Article

# The Book of Joel and The Laodicean Seventh-day Adventist Church - Number Sixteen

Книга Йоіла і Лаодикійська церква адвентистів сьомого дня — Номер шістнадцять

Number Sixteen

Число шістнадцять

Author

Jeff Pippenger

Published

December 22, 2025

Formats

PDF
Word

My apologies for so many words in advance of taking up the primary topic. I wish to place certain prophetic lines in place, that are important pieces of the logic I intend to employ when we directly consider the book of Joel. I have previously mentioned that the Hebrew word that is translated as “cut off” in the book of Joel, finds its roots in the sacrificial method of ratifying a covenant in the days of Abraham.

Заздалегідь перепрошую за таку багатослівність перед тим, як узятися за основну тему. Я хочу окреслити деякі пророчі лінії, які є важливими елементами логіки, яку маю намір застосувати, коли ми безпосередньо розглядатимемо книгу Йоіла. Я вже згадував, що єврейське слово, яке в книзі Йоіла перекладено як «відсікти», має свої корені в жертвоприносному способі затвердження завіту за днів Авраама.

> Awake, ye drunkards, and weep; and howl, all ye drinkers of wine, because of the new wine; for it is cut off from your mouth. Joel 1:5.

> Прокиньтеся, п’яниці, і плачте; і вийте, всі, хто п’є вино, через молоде вино; бо воно відняте від ваших уст. Йоіл 1:5.

The Hebrew word “cut off” is H3772, and it is a primitive root meaning ‘to cut (off, down or asunder); by implication to destroy or consume; specifically to covenant (that is, make an alliance or bargain, originally by cutting flesh and passing between the pieces).’

Єврейське слово «cut off» — це H3772, і це первісний корінь, що означає 'відрізати (відсікти, зрубати або розсікати); у переносному значенні — знищувати або пожирати; зокрема — укладати завіт (тобто укладати союз або угоду, первісно шляхом розсікання плоті й проходження між частинами)'.

I realize that the Strong’s definition of “cut off,” calls it a “primitive root,” in the grammatical sense. That being said, the cutting associated with the covenant and Abraham, identifies that the light of the covenant is attached to the word, and that light is set forth at its primitive historical root. “Cut” in terms of covenant history; is a prophetic symbol based upon its primitive roots, and it is also grammatically identified as a primitive root.

Я розумію, що визначення Стронґа терміна «відтинати» називає його «первісним коренем» у граматичному сенсі. Водночас відтинання, пов’язане із заповітом та Авраамом, указує на те, що світло заповіту пов’язане зі словом, і це світло викладене на рівні його первісного історичного кореня. «Відтинати» в контексті історії заповіту — це пророчий символ, заснований на своїх первісних коренях, і воно також граматично визначається як первісний корінь.

The pronouncement in verse five, is not only identifying that they do not have the message of the latter rain, as represented by the “new wine,” but also that they are ‘then and there’ rejected as God’s covenant people, a covenant people who trace their “primitive roots” back to Abraham.

Проголошення у п’ятому вірші не лише вказує на те, що вони не мають звістки про пізній дощ, який символізується «новим вином», але й на те, що їх «тоді й там» відкинуто як народ Божого завіту, народ завіту, який веде свої «первісні корені» від Авраама.

The generation that died in the wilderness over forty years, traced their primitive roots back to Abraham, meaning the father of many nations. The generation who entered the Promised Land with Joshua, traced their primitive roots back to Abraham. The Jews who crucified Christ traced their primitive roots back to Abraham. The Protestants who came out of the Dark Ages, and who were then tested and passed by as God’s chosen covenant people in 1844, traced their primitive roots back to Abraham. The Millerite Philadelphian movement that entered into the Most Holy Place on October 22, 1844 traced their primitive roots back to Abraham. The Millerite Laodicean movement that rebuilt Jericho in 1863, traced their primitive roots back to Abraham. The Laodicean Seventh-day Adventist church that is spewed out of the mouth of the Lord at the soon-coming Sunday law traced their primitive roots back to Abraham. All of those generations have, or will fulfill the parable of the vineyard.

Покоління, що померло в пустелі протягом сорока років, виводило свої давні корені від Авраама, тобто батька багатьох народів. Покоління, яке разом з Ісусом Навином увійшло в Обітовану землю, виводило свої давні корені від Авраама. Юдеї, які розіп’яли Христа, виводили свої давні корені від Авраама. Протестанти, що вийшли з Темних віків і яких у 1844 році було випробувано та обійдено як Божий обраний заповітний народ, виводили свої давні корені від Авраама. Міллеритський філадельфійський рух, який 22 жовтня 1844 року увійшов у Святе Святих, виводив свої давні корені від Авраама. Міллеритський лаодикійський рух, який у 1863 році відбудував Єрихон, виводив свої давні корені від Авраама. Лаодикійська церква адвентистів сьомого дня, яку буде вивергнуто з уст Господа під час скорого запровадження недільного закону, виводила свої давні корені від Авраама. Усі ті покоління виконали або виконають притчу про виноградник.

The drunkards in Joel awake to find they have been rejected as God’s people, and that they do not have the message of the latter rain. The inverse is then true. Those who Joel identifies as wearing “crowns of glory,” then enter into covenant, are sealed and lifted up as an offering. The very first ratified covenant between God and a chosen people began with the same “cutting” that is represented at the final sacrifice of God’s people, which begins at the Sunday law. The cutting is the separation of wheat and tares. The tares are rejected and cast into the fire and the wheat is bundled together as the Pentecostal first fruit wheat offering, that is then lifted up, “as in former years.”

П’яниці у книзі Йоіла прокидаються й виявляють, що їх відкинуто як Божий народ і що вони не мають послання пізнього дощу. Тоді істинним є протилежне. Ті, кого Йоіл називає такими, що носять «вінці слави», входять у завіт, запечатуються й підносяться як приношення. Найперший ратифікований завіт між Богом і вибраним народом розпочався з того самого «розсічення», що представлене в остаточній жертві Божого народу, яка починається з недільного закону. Це розсічення є відділенням пшениці від куколю. Кукіль відкидають і кидають у вогонь, а пшеницю зв’язують у снопи як п’ятидесятницьке приношення первоплодів пшениці, яке тоді підноситься, «як у попередні роки».

