Article

# The Book of Daniel - Number Two-Hundred

Книга Даниїла — номер двісті

Prophetic Unfolding: The Second Gathering and Its Significance in Adventist Eschatology

Пророче розгортання: Друге збирання та його значення в адвентистській есхатології

Author

Jeff Pippenger

Published

May 5, 2024

Formats

PDF
Word

We are considering the prophetic period represented as the second gathering that is identified by the prophet Isaiah, and afterward by Sister White.

Ми розглядаємо пророчий період, представлений як друге зібрання, визначене пророком Ісаєю, а згодом — Сестрою Вайт.

> And in that day there shall be a root of Jesse, which shall stand for an ensign of the people; to it shall the Gentiles seek: and his rest shall be glorious. And it shall come to pass in that day, that the Lord shall set his hand again the second time to recover the remnant of his people, which shall be left, from Assyria, and from Egypt, and from Pathros, and from Cush, and from Elam, and from Shinar, and from Hamath, and from the islands of the sea. And he shall set up an ensign for the nations, and shall assemble the outcasts of Israel, and gather together the dispersed of Judah from the four corners of the earth. The envy also of Ephraim shall depart, and the adversaries of Judah shall be cut off: Ephraim shall not envy Judah, and Judah shall not vex Ephraim. Isaiah 11:10–13.

> І того дня буде корінь Єссея, що стане знаменом для народів; до нього звертатимуться язичники, і місце його спочинку буде славне. І станеться того дня, що Господь знову вдруге простягне Свою руку, щоб повернути рештку Свого народу, що зостанеться, з Ассирії, і з Єгипту, і з Патросу, і з Кушу, і з Еламу, і з Шінара, і з Хамату, і з островів моря. І Він підніме знамено для народів, і збере вигнанців Ізраїля, і з чотирьох кінців землі збере докупи розпорошених Юди. І заздрість Єфрема відступить, і вороги Юди будуть знищені: Єфрем не буде заздрити Юді, і Юда не буде утискати Єфрема. Ісая 11:10–13.

When God’s last-day people are gathered a second time there is a unification among those disciples that was represented by the ten days that preceded Pentecost, and that Isaiah refers to as a time when, “The envy also of Ephraim shall depart, and the adversaries of Judah shall be cut off: Ephraim shall not envy Judah, and Judah shall not vex Ephraim.”

Коли Божий народ останніх днів буде зібраний вдруге, серед тих учнів відбувається єднання, яке було відображене десятьма днями, що передували П’ятидесятниці, і про яке Ісая говорить як про час, коли: «І заздрість Єфремова відступить, і вороги Юди будуть відсічені; Єфрем не буде заздрити Юді, а Юда не буде гнітити Єфрема».

> “Trials are to come upon God’s people and the tares are to be separated from the wheat. But let not Ephraim envy Judah any more, and Judah will no more vex Ephraim. Kind, tender, compassionate words will flow out from sanctified hearts and lips. It is essential that we be united, and if we all seek the meekness and the lowliness of Christ, we shall have the mind of Christ, and there will be unity of spirit.” Review and Herald, March 19, 1895.

> "На Божий народ прийдуть випробування, і кукіль буде відокремлений від пшениці. Але нехай Ефраїм більше не заздрить Юді, і Юда більше не буде гнобити Ефраїма. Лагідні, ніжні, співчутливі слова виходитимуть із освячених сердець і уст. Вкрай необхідно, щоб ми були єдині, і якщо всі ми шукатимемо лагідності та смирення Христа, то матимемо розум Христа, і буде єдність духу." Review and Herald, 19 березня 1895 р.

Unification is an element of the work Christ accomplishes when He gathers the one hundred and forty-four thousand a second time. That unity was represented by the ten days leading to Pentecost, and the six days of the Exeter camp meeting, and could have been accomplished from 1856 unto 1863, if those who had experienced the great disappointment of October 22, 1844, had not lost their way.

Єднання є складовою справи, яку Христос звершує, коли Він вдруге збирає сто сорок чотири тисячі. Та єдність була представлена десятьма днями, що передували П’ятидесятниці, і шістьма днями табірного зібрання в Ексетері, і могла бути досягнута з 1856 до 1863 року, якби ті, хто пережив Велике Розчарування 22 жовтня 1844 року, не збилися зі шляху.

> “But in the period of doubt and uncertainty that followed the disappointment, many of the advent believers yielded their faith. Dissensions and divisions came in. . .. Thus the work was hindered, and the world was left in darkness. Had the whole Adventist body united upon the commandments of God and the faith of Jesus, how widely different would have been our history!

