> “All the messages given from 1840–1844 are to be made forcible now, for there are many people who have lost their bearings. The messages are to go to all the churches.

> Усі послання, дані у 1840–1844 роках, мають нині бути проголошені з силою, бо багато людей втратили орієнтири. Ці послання мають бути донесені до всіх церков.

> “Christ said, ‘Blessed are your eyes, for they see; and your ears, for they hear. For verily I say unto you, That many prophets and righteous men have desired to see those things which ye see, and have not seen them; and to hear those things which ye hear, and have not heard them’ [Matthew 13:16, 17]. Blessed are the eyes which saw the things that were seen in 1843 and 1844.

> Христос сказав: «Блаженні ваші очі, бо вони бачать; і ваші вуха, бо вони чують. Бо істинно кажу вам, що багато пророків і праведників бажали побачити те, що ви бачите, та не побачили; і почути те, що ви чуєте, — та не почули» [Матвія 13:16, 17]. Блаженні ті очі, що бачили те, що було побачене в 1843 і 1844 роках.

> “The message was given. And there should be no delay in repeating the message, for the signs of the times are fulfilling; the closing work must be done. A great work will be done in a short time. A message will soon be given by God’s appointment that will swell into a loud cry. Then Daniel will stand in his lot, to give his testimony.” Manuscript Releases, volume 21, 437.

> "Звістка була дана. І не слід зволікати з повторним проголошенням звістки, бо знаки часу сповнюються; завершальна праця має бути виконана. Велика праця буде звершена за короткий час. Незабаром за Божим призначенням буде дана звістка, що переросте у гучний клич. Тоді Даниїл постане у своїй долі, щоб дати своє свідчення." Видання рукописів, том 21, 437.

> “The truths that we received in 1841, ‘42, ‘43, and ‘44 are now to be studied and proclaimed. The messages of the first, second, and third angels will in the future be proclaimed with a loud voice. They will be given with earnest determination and in the power of the Spirit.” Manuscript Releases, volume 15, 371.

> Істини, які ми отримали в 1841, 42, 43 і 44 роках, тепер мають бути вивчені й проголошені. Вістки першого, другого і третього ангелів у майбутньому будуть проголошені гучним голосом. Вони будуть звіщені з ревною рішучістю і в силі Духа. Випуски рукописів, том 15, 371.

> “We understand the present feebleness and smallness of the work. We have had an experience. In doing the work God has given us, we may go trustingly forward, assured that He will be our efficiency. He will be with us in 1906, as He was with us in 1841, 1842, 1843, and 1844.” Loma Linda Messages, 156.

> «Ми розуміємо теперішню слабкість і незначність цієї праці. Ми маємо досвід. Виконуючи працю, яку доручив нам Бог, ми можемо з довірою йти вперед, будучи впевнені, що Він буде нашою силою. Він буде з нами у 1906 році, як Він був з нами у 1841, 1842, 1843 і 1844 роках». Повідомлення Лома-Лінди, 156.

> “Those who stand as teachers and leaders in our institutions are to be sound in the faith and in the principles of the third angel’s message. God wants His people to know that we have the message as He gave it to us in 1843 and 1844.” General Conference Bulletin, April 1, 1903.

> "Ті, хто є вчителями та керівниками в наших установах, повинні бути міцними у вірі та в засадах вістки третього ангела. Бог хоче, щоб Його народ знав, що ми маємо цю вістку такою, як Він дав її нам у 1843 і 1844 роках." Бюлетень Генеральної Конференції, 1 квітня 1903 року.

> “The warning has come: Nothing is to be allowed to come in that will disturb the foundation of the faith upon which we have been building ever since the message came in 1842, 1843, and 1844. I was in this message, and ever since I have been standing before the world, true to the light that God has given us. We do not propose to take our feet off the platform on which they were placed as day by day we sought the Lord with earnest prayer, seeking for light. Do you think that I could give up the light that God has given me? It is to be as the Rock of Ages. It has been guiding me ever since it was given.” Review and Herald, April 14, 1903.