There are four places that are typically pointed out to represent Abraham’s covenant. In Genesis twelve Abraham is ‘called’ and given the promise to make him a great nation. This is not part of the covenant, but it is the calling of a promise. At that point his name is Abram, for one of the symbols of a covenant relationship is a name-change. Abram’s name is changed in the third of the four steps of the covenant.

Існують чотири місця, на які зазвичай вказують, щоб представити завіт Авраама. У дванадцятому розділі Буття Авраама «покликано» і йому дано обітницю зробити його великим народом. Це не є частиною завіту, але це покликання до обітниці. На тому етапі його ім’я — Аврам, бо одним із символів завітних взаємин є зміна імені. Ім’я Аврама змінюється на третьому з чотирьох кроків завіту.

> For when God made promise to Abraham, because he could swear by no greater, he sware by himself, Saying, Surely blessing I will bless thee, and multiplying I will multiply thee. And so, after he had patiently endured, he obtained the promise. For men verily swear by the greater: and an oath for confirmation is to them an end of all strife. Wherein God, willing more abundantly to shew unto the heirs of promise the immutability of his counsel, confirmed it by an oath: That by two immutable things, in which it was impossible for God to lie, we might have a strong consolation, who have fled for refuge to lay hold upon the hope set before us: Which hope we have as an anchor of the soul, both sure and stedfast, and which entereth into that within the veil; Whither the forerunner is for us entered, even Jesus, made an high priest for ever after the order of Melchisedec. Hebrews 6:13–20.

> Бо коли Бог давав обітницю Авраамові, не маючи ким більшим поклястися, поклявся Самим Собою, кажучи: «Справді, благословляючи, Я благословлю тебе, і, розмножуючи, Я розмножу тебе». І так, після довготерпіння він одержав обітницю. Бо люди, правду кажучи, клянуться вищим, і присяга для підтвердження є для них кінцем усякої суперечки. Тому і Бог, бажаючи рясніше показати спадкоємцям обітниці незмінність Своєї ради, підтвердив присягою: щоб через дві незмінні речі, в яких неможливо Богові збрехати, ми мали міцну втіху — ми, що прибігли до притулку, щоб ухопитися за надію, поставлену перед нами, — яку надію маємо як якір для душі, і певний, і твердий, що входить усередину, за завісу; куди як предтеча за нас увійшов Ісус, ставши Первосвящеником навіки за чином Мелхіседека. До Євреїв 6:13–20.

The calling was God’s promise to Abram, and He provided a second witness with the “oath” that followed. The “oath” that followed was threefold. After the calling of a promise, which was the first step, the second, third and fourth steps are the actual threefold covenant, by God, with a chosen people. In Genesis fifteen God formally “cuts” (establishes) the covenant through a dramatic ritual where God alone passes between divided animals, unconditionally promising land to Abraham’s descendants. The Promised Land was represented as a land between two rivers; the river of Egypt and the river Euphrates. The first step of the threefold covenant includes a direct reference of the prophetic symbolism of two rivers, and all that is attached to that symbol. When inspiration points to the Ulai and Hiddekel rivers as events that are now in the process of fulfillment, those two rivers were typified in Abram’s prophecy. The setting is between Abram’s two rivers, which when brought together with Daniel’s two rivers makes four rivers, for the voice of Christ is the voice of many waters.

Покликання було Божою обітницею Аврамові, і Він надав друге свідчення через "клятву", що послідувала. "Клятва", що послідувала, була потрійною. Після покликання з обітницею, яке було першим кроком, другий, третій і четвертий кроки становлять власне потрійний завіт Бога з обраним народом. У п’ятнадцятому розділі Буття Бог формально "укладає" (встановлює) завіт через драматичний ритуал, у якому лише Бог проходить між розсіченими тваринами, безумовно обіцяючи землю нащадкам Авраама. Обітована земля була представлена як країна між двома річками: рікою Єгипту та рікою Євфрат. Перший крок потрійного завіту містить пряме посилання на пророчий символізм двох річок і все, що пов’язане з тим символом. Коли натхнення вказує на річки Улай і Хіддекел як на події, що тепер перебувають у процесі сповнення, ці дві річки були прообразно представлені у пророцтві Аврама. Дія відбувається між двома річками Аврама, які, будучи поєднані з двома річками Даниїла, утворюють чотири річки, бо голос Христа — це голос багатьох вод.

> In the same day the Lord made a covenant with Abram, saying, Unto thy seed have I given this land, from the river of Egypt unto the great river, the river Euphrates: The Kenites, and the Kenizzites, and the Kadmonites, And the Hittites, and the Perizzites, and the Rephaims, And the Amorites, and the Canaanites, and the Girgashites, and the Jebusites. Genesis 15:18–21.

> Того ж дня Господь уклав завіт з Аврамом, кажучи: Твоєму потомству Я дав цю землю, від Єгипетської ріки аж до великої ріки, ріки Євфрат: Кенеїв, і Кеніззеїв, і Кадмоніїв, і Хіттеїв, і Періззеїв, і Рефаїмів, і Амореїв, і Ханаанеїв, і Ґірґашіїв, і Євусеїв. Буття 15:18-21.

The land promised to Abram was the entire world which is represented by ten kings in the last days, whereas in the first days of the covenant it was listed as ten tribes, not kings. The one hundred and forty-four thousand will be in conflict with the entire world. The world will then be involved with the testing process of Sunday worship enforcement by a one-world government under the direction of the scarlet-colored whore of Revelation seventeen, who reigns over the ten kings of the earth. With Abram the church and state symbol of the image of the beast is represented by the river of Egypt, a symbol of statecraft and the river of Babylon, a symbol of churchcraft.

Земля, обіцяна Аврамові, — це весь світ, який в останні дні представлений десятьма царями, тоді як у перші дні завіту його було зазначено як десять племен, а не царів. Сто сорок чотири тисячі будуть у конфлікті з усім світом. Тоді світ буде залучений до випробування, пов’язаного з примусовим запровадженням недільного поклоніння з боку єдиного світового уряду під керівництвом багряної блудниці з сімнадцятого розділу Об’явлення, яка панує над десятьма царями землі. У випадку з Аврамом церковно-державний символ образу звіра представлений рікою Єгипту, символом державної влади, і рікою Вавилону, символом церковної влади.

> After these things the word of the Lord came unto Abram in a vision, saying,

> Після цих подій слово Господнє прийшло до Аврама у видінні, кажучи,

> Fear not, Abram: I am thy shield, and thy exceeding great reward.