> Але в період сумнівів і невизначеності, що настав після розчарування, багато адвентних віруючих зреклися своєї віри. Почалися незгоди й поділи. . .. Таким чином, справа була загальмована, і світ залишився в темряві. Якби вся адвентистська спільнота об’єдналася на ґрунті заповідей Божих і віри Ісуса, наскільки інакшою була б наша історія!

> “It was not the will of God that the coming of Christ should be thus delayed. God did not design that His people, Israel, should wander forty years in the wilderness. He promised to lead them directly to the land of Canaan, and establish them there a holy, healthy, happy people. But those to whom it was first preached, went not in ‘because of unbelief’ (Hebrews 3:19). Their hearts were filled with murmuring, rebellion, and hatred, and He could not fulfill His covenant with them.

> Не було волею Божою, щоб прихід Христа так затримувався. Бог не задумував, щоб Його народ, Ізраїль, блукав сорок років у пустелі. Він обіцяв провести їх прямо до землі Ханаану і утвердити їх там святим, здоровим і щасливим народом. Але ті, кому вперше було проповідано, не ввійшли «через невір’я» (Євреїв 3:19). Їхні серця були сповнені нарікання, непокори та ненависті, і Він не міг виконати Свого завіту з ними.

> “For forty years did unbelief, murmuring, and rebellion shut out ancient Israel from the land of Canaan. The same sins have delayed the entrance of modern Israel into the heavenly Canaan. In neither case were the promises of God at fault. It is the unbelief, the worldliness, unconsecration, and strife among the Lord’s professed people that have kept us in this world of sin and sorrow so many years.” Selected Messages, book 1, 68, 69.

> "Протягом сорока років невір’я, нарікання та бунт не впускали стародавній Ізраїль у землю Ханаан. Ті самі гріхи затримали вхід сучасного Ізраїлю в небесний Ханаан. У жодному з цих випадків Божі обітниці не були винні. Саме невір’я, мирськість, непосвяченість і чвари серед тих, хто визнає себе народом Господнім, утримували нас у цьому світі гріха й скорботи стільки років." Вибрані вісті, книга 1, 68, 69.

The descent of the second angel identified a scattering at the first disappointment that initiated the tarrying time, and then led to a period of six days at the Exeter camp meeting where unity upon the message was accomplished in advance of the outpouring of the Holy Spirit in the message of the Midnight Cry at the conclusion of the meeting.

Сходження другого ангела виявило розсіяння під час першого розчарування, яке започаткувало період очікування, а потім привело до шестиденного періоду на таборових зборах в Ексетері, де було досягнуто єдності щодо звістки напередодні виливу Святого Духа у звістці Опівнічного крику наприкінці цих зборів.

The descent of the third angel on October 22, 1844, identified a scattering at the great disappointment, and ushered in a period of education as the truths associated with the Most Holy Place were opened to God’s people. By 1849 the Lord was stretching His hand to gather his people together a second time, and by 1851, the 1850 chart was being presented. That chart represented the foundational message, and the very message that was to be lifted up before the world as an ensign.

Сходження третього ангела 22 жовтня 1844 року виявило розсіяння під час великого розчарування і започаткувало період навчання, коли істини, пов’язані зі Святим Святих, були відкриті Божому народові. До 1849 року Господь простягав Свою руку, щоб удруге зібрати Свій народ, а до 1851 року вже було представлено діаграму 1850 року. Та діаграма відображала основоположне послання, і саме те послання, яке мало бути піднесене перед світом як знамено.

The gathering a second time of the disciples by Christ began immediately at His descent, and the gathering of those in Exeter began during the period of the tarrying time. In the history of the rebellion of 1863, the gathering a second time began at least five years into the educational process that began when the light of the sanctuary was opened up in 1844. In 1848, Islam was then angering the nations. The second gathering is represented as a progressive work that is accomplished by the arrival of the ten days that preceded Pentecost, and also by the six days of the Exeter camp meeting, and should have been completed by 1856.

Друге зібрання учнів Христом почалося негайно при Його зішесті, а зібрання тих, що в Ексетері, розпочалося в період зволікання. В історії повстання 1863 року друге зібрання почалося щонайменше через п’ять років після початку освітнього процесу, який розпочався, коли у 1844 році відкрилося світло про святилище. У 1848 році іслам тоді гнівив народи. Друге зібрання представлено як поступова праця, що звершується настанням десяти днів, які передували П’ятидесятниці, а також шістьма днями табірного зібрання в Ексетері, і мало бути завершене до 1856 року.