> "Надійшло попередження: не можна допустити нічого, що порушить підвалини віри, на яких ми будуємо відтоді, як це послання прийшло в 1842, 1843 і 1844 роках. Я була в цьому посланні, і відтоді я стою перед світом, вірна світлу, яке Бог дав нам. Ми не маємо наміру сходити з тієї платформи, на яку були поставлені наші ноги, коли день у день ми шукали Господа щирою молитвою, просячи світла. Хіба ви думаєте, що я могла б відмовитися від світла, яке Бог дав мені? Воно має бути як Скеля віків. Воно провадить мене відтоді, як його було дано." Review and Herald, 14 квітня 1903 р.

Did God through Ellen White warn His people to defend against attacks that would undermine the truths of the Millerite history?

Чи попереджав Бог через Еллен Вайт Свій народ, щоб той захищався від нападів, які підірвали б істини історії міллеритів?

> “The great waymarks of truth, showing us our bearings in prophetic history, are to be carefully guarded, lest they be torn down, and replaced with theories that would bring confusion rather than genuine light.” Selected Messages, book 2, 101, 102.

> "Великі віхи істини, що показують нам наше місце в пророчій історії, слід ретельно охороняти, щоб їх не зруйнували й не замінили теоріями, які принесуть радше замішання, ніж справжнє світло." Вибрані вісті, книга 2, 101, 102.

> “Today Satan is seeking opportunities to tear down the waymarks of truth,—the monuments that have been raised up along the way; and we need the experience of the aged workers who have built their house upon the solid rock, who through evil report as well as good report have been steadfast to the truth.” Gospel Workers, 104.

> "Сьогодні сатана шукає можливостей повалити віхи істини — пам’ятники, що були поставлені вздовж шляху; і нам потрібен досвід літніх працівників, які збудували свій дім на міцній скелі, які, попри погану славу так само, як і добру, залишалися вірними істині." Євангельські працівники, 104.

> “God never leaves the world without men who can discern between good and evil, righteousness and unrighteousness. God has men whom he has appointed to stand in the forefront of the battle in times of emergency. In a crisis, he will raise up men as he did in ancient times. Young men will be bidden to link up with the aged standard-bearers, that they may be strengthened and taught by the experience of these faithful ones, who have passed through so many conflicts, and to whom, through the testimonies of his Spirit, God has so often spoken, pointing out the right way and condemning the wrong way. When perils arise, which try the faith of God’s people, these pioneer workers are to recount the experiences of the past, when just such crises came, when the truth was questioned, when strange sentiments, proceeding not from God, were brought in.

> Бог ніколи не залишає світ без чоловіків, які можуть розрізняти добро і зло, праведність і неправедність. Бог має чоловіків, яких Він призначив стояти на передовій битви в часи надзвичайних обставин. Під час кризи Він підніме чоловіків, як у давнину. Молодим чоловікам буде велено поєднатися зі старшими стягоносцями, щоб вони були зміцнені й навчені досвідом цих вірних, які пройшли через так багато боротьб, і до яких через свідчення Свого Духа Бог так часто промовляв, вказуючи правильний шлях і засуджуючи неправильний. Коли постають небезпеки, що випробовують віру Божого народу, ці піонери-працівники мають розповідати про досвід минулого, коли приходили саме такі кризи, коли істину ставили під сумнів, коли вносилися дивні погляди, що не походили від Бога.

> “The experience of those aged workers is needed now; for Satan is watching every opportunity to make of no account the old waymarks,—the monuments that have been raised up along the way.” Review and Herald, November 19, 1903.

> "Досвід тих літніх працівників потрібен тепер; бо Сатана пильнує кожну нагоду, щоб звести нанівець старі віхи — пам’ятники, які були поставлені вздовж шляху." Review and Herald, 19 листопада 1903 р.

In 1863 the Millerite movement ended by rejecting the first truth the Elijah of that history had been led to understand. Its final test was based upon the two verses in Daniel eight that identify the trampling down of the sanctuary and the host. The light of the sanctuary was opened at the first of ten tests and darkness was brought upon the host at the last of ten tests.