> Не бійся, Авраме: Я твій щит і твоя вельми велика нагорода.

> And Abram said, Lord God, what wilt thou give me, seeing I go childless, and the steward of my house is this Eliezer of Damascus? And Abram said, Behold, to me thou hast given no seed: and, lo, one born in my house is mine heir. And, behold, the word of the Lord came unto him, saying,

> І сказав Аврам: Господи Боже, що Ти даси мені, бо я бездітний, а управитель мого дому — цей Елієзер із Дамаску? І сказав Аврам: Ось, Ти не дав мені нащадка; і ось, народжений у моєму домі — мій спадкоємець. І ось, слово Господнє прийшло до нього, кажучи,

> This shall not be thine heir; but he that shall come forth out of thine own bowels shall be thine heir. And he brought him forth abroad, and said, Look now toward heaven, and tell the stars, if thou be able to number them: and he said unto him, So shall thy seed be.

> Цей не буде твоїм спадкоємцем; але той, хто вийде з лона твого, буде твоїм спадкоємцем. І він вивів його надвір і сказав: Поглянь тепер на небо та перелічи зорі, якщо зможеш їх злічити. І сказав йому: Так буде потомство твоє.

> And he believed in the Lord; and he counted it to him for righteousness. And he said unto him,

> І він увірував у Господа; і він зарахував це йому в праведність. І він сказав йому,

> I am the Lord that brought thee out of Ur of the Chaldees, to give thee this land to inherit it.

> Я — Господь, що вивів тебе з Ура Халдейського, щоб дати тобі цю землю у спадщину.

> And he said, Lord God, whereby shall I know that I shall inherit it? And he said unto him,

> І сказав: Господи Боже, чим я пізнаю, що я його успадкую? І сказав до нього,

> Take me an heifer of three years old, and a she goat of three years old, and a ram of three years old, and a turtledove, and a young pigeon.

> Візьми для мене трирічну телицю, трирічну козу, трирічного барана, горлицю та молодого голуба.

> And he took unto him all these, and divided them in the midst, and laid each piece one against another: but the birds divided he not. And when the fowls came down upon the carcases, Abram drove them away. And when the sun was going down, a deep sleep fell upon Abram; and, lo, an horror of great darkness fell upon him. And he said unto Abram,

> І взяв він усе це, і розсік їх надвоє, і поклав кожну половину навпроти іншої; а птахів він не розсікав. Коли ж птахи спустилися на ті туші, Аврам відганяв їх. Коли ж сонце заходило, напав на Аврама глибокий сон; і ось жах великої темряви огорнув його. І сказав Він Аврамові,

> Know of a surety that thy seed shall be a stranger in a land that is not theirs, and shall serve them; and they shall afflict them four hundred years; And also that nation, whom they shall serve, will I judge: and afterward shall they come out with great substance.

> Знай достеменно, що нащадки твої будуть чужинцями в землі не своїй і служитимуть їм; і ті гнобитимуть їх чотириста років; а також той народ, якому вони служитимуть, я судитиму; а потім вони вийдуть із великим майном.

> And thou shalt go to thy fathers in peace; thou shalt be buried in a good old age.

> І ти відійдеш до батьків своїх у мирі; будеш похований у добрій старості.

> But in the fourth generation they shall come hither again: for the iniquity of the Amorites is not yet full.

> А в четвертому поколінні вони повернуться сюди, бо міра беззаконня амореїв ще не повна.

> And it came to pass, that, when the sun went down, and it was dark, behold a smoking furnace, and a burning lamp that passed between those pieces. Genesis 15:1–17.

> І сталося, коли зайшло сонце й настала темрява, аж ось димляча піч і палаючий світильник пройшли між тими частинами. Буття 15:1-17.

The One who would guide Moses and the children of Israel as a pillar of fire by night and a cloud by day passed between those “cut” pieces as a smoking furnace and burning lamp.

Той, Хто мав вести Мойсея та дітей Ізраїлю вночі стовпом вогню, а вдень хмарою, пройшов між тими «розсіченими» частинами як димна піч і палаючий світильник.

> And the Lord went before them by day in a pillar of a cloud, to lead them the way; and by night in a pillar of fire, to give them light; to go by day and night: He took not away the pillar of the cloud by day, nor the pillar of fire by night, from before the people. Exodus 13:21, 22.

> А Господь ішов перед ними вдень у стовпі хмари, щоб провадити їх дорогою, а вночі — у стовпі вогню, щоб світити їм, щоб вони йшли вдень і вночі. Він не віддаляв від лиця народу стовпа хмари вдень, ані стовпа вогню вночі. Вихід 13:21–22.

The burning lamp and smoking furnace typified the pillar of cloud or fire and represents an prophetic element of the first step, of the three steps involved with God establishing the covenant with Abram. The chapter begins with the words, “Fear not,” for the message of the first angel is fear God, and those who like Abram fear God, will not need to fear God. There are two types of fear, because there are two classes of people.

Палаючий світильник і димляча піч символізують стовп хмари чи вогню і становлять пророчий елемент першого з трьох кроків у встановленні Богом заповіту з Аврамом. Розділ починається словами «Не бійся», бо звістка першого ангела — «Бійтеся Бога», і ті, хто, як Аврам, бояться Бога, не матимуть потреби боятися Бога. Є два види страху, бо є дві категорії людей.

Further into the covenant passage Abram believes God and it was counted unto him as righteousness. The three angels parallel the work of the Holy Spirit as set forth by John who teaches the Holy Spirit convicts of three things; sin, righteousness and judgment. Those characteristics align with the three angels, so after the fear of God is set forth in the covenant passage, then the second step of righteousness is identified, only to be followed by the pronouncement of judgment, which is the third work of the Holy Spirit, and the message of the third angel. The first step of the covenant typified the first angel’s message, which is always a fractal of all three messages. The three steps of the covenant process, represent the three angels of Revelation fourteen.

Далі в уривку про завіт Аврам повірив Богові, і це було зараховано йому в праведність. Три ангели співвідносяться з діяльністю Святого Духа, як це викладено Іваном, який навчає, що Святий Дух викриває щодо трьох речей: гріха, праведності та суду. Ці характеристики відповідають трьом ангелам, тож після того, як в уривку про завіт окреслено страх Божий, визначається другий крок — праведність, після чого слідує проголошення суду, що є третьою дією Святого Духа і посланням третього ангела. Перший крок завіту був прообразом послання першого ангела, яке завжди є фракталом усіх трьох послань. Три кроки процесу завіту представляють трьох ангелів із чотирнадцятої глави Об’явлення.