The work of gathering His people a second time is the closing work of the third angel, and it is accomplished by Christ’s hand.

Діло збирання Його народу вдруге є завершальною працею третього ангела, і воно здійснюється рукою Христа.

> And when the sabbath day was come, he began to teach in the synagogue: and many hearing him were astonished, saying, From whence hath this man these things? and what wisdom is this which is given unto him, that even such mighty works are wrought by his hands? Mark 6:2.

> Коли настала субота, він почав навчати в синагозі; і багато хто, почувши його, дивувалися, кажучи: Звідки в цього чоловіка все це? і яка це мудрість, що дана йому, що навіть такі могутні діла творяться його руками? Марка 6:2.

The scattering that occurs when the divine symbol descends initiates a testing process that ultimately manifests two classes of worshippers, and in so doing cleanses the temple.

Розсіяння, що відбувається, коли божественний символ спускається, запускає процес випробування, який зрештою виявляє дві категорії вірян і таким чином очищує храм.

> Whose fan is in his hand, and he will thoroughly purge his floor, and gather his wheat into the garner; but he will burn up the chaff with unquenchable fire. Matthew 3:12.

> Віяло в Його руці, і Він ретельно очистить свій тік, і збере свою пшеницю до житниці; а полову спалить невгасимим вогнем. Матвія 3:12.

In that period God’s people are to take the message from the angel’s hand and eat it.

У той період народ Божий має взяти послання з руки ангела і з’їсти його.

> And I saw another mighty angel come down from heaven, clothed with a cloud: and a rainbow was upon his head, and his face was as it were the sun, and his feet as pillars of fire: And he had in his hand a little book open: and he set his right foot upon the sea, and his left foot on the earth. Revelation 10:1, 2.

> І я побачив іншого могутнього ангела, що сходив з неба, зодягненого у хмару: і на його голові була веселка, і обличчя його було, як сонце, а ноги його — як стовпи вогню: І в руці він мав відкриту книжечку: і поставив праву ногу на море, а ліву — на землю. Об’явлення 10:1, 2.

At the arrival of the second angel on April 19, 1844, God’s people were scattered. They had been initially gathered with the fulfillment of the prophecy of Revelation chapter nine, verse fifteen on August 11, 1840, but the Lord had held His hand over a mistake in the reckoning of some of the figures on the chart.

З приходом другого ангела 19 квітня 1844 року Божий народ був розсіяний. Спочатку вони були зібрані, коли збулося пророцтво з дев’ятого розділу Одкровення, п’ятнадцятого вірша, 11 серпня 1840 року, але Господь прикрив Своєю рукою помилку в підрахунку деяких чисел на діаграмі.

> “I have seen that the 1843 chart was directed by the hand of the Lord, and that it should not be altered; that the figures were as He wanted them; that His hand was over and hid a mistake in some of the figures, so that none could see it, until His hand was removed.” Early Writings, 74.

> «Мені було показано, що діаграма 1843 року була спрямована рукою Господа і що її не слід змінювати; що числа були такими, як Він хотів; що Його рука була над нею й приховала помилку в деяких числах, так що ніхто не міг її побачити, доки Його рука не була віднята». Ранні твори, 74.

The removal of His hand allowed Samuel Snow to identify the correct date for the vision that tarried.

Відняття Його руки дало змогу Самуелю Сноу визначити правильну дату для видіння, яке забарилося.

> “Those faithful, disappointed ones, who could not understand why their Lord did not come, were not left in darkness. Again they were led to their Bibles to search the prophetic periods. The hand of the Lord was removed from the figures, and the mistake was explained. They saw that the prophetic periods reached to 1844, and that the same evidence which they had presented to show that the prophetic periods closed in 1843, proved that they would terminate in 1844.” Early Writings, 237.

> «Тих вірних, розчарованих, які не могли зрозуміти, чому їхній Господь не прийшов, не були залишені в темряві. Їх знову привели до їхніх Біблій, щоб досліджувати пророчі періоди. Рука Господня була знята з обчислень, і помилку було пояснено. Вони побачили, що пророчі періоди сягають 1844 року, і що ті самі докази, які вони наводили, щоб показати, що пророчі періоди закінчилися в 1843 році, доводили, що вони завершаться в 1844 році». Ранні твори, 237.