У 1863 році міллеритський рух закінчився тим, що відкинув першу істину, до розуміння якої був приведений Ілля тієї історії. Його останнє випробування ґрунтувалося на двох віршах у восьмій главі книги Даниїла, які вказують на попирання святині та воїнства. Світло святині було відкрите на першому з десяти випробувань, а темрява була наведена на воїнство на останньому з десяти випробувань.

> “One thing is certain: those Seventh-day Adventists who take their stand under Satan’s banner will first give up their faith in the warnings and reproofs contained in the Testimonies of God’s spirit.

> Одне є певним: ті Адвентисти сьомого дня, які стануть під стяг Сатани, передусім перестануть вірити застереженням і докорам, що містяться у Свідченнях Божого Духа.

> “The call to greater consecration and holier service is being made, and will continue to be made. Some who are now voicing Satan’s suggestions will come to their senses. There are those in important positions of trust who do not understand the truth for this time. To them the message must be given. If they receive it, Christ will accept them, and will make them workers together with him. But if they refuse to hear the message, they will take their stand under the black banner of the Prince of Darkness.

> Заклик до більшої посвяти й святішого служіння вже звучить і звучатиме надалі. Дехто, хто нині висловлює поради Сатани, отямиться. Є й такі, що обіймають важливі посади довіри, але не розуміють істини для цього часу. Їм слід донести цю вістку. Якщо вони її приймуть, Христос прийме їх і зробить їх співробітниками разом з Ним. Але якщо вони відмовляться почути цю вістку, то стануть під чорне знамено Князя Темряви.

> “I am instructed to say that the precious truth for this time is open more and more clearly to human minds. In a special sense men and women are to eat of Christ’s flesh and drink of his blood. There will be a development of the understanding, for the truth is capable of constant expansion. The divine originator of truth will come into closer and still closer communion with those who follow on to know him. As God’s people receive his word as the bread of heaven, they will know that his goings forth are prepared as the morning. They will receive spiritual strength, as the body receives physical strength when food is eaten.

> Мені доручено сказати, що дорогоцінна істина для цього часу все ясніше й ясніше відкривається людським розумам. В особливому сенсі чоловіки й жінки мають їсти плоть Христа і пити Його кров. Розуміння розвиватиметься, бо істина здатна до постійного розширення. Божественний Творець істини входитиме у все тісніше й тісніше спілкування з тими, хто прямує далі, щоб пізнати Його. Коли Божий народ приймає Його слово як хліб небесний, вони знатимуть, що Його прихід приготований, як ранок. Вони отримають духовну силу, як тіло отримує фізичну силу, коли споживається їжа.

> “We do not half understand the Lord’s plan in taking the children of Israel from Egyptian bondage, and leading them through the wilderness into Canaan.

> Ми навіть наполовину не розуміємо Господнього задуму у виведенні синів Ізраїлевих з єгипетського рабства та проведенні їх через пустелю у Ханаан.

> “As we gather up the divine rays shining from the gospel, we shall have a clearer insight into the Jewish economy, and a deeper appreciation of its important truths. Our exploration of truth is yet incomplete. We have gathered up only a few rays of light. Those who are not daily students of the Word will not solve the problems of the Jewish economy. They will not understand the truths taught by the temple service. The work of God is hindered by a worldly understanding of his great plan. The future life will unfold the meaning of the laws that Christ, enshrouded in the pillar of cloud, gave to his people.” Spalding and Magan, 305, 306.

> Коли ми збираємо божественні промені, що сяють з євангелія, ми матимемо ясніше розуміння юдейської економії та глибшу оцінку її важливих істин. Наше дослідження істини ще не завершене. Ми зібрали лише кілька променів світла. Ті, хто щодня не вивчає Слово, не розв’яжуть проблем юдейської економії. Вони не зрозуміють істин, яких навчає храмове служіння. Божа справа гальмується мирським розумінням його великого плану. Майбутнє життя розкриє значення законів, які Христос, перебуваючи у стовпі хмари, дав своєму народові. Сполдинг і Маган, 305, 306.

We will continue our consideration of the symbolism of Elijah in connection with 1863 in the next article.

Ми продовжимо розгляд символізму Іллі у зв’язку з 1863 роком у наступній статті.

Back to Articles