After Abram is counted as righteous marking the second angel, he prepares an offering, for the offering is prepared just before the third step of judgment. That offering represents the offering of the Levites of Malachi three that is lifted up as an ensign. Just as the three periods of forty years in the life of Moses represents the three angels’ messages, the first forty years of Moses has all three steps of the three angels’ message.

Після того, як Аврама було зараховано праведним, що позначає другого ангела, він готує жертву, бо жертву готують безпосередньо перед третім етапом суду. Та жертва представляє жертву левитів з Малахії 3, яка підноситься як стяг. Подібно до того, як три періоди по сорок років у житті Мойсея представляють послання трьох ангелів, перші сорок років Мойсея містять усі три етапи послання трьох ангелів.

Where Moses’ testimony begins is with his parents fearing God, (the first step), followed by a visual test. The second step includes a visual test, as was the case in Daniel chapter one, when Daniel first fears God and refused to eat the Babylonian diet, and then is tested based upon his physical appearance. Then for Daniel it was the third test three years later by king Nebuchadnezzar, a symbol of the king of the north and the Sunday law, which is the third angels’ message.

Свідчення Мойсея починається з того, що його батьки боялися Бога (перший крок), після чого — візуальне випробування. Другий крок включає візуальне випробування, як це було у першому розділі книги Даниїла, коли Даниїл спершу виявляє страх перед Богом і відмовляється їсти вавилонську їжу, а потім його випробовують за його зовнішністю. Потім для Даниїла настав третій іспит через три роки — царем Навуходоносором, символом царя півночі та недільного закону, який є вісткою третього ангела.

Moses’ parents fear God, put him into an ark in the water and Pharaoh’s daughter was led to see the situation, and then passed judgment in favor of saving the child. The beginning of Moses life was an illustration of the covenant that God made with mankind, and then through Moses, God also made a covenant with a chosen nation selected from mankind. Noah’s covenant with mankind represents the great multitude and Moses covenant with a chosen people is the one-hundred and forty-four thousand. The offering that Abram was to make to ratify the covenant bore the emblem of the covenant of Noah, just as did Moses who fulfilled Abram’s prophecy centuries later.

Батьки Мойсея боялися Бога, поклали його в ковчег і опустили у воду, а доньку фараона привели, щоб побачити це, і вона винесла рішення на користь порятунку дитини. Початок життя Мойсея був ілюстрацією завіту, який Бог уклав із людством, а потім через Мойсея Бог також уклав завіт з обраним народом з-поміж людства. Завіт Ноя з людством представляє велику множину, а завіт Мойсея з обраним народом — сто сорок чотири тисячі. Жертва, яку Аврам мав принести, щоб скріпити завіт, несла знак завіту Ноя, так само як і Мойсей, який століттями пізніше сповнив пророцтво Аврама.

The offering consisted of five various animals; a three-year-old heifer, a three-year-old she goat, a three-year-old ram, a turtledove and a young pigeon. The birds were left whole, and the heifer, ram and she goat were “cut” in halves. The offering typifies the lifting up of an ensign in the last days as a visual test for mankind. The visual sign for Pharaoh’s daughter was the baby Moses in the ark. The ark is symbolized by the eight souls on the ark. The number “eight” is established as one of the prophetic characteristics of the ensign of the one hundred and forty-four thousand. When you consider the five animal offerings and divide three in half, then your offering is made up of eight pieces, as typified by Noah, and then confirmed in Abram’s offering.

Жертвоприношення складалося з п’яти різних тварин: трирічної телиці, трирічної кози, трирічного барана, горлиці та молодого голуба. Птахів залишили цілими, а телицю, барана і козу було «розсічено» навпіл. Жертвоприношення є прообразом підняття стяга в останні дні як видимого випробування для людства. Видимим знаком для доньки фараона було немовля Мойсей у ковчезі. Ковчег символізують вісім душ, що були в ньому. Число «вісім» утверджується як одна з пророчих характеристик стяга ста сорока чотирьох тисяч. Коли розглянути п’ять тварин-жертв і три з них розділити навпіл, тоді жертва складатиметься з восьми частин, як це показано на прикладі Ноя, а потім підтверджено в приношенні Аврама.

Those five animals, when divided as directed by God, represent the number “eight,” and in so doing, they represent those souls at the end of the world that were typified by the “eight” souls upon the ark. The sign of circumcision, which is the second step in Abram’s threefold covenant was to be carried out on the “eighth” day after birth, and the rite was replaced by baptism, which typifies the resurrection of Christ which took place on the “eighth” day. The number “eight” is an established characteristic of the covenants of both Noah and Moses, and they typify the one hundred and forty-four thousand who will be lifted up as an ensign offering, and who are the “eighth” that is of the seven.

Ті п’ять тварин, коли їх поділено, як наказав Бог, символізують число «вісім», і таким чином вони уособлюють ті душі наприкінці світу, які були прообразно представлені «вісьмома» душами на ковчезі. Знак обрізання, який є другим кроком у потрійному завіті Аврама, мав здійснюватися на «восьмий» день після народження, а цей обряд було замінено хрещенням, яке є прообразом воскресіння Христа, що сталося на «восьмий» день. Число «вісім» є усталеною ознакою завітів і Ноя, і Мойсея, і вони є прообразом ста сорока чотирьох тисяч, які будуть піднесені як знамено, як приношення, і які є «восьмим», тобто із семи.

Those five animals represent the five wise virgins, who are typified by the “eight” on the ark, will pass from an old world to a new world—without seeing death.

Ті п’ять тварин символізують п’ять мудрих дів, які представлені «вісімкою» на ковчезі, перейдуть зі старого світу в новий світ — не побачивши смерті.

Abram’s offering was a pure offering, for all the animals in the offering were clean animals, and together they represent the primary animals used for whole burnt offerings. The first angel’s message includes the command to worship the Creator, and the primary sacrificial animals of the sanctuary service that was to be instituted when Abram’s prophecy was fulfilled in the time of Moses are set forth as the offerings of worship, while also typifying the first angel’s call to worship the Creator.