The history of the first and second angels contains a line of waymarks associated with Christ’s hand. When He descended on August 11, 1840 and April 19, 1844 He had a message in His hand. It was His hand that directed the production and publication of the 1843 chart in May of 1842. It was His hand that sealed up a mistake in the figures on the chart. After the scattering of that first disappointment, Jeremiah sat alone because of Christ’s hand. Then He removed His hand, and thus unsealed the message of the Midnight Cry. The act of stretching His hand out to gather His people a second time occurred from the first disappointment unto the Exeter camp meeting, as the disciples were ultimately gathered together at Jerusalem for ten days in advance of the outpouring of the Holy Spirit. At the arrival of the third angel on October 22, 1844 the Lord lifted up His hand.

Історія першого і другого ангелів містить ряд віх, пов’язаних із рукою Христа. Коли Він зійшов 11 серпня 1840 року та 19 квітня 1844 року, у Його руці була вістка. Саме Його рука керувала створенням і виданням таблиці 1843 року у травні 1842 року. Саме Його рука запечатала помилку в числах на таблиці. Після розсіяння, що настало після того першого розчарування, Єремія сидів наодинці через руку Христа. Потім Він прибрав Свою руку і тим самим зняв печать з вістки Опівнічного крику. Акт простягання Його руки, щоб зібрати Його народ удруге, тривав від першого розчарування до табірного зібрання в Ексетері, так само, як учні врешті були зібрані в Єрусалимі на десять днів напередодні виливання Святого Духа. З приходом третього ангела 22 жовтня 1844 року Господь підняв Свою руку.

> And the angel which I saw stand upon the sea and upon the earth lifted up his hand to heaven, And sware by him that liveth for ever and ever, who created heaven, and the things that therein are, and the earth, and the things that therein are, and the sea, and the things which are therein, that there should be time no longer. Revelation 10:5, 6.

> І ангел, якого я бачив, що стояв на морі й на землі, підніс руку свою до неба і присягнув тим, хто живе на віки віків, хто створив небо і все, що в ньому, і землю, і все, що на ній, і море, і все, що в ньому, що часу більше не буде. Об’явлення 10:5, 6.

From the first gathering on August 11, 1840 until October 22, 1844 the history of the first and second angels is marked by Christ’s hand. On October 22, 1844 the third angel descended and the little Millerite flock was scattered by the Great Disappointment. On that date Christ lifted His hand to heaven and swore that time would be no longer.

Від першого зібрання 11 серпня 1840 року до 22 жовтня 1844 року історія першого й другого ангела позначена рукою Христа. 22 жовтня 1844 року третій ангел зійшов, і маленьке міллеритське стадо було розсіяне Великим Розчаруванням. Того дня Христос підніс Свою руку до неба й поклявся, що часу більше не буде.

The second gathering in the history of 1844 until 1863, began with Christ lifting up His hand, while also holding a message to be eaten in His hand. Then in 1849, He stretched forth His hand a second time to gather His scattered people. Those people had been gathered at the message of the Midnight Cry, and scattered when the event predicted did not happen. At the Exeter camp meeting Christ gathered His flock and unified them upon the message, as He had done in the ten days that preceded Pentecost. The Philadelphian Millerites left the Exeter camp meeting and repeated Pentecost. In 1856, Christ was outside of the movement that had transitioned into Laodicea, for Christ stands outside of a Laodicean’s heart and knocks, seeking an entrance.

Друге збирання в історичному періоді 1844–1863 років почалося з того, що Христос підняв Свою руку, водночас тримаючи у Своїй руці послання, яке слід було з’їсти. Потім у 1849 році Він удруге простяг Свою руку, щоб зібрати Свій розпорошений народ. Тих людей було зібрано завдяки посланню Опівнічного кличу, а розпорошено, коли передбачена подія не відбулася. На таборовому зібранні в Ексетері Христос зібрав Свою отару й об’єднав її навколо послання, як Він учинив протягом десяти днів, що передували П’ятидесятниці. Філадельфійські міллеріти залишили таборове зібрання в Ексетері й повторили П’ятидесятницю. У 1856 році Христос перебував поза рухом, що перейшов у Лаодикію, бо Христос стоїть поза серцем лаодикійця й стукає, шукаючи входу.

> Behold, I stand at the door, and knock: if any man hear my voice, and open the door, I will come in to him, and will sup with him, and he with me. Revelation 3:20.

> Ось, Я стою при дверях і стукаю: коли хто почує Мій голос і відчинить двері, Я увійду до нього й повечеряю з ним, і він зі Мною. Об’явлення 3:20.