Жертва Аврама була чистою жертвою, бо всі тварини в цій жертві були чистими, і разом вони представляють основні види тварин, що використовувалися для жертв цілопалення. Звістка першого ангела містить наказ поклонятися Творцеві, і основні жертвні тварини служіння святилища, яке мало бути встановлене, коли пророцтво Аврама сповнилося за часів Мойсея, подані як жертви поклоніння, водночас будучи прообразом заклику першого ангела поклонятися Творцеві.

Verse eighteen explicitly states, “On that day the Lord made a covenant with Abram.” That marks the first of three steps that typify the three angels of Revelation fourteen. The covenant step in Genesis fifteen represents the first angel’s message of Revelation fourteen, which is followed by a second angel, who was typified by the second step of Abram’s covenant found in Genesis seventeen.

Вісімнадцятий вірш прямо стверджує: «Того дня Господь уклав завіт з Аврамом». Це позначає перший із трьох етапів, які типологічно відповідають трьом ангелам чотирнадцятого розділу Об’явлення. Етап завіту в п’ятнадцятому розділі Буття представляє вістку першого ангела чотирнадцятого розділу Об’явлення, після якої йде другий ангел, який був прообразно означений другим етапом завіту Аврама, викладеним у сімнадцятому розділі Буття.

In step number two, Abram’s name is changed to Abraham. Abram means ‘the father is exalted,’ and Abraham means ‘the father of many nations.’ In the calling of Abram, the promise of becoming a great nation was given, but the promise was not ratified until Abram’s name was changed. Then he became the first father of a chosen covenant people. The next step typified the third angel’s message as Abraham is tested upon sacrificing Isaac, which typified the cross, which typified October 22, 1844, which typifies the Sunday law—which is the third angel’s message. That third covenant step was fulfilled on the twenty-second of October in 1844, and it is set forth in Genesis twenty-two.

На другому кроці ім’я Аврама змінюється на Авраам. «Аврам» означає «батько піднесений», а «Авраам» означає «батько багатьох народів». Під час покликання Аврама була дана обітниця стати великим народом, але ця обітниця не була підтверджена, доки не було змінено ім’я Аврама. Тоді він став першим батьком вибраного народу завіту. Наступний крок символізував вістку третього ангела, коли Авраама випробували жертвоприношенням Ісаака, що символізувало хрест, який, у свою чергу, символізував 22 жовтня 1844 року, що символізує недільний закон — який і є вісткою третього ангела. Той третій крок завіту був звершений двадцять другого жовтня 1844 року, і він викладений у Буття, розділ двадцять другий.

In the second step, which is the second angel’s message, where Abram’s name is changed, the rite of circumcision is established as the “sign” of a covenant people and their relation to God. It is in the history of the second angel’s message, that God’s people are sealed. They are lifted up as an ensign at the third angel’s message represented by the Sunday law, but they are sealed in the period just before the Sunday law, which in Millerite history would be, just before the door closed on October 22, 1844.

У другому кроці, який є другою ангельською вісткою, де Аврамові змінено ім’я, встановлюється обряд обрізання як «знак» завітного народу та їхніх стосунків із Богом. Саме в історії другої ангельської вістки Божий народ запечатується. Їх підносять як стяг у третій ангельській вістці, представленій недільним законом, але вони запечатуються в період безпосередньо перед недільним законом, що в історії міллеритів відповідало б часу незадовго до закриття дверей 22 жовтня 1844 року.

The same is true with the three decrees to come out of Babylon that started the 2300-year prophecy, which ended at the third angel’s arrival on October 22, 1844. The temple was finished during the history of the second decree, after the first, but before the third. The foundations were laid during the first decree and the temple building finished in the history of the second decree. The third decree in 457 BC started the 2300 years, while the decree itself returned national sovereignty to the Jews. At the third waymark a kingdom is set up, as represented by the restoration of national sovereignty at the third decree and the lifting up of the church triumphant as an ensign at the Sunday law.

Те саме стосується трьох указів, що вийшли з Вавилона і започаткували 2300-річне пророцтво, яке завершилося приходом третього ангела 22 жовтня 1844 року. Храм було завершено за часів другого указу, після першого, але до третього. Фундамент було закладено за часів першого указу, а будівництво храму завершено за часів другого указу. Третій указ у 457 р. до н. е. розпочав відлік 2300 років, причому сам указ повернув юдеям національний суверенітет. На третій віхі утверджується царство, що ілюструється відновленням національного суверенітету при третьому указі та піднесенням тріумфальної церкви як знамена під час недільного закону.

The third decree typified the third angel’s arrival to the marriage on October 22, 1844. The bride makes herself ready, before the marriage, not at the marriage. The sealing of the one hundred and forty-four thousand is accomplished just before the Sunday law in the period of time prophetically represented as the image of the beast test. We are informed that the image of the beast test is the test we must pass before probation closes.

Третій указ символізував прихід третього ангела до шлюбу 22 жовтня 1844 року. Наречена готується перед шлюбом, а не під час шлюбу. Запечатання ста сорока чотирьох тисяч здійснюється якраз перед недільним законом, у період, який пророчо представлений як випробування образу звіра. Нам повідомлено, що випробування образу звіра є випробуванням, яке ми повинні пройти перед закриттям випробувального часу.

> “The Lord has shown me clearly that the image of the beast will be formed before probation closes; for it is to be the great test for the people of God, by which their eternal destiny will be decided. Your position is such a jumble of inconsistencies that but few will be deceived.

> Господь ясно показав мені, що образ звіра сформується перед тим, як закінчиться час випробування; бо він має стати великим випробуванням для Божого народу, через яке буде вирішено їхню вічну долю. Ваша позиція — така плутанина суперечностей, що вона введе в оману лише небагатьох.

> “In Revelation 13 this subject is plainly presented; [Revelation 13:11–17, quoted].

> У 13-му розділі Об'явлення ця тема ясно представлена; [Об'явлення 13:11-17, цитовано].

> “This is the test that the people of God must have before they are sealed. All who proved their loyalty to God by observing His law, and refusing to accept a spurious sabbath, will rank under the banner of the Lord God Jehovah, and will receive the seal of the living God. Those who yield the truth of heavenly origin and accept the Sunday sabbath, will receive the mark of the beast.” Manuscript Releases, volume 15, 15.