In 1856, Christ’s hand was knocking upon the Laodicean Millerite movement, but to no avail. In 1849, seven years earlier, He had begun to gather His people a second time, but doubt and uncertainty stopped the Philadelphian movement.

У 1856 році рука Христа стукала у лаодикійський міллеритський рух, але безрезультатно. У 1849 році, за сім років до того, Він вдруге почав збирати Свій народ, але сумнів і невизначеність зупинили філадельфійський рух.

> “Had Adventists, after the great disappointment in 1844, held fast their faith and followed on unitedly in the opening providence of God, receiving the message of the third angel and in the power of the Holy Spirit proclaiming it to the world, they would have seen the salvation of God, the Lord would have wrought mightily with their efforts, the work would have been completed, and Christ would have come ere this to receive His people to their reward. But in the period of doubt and uncertainty that followed the disappointment, many of the advent believers yielded their faith. . . . Thus the work was hindered, and the world was left in darkness. Had the whole Adventist body united upon the commandments of God and the faith of Jesus, how widely different would have been our history!” Evangelism, 695.

> "Якби адвентисти після великого розчарування 1844 року твердо трималися своєї віри й одностайно слідували у відкриваному Божому провидінні, прийнявши вістку третього ангела й у силі Святого Духа звіщаючи її світові, вони побачили б Боже спасіння; Господь потужно діяв би через їхні зусилля, справа була б завершена, і Христос уже прийшов би, щоб прийняти Свій народ до їхньої нагороди. Але в період сумнівів і невизначеності, що настав після розчарування, багато адвентних віруючих відпали від віри. . . . Так справа була загальмована, і світ залишився в темряві. Якби вся адвентистська спільнота об’єдналася навколо заповідей Божих і віри Ісуса, наскільки інакшою була б наша історія!" Євангелізм, 695.

On September 11, 2001 Christ gathered His last day people, who were thereafter scattered on July 18, 2020. On September 11, 2001 those who were gathered took the hidden book out of Christ’s hand and ate it. On July 18, 2020 they rejected the command represented by His uplifted hand, which identified that “time would be no longer.”

11 вересня 2001 року Христос зібрав Свій народ останнього дня, який згодом було розсіяно 18 липня 2020 року. 11 вересня 2001 року ті, кого було зібрано, взяли приховану книгу з руки Христа і з’їли її. 18 липня 2020 року вони відкинули повеління, що було символізоване Його піднесеною рукою і означало, що «часу більше не буде».

The Philadelphian Millerites manifested no rebellion in their false prediction of 1843, for they acted upon all the light the Lord had revealed, but on July 18, 2020 the Laodiceans of the third angel’s movement rebelled against the light associated with His hand. After 1844, the Philadelphian movement of the first angel “in the period of doubt and uncertainty” “yielded their faith,” and became Laodiceans.

Філадельфійські міллерити не виявили непокори у своєму помилковому пророцтві 1843 року, бо діяли згідно з усім світлом, яке Господь відкрив, але 18 липня 2020 року лаодикійці руху третього ангела повстали проти світла, пов’язаного з Його рукою. Після 1844 року філадельфійський рух першого ангела «у період сумнівів і невизначеності» «відступив від своєї віри» і став лаодикійським.

1856 represents that point of transition, typifying a point of transition for God’s people of the last days.

1856 представляє собою той момент переходу, що уособлює перехідний момент для Божого народу останніх днів.

Somewhere in the seven years between 1849 and 1856 the Philadelphian Millerite movement resisted the Lord’s hand that was stretching out to gather His people a second time, and the promise was that He would do more then, than He did in the past.

Десь упродовж семи років між 1849 і 1856 роками філадельфійський міллеритський рух чинив опір Господній руці, яка простягалася, щоб удруге зібрати Його народ, і обітниця полягала в тому, що тоді Він зробить більше, ніж робив у минулому.

> “September 23d, the Lord showed me that he had stretched out his hand the second time to recover the remnant of his people, and that efforts must be redoubled in this gathering time. In the scattering time Israel was smitten and torn; but now in the gathering time God will heal and bind up his people. In the scattering, efforts made to spread the truth had but little effect, accomplished but little or nothing; but in the gathering when God has set his hand to gather his people, efforts to spread the truth will have their designed effect. All should be united and zealous in the work. I saw that it was a shame for any to refer to the scattering for examples to govern us now in the gathering; for if God does no more for us now than he did then, Israel would never be gathered. It is as necessary that the truth should be published in a paper, as preached.” Review and Herald, November 1, 1850.