> "Це випробування, яке Божий народ має пройти, перш ніж його буде запечатано. Усі, хто довів свою вірність Богові, дотримуючись Його закону і відмовляючись приймати фальшиву суботу, стануть під прапор Господа Бога Єгови і отримають печатку живого Бога. Ті, хто зречеться істини небесного походження і прийме недільну суботу, отримають знак звіра." Manuscript Releases, том 15, 15.

The door closed on October 22, 1844, typifying the closed door at the Sunday law. Sister White states that the image of the beast test is the test we must pass “before” probation closes, and she also states that the test is where our eternal destiny is decided. Before the Sunday law, the bride makes herself ready, and this requires having the proper wedding garment, a garment that is to be purified by the refining fires of the Messenger of the Covenant. The seal is placed before the wedding, and then the wedding takes place at the Sunday law.

Двері зачинилися 22 жовтня 1844 року, символізуючи зачинені двері за недільного закону. Сестра Вайт стверджує, що випробування «образом звіра» — це випробування, яке ми маємо пройти «перш ніж» закриється час благодаті, і вона також зазначає, що саме в цьому випробуванні вирішується наша вічна доля. Перед недільним законом наречена готується, і для цього потрібно мати належну весільну одежу — одежу, яку мають очистити очищувальні вогні Посланця Заповіту. Печатка ставиться перед весіллям, а потім весілля відбувається за недільного закону.

Sister White identifies that the sealing is a settling into the truth both intellectually and spiritually. She further identifies that ‘when’ God’s people are sealed, ‘then’ the shaking of God’s judgments will come. The shaking is the judgments that begin at the earthquake of Revelation eleven, which is the Sunday law in the United States.

Сестра Вайт визначає, що запечатування є утвердженням в істині як інтелектуально, так і духовно. Вона також зазначає, що «коли» народ Божий буде запечатаний, «тоді» прийде потрясіння Божих судів. Потрясіння — це суди, що починаються з землетрусу одинадцятого розділу Об’явлення, який є недільним законом у Сполучених Штатах.

The Millerite temple was finished at the Midnight Cry, identifying that the seal is placed before the third waymark of judgment. In Abraham’s covenant the third step of judgment was Isaac on Mount Moriah, typifying not only Christ upon the cross, but also the offering of the Levites in Malachi three.

Міллеритський храм був завершений під час Опівнічного Кличу, вказуючи, що печать ставиться перед третьою віхою суду. У завіті Авраама третім етапом суду був Ісаак на горі Морія, який був прообразом не лише Христа на хресті, але й приношення левитів у Малахії 3.

> And he shall sit as a refiner and purifier of silver: and he shall purify the sons of Levi, and purge them as gold and silver, that they may offer unto the Lord an offering in righteousness. Then shall the offering of Judah and Jerusalem be pleasant unto the Lord, as in the days of old, and as in former years.

> І він сяде як плавильник і очищувач срібла, і очистить синів Левія, і переплавить їх, як золото й срібло, щоб вони приносили Господеві жертву в праведності. Тоді жертва Юди та Єрусалима буде приємна Господеві, як за давніх днів і як у минулі роки.

> And I will come near to you to judgment; and I will be a swift witness against the sorcerers, and against the adulterers, and against false swearers, and against those that oppress the hireling in his wages, the widow, and the fatherless, and that turn aside the stranger from his right, and fear not me, saith the Lord of hosts. Malachi 3:3–5.

> І Я наближусь до вас для суду; і буду скорим свідком проти чаклунів, і проти перелюбників, і проти тих, що неправдиво клянуться, і проти тих, що утискають наймита в заплаті його, вдову та сироту, і позбавляють прибульця його права, і Мене не бояться, говорить Господь Саваот. Малахії 3:3-5.

After the purification process, the offering will ‘then’ be as in days of old, and the offering is prepared during the final act of judgment, for it is then that the Levites who have been purified and prepared as an offering, are contrasted with the foolish virgins who Christ is to be a “swift witness against.” The “swift witness” is the “faithful witness to the Laodicean church,” who cast Shebna as a ball into a far field, and who projectile vomits the Laodiceans out of His mouth. The separation of the wheat and tares will be swift, for the final movements are rapid ones. That swift messenger is He who suddenly comes to His temple in Malachi three.

Після процесу очищення жертва буде 'тоді' як у давні дні, і жертва готується під час заключного акту суду, бо саме тоді левіти, які були очищені й приготовані як жертва, протиставляються нерозумним дівам, проти яких Христос має бути "швидким свідком". "Швидкий свідок" — це "вірний свідок до Лаодикійської церкви", який кидає Шевну, мов кулю, у далеке поле і який вивергає лаодикійців із Своїх уст. Відокремлення пшениці від куколю буде швидким, бо заключні рухи швидкі. Той швидкий посланець — це Той, Хто раптово приходить до Свого храму в Малахії 3.

The lifting up of the offering in Malachi “as in days of old,” is the lifting up of the ensign of the one hundred and forty-four thousand; it was the lifting up of the two Pentecostal wave loaves offering; it was the lifting up of the serpent on the pole in the wilderness; it was the lifting up of Christ on the cross and it was the lifting up of Shadrach, Meshack and Abednego in the fiery furnace with Christ while all the world marveled and wondered; it was the publication of the 1843 chart, and the intended purpose for the 1850 chart.

Піднесення жертви в книзі Малахії «як за давніх днів» — це піднесення знамена ста сорока чотирьох тисяч; це було піднесення двох хлібів коливного приношення у свято П'ятидесятниці; це було піднесення змія на жердині в пустелі; це було піднесення Христа на хресті, і це було піднесення Шадраха, Мешака та Абеднега у вогненній печі з Христом, тоді як увесь світ дивувався й чудувався; це було видання таблиці 1843 року та задумане призначення для таблиці 1850 року.

It was in the second step of Abraham’s covenant that the rite of circumcision was enacted and enforced, thus becoming the sign of the covenant. Abraham, unlike Moses, immediately circumcised Isaac, so when he lifted him up as an offering in the third step, Isaac would represent the sign. That sign would later be replaced by baptism, which together provide two witnesses to the sign of the cross.

Саме на другому етапі завіту Авраама було встановлено й заповідано обряд обрізання, який таким чином став знаком завіту. Авраам, на відміну від Мойсея, негайно обрізав Ісаака, тож коли на третьому етапі він підніс його як жертву, Ісаак уособлював цей знак. Згодом цей знак замінило хрещення; разом вони є двома свідками знака хреста.

> “What is the seal of the living God, which is placed in the foreheads of His people? It is a mark which angels, but not human eyes, can read; for the destroying angel must see this mark of redemption. The intelligent mind has seen the sign of the cross of Calvary in the Lord’s adopted sons and daughters. The sin of the transgression of the law of God is taken away. They have on the wedding garment, and are obedient and faithful to all God’s commands.” Manuscript Release, number 21, 51.

> Що таке печатка живого Бога, яка ставиться на чолах Його народу? Це знак, який можуть розпізнати ангели, але не людські очі; бо ангел-губитель має бачити цей знак викуплення. Мислячий розум побачив знак Голгофського хреста в усиновлених Господом синах і дочках. Гріх порушення Божого Закону знято. На них весільна одежа, і вони слухняні та вірні всім Божим заповідям. Рукописна публікація, № 21, 51.

In the first step of the covenant in Genesis fifteen, a time prophecy of 400 years in bondage is identified, and Paul identifies the same period as 430 years. Paul’s calculation begins with the calling in Exodus twelve, for he includes Abram’s time of sojourning. When closely considered the four hundred years in relation to thirty years is one symbol set forth by Paul, and four hundred years set forth by Abram is another symbol. So, what does the four-hundred-year period represent, and what does the four-hundred and thirty year period represent, and what does the thirty years represent?

На першому етапі завіту, у п’ятнадцятому розділі книги Буття, визначено пророцтво про 400 років у неволі, а Павло називає цей самий період 430 роками. Розрахунок Павла починається з покликання в дванадцятому розділі книги Виходу, адже він включає час мандрів Аврама. При уважному розгляді чотириста років у співвідношенні з тридцятьма роками — це один символ, поданий Павлом, а чотириста років, як їх подає Аврам, — інший символ. Отже, що символізує чотирьохсотлітній період, що символізує період у чотириста тридцять років, і що символізують тридцять років?

The scholars have aptly demonstrated that the four hundred and thirty years can be divided into two periods of two hundred and fifteen years, the first period free of bondage and slavery, the second is slavery.

Науковці переконливо довели, що чотириста тридцять років можна поділити на два періоди по двісті п’ятнадцять років: перший період — без неволі та рабства, другий — період рабства.

Abraham entered Canaan at the age of 75, and Isaac was born when Abraham was 100 years old (25 years later). Jacob was born when Isaac was 60 years old, and Jacob entered Egypt when he was 130 years old. This totals 215 years in Canaan and 215 years in Egypt, for a total of 430 years. For a student of prophecy this provides two testimonies, from two covenant symbols, for Paul, as with Abram had his name changed. Paul identifies 430 and Abram 400. The line upon line fulfillment of two related time prophecies is associated with the first covenant period that led to the establishment of God’s chosen people.

Авраам увійшов до Ханаану у віці 75 років, а Ісаак народився, коли Авраамові було 100 років (через 25 років). Яків народився, коли Ісаакові було 60 років, а до Єгипту Яків увійшов, коли йому було 130 років. Разом це дає 215 років у Ханаані та 215 років у Єгипті, усього 430 років. Для дослідника пророцтв це становить два свідчення з двох символів завіту; у Павла, як і в Аврама, було змінено ім’я. Павло називає 430, а Аврам — 400. «Рядок на рядок» виконання двох пов’язаних часових пророцтв пов’язане з першим періодом завіту, що привів до становлення Божого обраного народу.

When Christ came into history to confirm the covenant with many for one week, that week represented two interrelated time prophecies. The four-hundred and thirty year prophecy of Paul can be divided into two equal parts, as with the week of Christ. 215 years in Canaan followed by the 215 years in Egypt, typifying the testimony of Christ in person for 1260 days, followed by 1260 days of Christ’s testimony in the person of His disciples. The 2520 days Christ confirmed the covenant also represents the seven times that are the “quarrel of His covenant.”

Коли Христос увійшов в історію, щоб підтвердити завіт з багатьма на один тиждень, той тиждень являв собою два взаємопов’язані часові пророцтва. Пророцтво Павла про чотириста тридцять років можна поділити на дві рівні частини, як і тиждень Христа: 215 років у Ханаані, а потім 215 років у Єгипті, що є прообразом свідчення Христа особисто протягом 1260 днів, після чого 1260 днів свідчення Христа в особі Його учнів. 2520 днів, протягом яких Христос підтверджував завіт, також означають «сім часів», що є «суперечкою Його завіту».

From 723 BC unto 1798 is 2520 years, and those years are divided into two periods of 1260 years, representing paganism trampling down the sanctuary and host for 1260 years, followed by papalism trampling down the sanctuary and host for 1260 years. The middle of Christ’s week was the cross, and the middle of the week (538) produces 1260 years of pagan testimony followed by 1260 years of pagan testimony from the papal disciple of paganism. When Christ’s kingdom of grace was empowered at the cross it typified 538, when the antichrist’s kingdom was empowered. At the cross, literal Israel was passed by and spiritual Israel began. In 538, literal paganism was passed by, and spiritual paganism began.

Від 723 року до н. е. до 1798 року — 2520 років, і ці роки поділено на два періоди по 1260 років, що представляють язичництво, яке протягом 1260 років попирає святиню та воїнство, а потім папство, яке протягом 1260 років попирає святиню та воїнство. Серединою Христового тижня був хрест, а середина тижня (538) дає 1260 років язичницького свідчення, за якими йдуть 1260 років язичницького свідчення від папського послідовника язичництва. Коли на хресті було наділено владою Христове царство благодаті, це було прообразом 538 року, коли було наділено владою царство антихриста. На хресті буквальний Ізраїль було відкладено, і розпочався духовний Ізраїль. У 538 році буквальне язичництво було відкладено, і почалося духовне язичництво.

Abram’s prophecy of four hundred years, is also four hundred and thirty years. It is the same prophecy, but set forth by two covenant symbols. Those two related time prophecies were identifying the bondage and deliverance of God’s people that would be fulfilled at the beginning of ancient Israel’s covenant history. At the end of ancient Israel’s covenant history, there is one time prophecy that aligns with another, in a day for a year relationship, thus identifying two time-prophecies emphasizing deliverance and bondage.

Пророцтво Аврама про чотириста років подається також як про чотириста тридцять років. Це те саме пророцтво, але представлене двома символами завіту. Ці два пов’язані часові пророцтва визначали рабство та визволення Божого народу, що мали здійснитися на початку завітної історії давнього Ізраїлю. Наприкінці завітної історії давнього Ізраїлю є одне часове пророцтво, яке узгоджується з іншим у співвідношенні «день за рік», тим самим окреслюючи два часові пророцтва, що наголошують на визволенні та рабстві.