> "23 вересня Господь показав мені, що Він удруге простягнув Свою руку, щоб повернути останок Свого народу, і що в цей час збирання слід подвоїти зусилля. У час розсіяння Ізраїль був уражений і роздертий; але тепер, у час збирання, Бог зцілить і перев’яже Свій народ. Під час розсіяння зусилля, спрямовані на поширення істини, мали незначний вплив, досягали малого або й нічого; але в час збирання, коли Бог простяг Свою руку, щоб зібрати Свій народ, зусилля для поширення істини матимуть задуманий результат. Усі мають бути єдині й ревні в цій праці. Я бачила, що соромно кому-небудь звертатися до періоду розсіяння по приклади, щоб керуватися ними тепер, у час збирання; бо якби Бог робив для нас тепер не більше, ніж тоді, Ізраїль ніколи не був би зібраний. Так само необхідно публікувати істину в часописі, як і проповідувати її." Review and Herald, 1 листопада 1850 р.

Obviously, the Lord attempted to move His work forward in unity, but the unity had evidently broken down, and “in the period of doubt and uncertainty that followed the disappointment, many of the advent believers yielded their faith.” The Present Truth (later the Review and Herald) began to be published in 1849, and by 1851 the 1850 chart was available, but by 1856, the message of the “seven times” of Leviticus twenty-six was left unfinished. The message that was unsealed on October 22, 1844 occurred when the time prophecies of the twenty-three hundred years and the twenty-five hundred and twenty years concluded.

Очевидно, Господь намагався просувати Своє діло в єдності, але єдність, очевидно, була порушена, і «у період сумнівів і непевності, що настав після розчарування, багато адвентних віруючих відступили від своєї віри». «Теперішня істина» (згодом «Огляд і Вісник») почала виходити 1849 року, і до 1851 року діаграма 1850 року вже була доступна, але до 1856 року звістка про «сім часів» із двадцять шостої глави книги Левіт залишилася незавершеною. Розпечатання цієї звістки сталося 22 жовтня 1844 року, коли завершилися часові пророцтва про дві тисячі триста років і про дві тисячі п’ятсот двадцять років.

The Sabbath was the doctrine that shone above the other doctrines at that time, and for twelve years a testing process progressed until the last test arrived in 1856. That test was upon the Sabbath rest for the land, and it marked the end of a testing process that began with the Sabbath rest for men. The testing period bore the signature of Alpha and Omega. 1856 also represented an increase of knowledge upon the first foundational truth discovered by Miller, so it possessed the signature of Alpha and Omega at that level as well. The Sabbath truth being the sign of God’s sanctified people was represented as the sounding of the Seventh Trumpet, when the mystery of Christ in the believer, the hope of glory is fulfilled. The “seven times” was represented by the Jubilee Trumpet that was to be sounded on the Day of Atonement.

Вчення про суботу було тим, що сяяло над іншими вченнями того часу, і протягом дванадцяти років тривав випробувальний процес, аж доки 1856 року не настало останнє випробування. Те випробування стосувалося суботнього відпочинку для землі, і воно ознаменувало кінець випробувального процесу, який почався із суботнього відпочинку для людей. Випробувальний період мав підпис Альфи й Омеги. 1856 рік також означав зростання пізнання щодо першої основоположної істини, відкритої Міллером, тож на тому рівні він також мав підпис Альфи й Омеги. Істина про суботу як знамення Божого освяченого народу була представлена як звучання Сьомої Сурми, коли звершується таємниця Христа у віруючому, надія слави. «Сім часів» було представлено Ювілейною Сурмою, яку належало засурмити у День Викуплення.

The seven years from 1856 unto 1863 represented the ten days in Jerusalem for the disciples, and the six days of the Exeter camp meeting for the Philadelphian Millerites, but, sadly, the period became the illustration of those who refuse to follow the Lord as He leads them through the transition period. The history of the first and second angels, which is the historical period of the Seven Thunders, identifies the Lord stretching His hand to gather His people a second time from April 19, 1844, and it illustrates an obedient response as the wise followed Christ into the Most Holy Place.

Сім років від 1856 до 1863 представляли десять днів у Єрусалимі для учнів і шість днів табірного зібрання в Ексетері для філадельфійських міллеритів, але, на жаль, цей період став прикладом для тих, хто відмовляється слідувати за Господом, коли Він веде їх через перехідний період. Історія першого та другого ангелів, тобто історичний період Семи Громів, показує, як Господь простягає Свою руку, щоб удруге зібрати Свій народ, починаючи з 19 квітня 1844 року, і демонструє слухняну відповідь, коли мудрі пішли за Христом у Святе Святих.

The history of the first Kadesh, which is the history of the third angel from 1844 unto 1863 identifies the Lord again stretching His hand to gather His people a second time, but in that history, rebellion is manifested. Now, for the third time, ever since July 2023, the Lord is again stretching forth His hand to gather His people a second time, and they will fulfill the second Kadesh as obedient Philadelphians, for the signature of truth identifies the three times as the beginning and ending representing obedient Philadelphians, and the middle example being disobedient Laodiceans.

Історія першого Кадешу, тобто історія третього ангела з 1844 по 1863 рік, вказує на те, що Господь знову простягає Свою руку, щоб удруге зібрати Свій народ, але в тій історії проявляється бунт. Тепер, втретє, від липня 2023 року, Господь знову простягає Свою руку, щоб удруге зібрати Свій народ, і вони звершать другий Кадеш як послушні філадельфійці, бо підпис істини визначає ці три рази так: початок і кінець представляють послушних філадельфійців, а середній приклад — непослушних лаодикійців.

We will continue this study in the next article.

Ми продовжимо це дослідження у наступній статті.

> “Will the churches heed the Laodicean message? Will they repent, or will they, notwithstanding that the most solemn message of truth—the third angel’s message—is being proclaimed to the world, go on in sin? This is the last message of mercy, the last warning to a fallen world. If the church of God becomes lukewarm, it does not stand in favor with God any more than do the churches that are represented as having fallen and become the habitation of devils, and the hold of every foul spirit, and the cage of every unclean and hateful bird. Those who have had opportunities to hear and receive the truth and who have united with the Seventh-day Adventist church, calling themselves the commandment-keeping people of God, and yet possess no more vitality and consecration to God than do the nominal churches, will receive of the plagues of God just as verily as the churches who oppose the law of God. Only those that are sanctified through the truth will compose the royal family in the heavenly mansions Christ has gone to prepare for those that love Him and keep His commandments.

> Чи прислухаються церкви до Лаодикійської вістки? Чи покаються вони, чи, незважаючи на те, що найурочистіша вістка істини — вістка третього ангела — проголошується світові, і далі житимуть у гріху? Це остання вістка милості, останнє застереження для занепалого світу. Якщо Божа церква стає теплою, вона не має більшої прихильності в Бога, ніж церкви, представлені як ті, що впали й стали житлом демонів, пристановищем кожного нечистого духа і кліткою кожного нечистого та гидкого птаха. Ті, які мали можливість почути й прийняти істину та приєдналися до Церкви адвентистів сьомого дня, називаючи себе народом Божим, що зберігає заповіді, і водночас не мають більше життєвої сили та посвяти Богові, ніж номінальні церкви, зазнають кар Божих так само певно, як і церкви, що противляться закону Божому. Лише ті, хто освячені істиною, складатимуть царську родину в небесних оселях, які Христос пішов приготувати для тих, хто любить Його і зберігає Його заповіді.

> “‘He that saith, I know him, and keepeth not His commandments, is a liar, and the truth is not in him’ [1 John 2:4]. This includes all who claim to have a knowledge of God, and to keep His commandments, but who do not manifest this by good works. They will receive according to their deeds. ‘Whosoever abideth in Him sinneth not: whosoever sinneth hath not seen Him, neither known Him’ [1 John 3:6]. This is addressed to all church members, including the members of the Seventh-day Adventist churches. ‘Little children, let no man deceive you: he that doeth righteousness is righteous, even as He is righteous. He that committeth sin is of the devil; for the devil sinneth from the beginning. For this purpose the Son of God was manifested, that He might destroy the works of the devil. Whosoever is born of God doth not commit sin; for His seed remaineth in him: and he cannot sin, because he is born of God. In this the children of God are manifest, and the children of the devil: whosoever doeth not righteousness is not of God, neither he that loveth not his brother’ [1 John 3:7–10].

> «Хто каже, що знає Його, і не виконує Його заповідей, той неправдомовець, і правди в ньому немає» [1 Івана 2:4]. Це стосується всіх, хто заявляє, що має пізнання Бога і дотримується Його заповідей, але не виявляє цього добрими ділами. Вони одержать за своїми ділами. «Кожен, хто перебуває в Ньому, не грішить; кожен, хто грішить, не бачив Його і не пізнав Його» [1 Івана 3:6]. Це звернено до всіх членів церкви, у тому числі до членів церков Адвентистів сьомого дня. «Дітоньки, нехай ніхто не зводить вас: хто чинить праведність, той праведний, як і Він праведний. Хто чинить гріх — від диявола, бо диявол грішить від початку. На це Син Божий з’явився, щоб зруйнувати діла диявола. Кожен, хто народився від Бога, не чинить гріха, бо Його насіння перебуває в ньому; і він не може грішити, бо народжений від Бога. Цим виявляються діти Божі й діти диявола: кожен, хто не чинить праведності, не від Бога, як і той, хто не любить свого брата» [1 Івана 3:7-10].

> “All who claim to be Sabbath-keeping Adventists, and yet continue in sin, are liars in God’s sight. Their sinful course is counterworking the work of God. They are leading others into sin. The word comes from God to every member of our churches, ‘And make straight paths for your feet, lest that which is lame be turned out of the way; but let it rather be healed. Follow peace with all men, and holiness, without which no man shall see the Lord: looking diligently lest any man fail of the grace of God; lest any root of bitterness springing up trouble you, and thereby many be defiled; Lest there be any fornicator, or profane person, as Esau, who for one morsel of meat sold his birthright. For ye know how that afterward, when he would have inherited the blessing, he was rejected; for he found no place of repentance, though he sought it carefully with tears’ [Hebrews 12:13–17].

> "Усі, хто заявляє, що є адвентистами, які дотримуються суботи, і все ж продовжують жити в гріху, є брехунами в Божих очах. Їхній гріховний шлях протидіє Божому ділу. Вони ведуть інших у гріх. Слово від Бога звернене до кожного члена наших церков: 'І робіть рівними стежки для своїх ніг, щоб кульгаве не звернуло з дороги, а краще щоб оздоровилося. Додержуйте миру з усіма і святості, без якої ніхто не побачить Господа; пильнуючи, щоб ніхто не позбувся Божої благодаті; щоб якийсь корінь гіркоти, виростаючи, не завдав вам клопоту і щоб через це багато хто не опоганилися; щоб не було між вами розпусника або нечестивця, як Ісав, який за одну страву продав своє первородство. Бо ви знаєте, що потім, коли хотів успадкувати благословення, був відкинутий; бо не знайшов місця для покаяння, хоч і старанно шукав його зі сльозами' [Євр. 12:13-17]."

> “This is applicable to many who claim to believe the truth. Rather than give up their lustful practices, they venture on in a wrong line of education under Satan’s deceiving sophistry. Sin is not discerned as sinful. Their very consciences are defiled, their hearts are corrupted, even the thoughts are continually corrupt. Satan uses them as decoys to lure souls to unclean practices which defile the whole being. ‘He that despised Moses’ law [which was the law of God] died without mercy under two or three witnesses: Of how much sorer punishment, suppose ye, shall he be thought worthy, who hath trodden under foot the Son of God, and hath counted the blood of the covenant, wherewith he was sanctified, an unholy thing, and hath done despite unto the Spirit of grace? For we know Him that hath said, Vengeance belongeth unto Me, I will recompense, saith the Lord. And again, The Lord shall judge His people. It is a fearful thing to fall into the hands of the living God’ [Hebrews 10:28–31].” Manuscript Releases, volume 19, 176, 177.

> Це стосується багатьох, хто стверджує, що вірить у істину. Замість того щоб відмовитися від своїх розпусних практик, вони далі прямують неправильним шляхом виховання під обманливою софістикою Сатани. Гріх не розпізнається як гріх. Їхні сумління осквернені, їхні серця зіпсуті, навіть думки постійно зіпсуті. Сатана використовує їх як приманки, щоб зваблювати душі до нечистих практик, які оскверняють усе єство. «Той, хто зневажив Мойсеїв закон [який був Божим законом], без милості вмирав при двох чи трьох свідках: то наскільки тяжчої кари, як гадаєте, буде достойний той, хто потоптав Сина Божого і кров завіту, якою був освячений, за нечисту вважав, і зневажив Духа благодаті? Бо ми знаємо Того, хто сказав: Помста належить Мені, Я відплачу, говорить Господь. І знову: Господь буде судити народ Свій. Страшно впасти в руки Бога Живого» [Євреям 10:28-31]. Публікації рукописів, том 19, 176, 177.

Back to Articles