In the middle history of the beginning and ending of ancient Israel we find Daniel in the captivity of Babylon. From that covenant history, which identifies bondage and a promise of delivery; the prophecy which ties ancient Israel covenant history together with modern Israel’s covenant history is set forth. In the book of Daniel, two time-prophecies are identified. The “oath” of Moses’ “seven times” of Leviticus twenty-six is identified in Daniel 9/11, as well as verse thirteen’s question in Daniel eight, that leads to the answer of verse fourteen, that identifies the prophecy of 2300 years. The “oath,” which if broken, is the “curse of Moses” in Daniel nine eleven, when carried out in 677 BC against the southern kingdom and it concluded on October 22, 1844, as did the 2300 years. Both 2520 scatterings are located in the question of verse thirteen, and verse fourteen’s answer is the 2300.

У проміжній історії між початком і кінцем стародавнього Ізраїлю ми знаходимо Даниїла у вавилонському полоні. З тієї історії завіту, яка визначає рабство й обітницю визволення, постає пророцтво, що поєднує історію завіту стародавнього Ізраїлю з історією завіту сучасного Ізраїлю. У книзі Даниїла ідентифіковано два часові пророцтва. «Клятва» Мойсеєвих «семи разів» із Лев. 26 ідентифікується в Дан. 9:11, так само як і питання тринадцятого вірша в Дан. 8, що веде до відповіді чотирнадцятого вірша, яка визначає пророцтво про 2300 років. «Клятва», порушення якої є «прокляттям Мойсея» (Дан. 9:11), була застосована 677 р. до н. е. проти південного царства і, як і 2300 років, завершилася 22 жовтня 1844 р. Обидва 2520-річні розсіяння містяться в питанні тринадцятого вірша, а відповідь чотирнадцятого вірша — це 2300.

As with Moses, the alpha of ancient Israel’s covenant history, and as with Christ, the omega of ancient Israel’s covenant history, the beginning alpha history of modern Israel included two interrelated time prophecies. One represented bondage and slavery and the other deliverance. The division of 430 years into two equal periods in the alpha history of ancient Israel typified, the prophetic division that was repeated in the week Christ confirmed the covenant, and the interrelated period of judgment for breaking the covenant which was divided into two equal periods, sets forth two witnesses; that the alpha history of modern Israel would have a similar prophetic anchor. The 2520 years and 2300 years ending together provide the third witness of two interrelated time-prophecies, which possess a prophecy that is divided equally in the middle.

Як і з Мойсеєм, альфою завітної історії давнього Ізраїлю, і як із Христом, омегою завітної історії давнього Ізраїлю, початкова альфа-історія сучасного Ізраїлю включала два взаємопов’язані пророцтва часу. Одне означало неволю і рабство, а інше — визволення. Поділ 430 років на два рівні періоди в альфа-історії давнього Ізраїлю слугував типом пророчого поділу, що повторився впродовж тижня, коли Христос підтвердив завіт, а також пов’язаного періоду суду за порушення завіту, який був поділений на дві рівні частини; це являє двох свідків того, що альфа-історія сучасного Ізраїлю матиме подібний пророчий якір. Спільне завершення 2520 і 2300 років дає третього свідка двох взаємопов’язаних пророцтв часу, які мають у своїй структурі поділ посередині на дві рівні частини.

Three witnesses would lead a soul to expect that when the Lord enters into covenant with the one hundred and forty-four thousand in the omega history of modern Israel, that there would be two related prophecies of prophetic time, and a period connected that is divided into two equal parts, but this cannot be so, for when the Lord entered into covenant with modern Israel, He raised His hand to heaven and proclaimed that time would be no longer.

Троє свідків спонукали б душу очікувати, що, коли Господь вступить у завіт зі ста сорока чотирма тисячами в омега-історії сучасного Ізраїлю, будуть два пов’язані між собою пророцтва пророчого часу і пов’язаний із ними період, поділений на дві рівні частини, але це не може бути так, бо коли Господь уклав завіт із сучасним Ізраїлем, Він підняв Свою руку до неба й проголосив, що часу більше не буде.

The covenant of the one hundred and forty-four thousand is represented by two wave loaves of the first fruit wheat offering. The prophetic structure of three witnesses, followed by a twofold witness that lacks the distinction of prophetic time, is found in Abram’s offering of a heifer (that was divided equally), a she goat (that was divided equally), and a ram (that was divided equally), followed by a turtledove and a pigeon.

Завіт ста сорока чотирьох тисяч представлений двома хлібами коливання з приношення первоплодів пшениці. Пророчу структуру з трьох свідків, після яких іде подвійне свідчення без визначення пророчого часу, бачимо в приношенні Аврама телиці (яку було розсічено порівну), кози (яку було розсічено порівну) і барана (якого було розсічено порівну), а потім — горлиці та голуба.

The first three offerings all had three years attached to their symbolism, identifying they represent three offerings which possessed prophetic time. Not only did the three offerings all possess prophetic time, they each had prophetic time that was equally divided into two periods. The turtledove and the pigeon have no age attached, they simply needed to be young, for they represent the last generation of covenant people, who is represented by two birds, or two flocks.

Перші три жертви мали у своїй символіці три роки, що вказувало на те, що вони представляють три жертви, які мали пророчий час. Мало того, що всі три жертви мали пророчий час, у кожної цей пророчий час був порівну поділений на два періоди. Горлиця і голуб не мають зазначеного віку; вони просто мали бути молодими, бо вони представляють останнє покоління народу завіту, яке представлене двома птахами, або двома отарами.

The two flocks represent the great multitude and the one hundred and forty-four thousand, but the two birds hold a secondary meaning. The pigeon is one of the offerings for the sanctuary, and when you look up the identification of the pigeon as an offering, more times than not it means a type of dove; whereas the pigeon in Abram’s offering is identifying a bird that is so young it has no feathers, or worse yet, a bird whose feathers have been plucked off. At this prophetic level the two birds are the wheat and tares.

Дві отари символізують великий натовп і сто сорок чотири тисячі, але два птахи мають другорядне значення. Голуб — одне з приношень у святині, і коли шукаєш, що мається на увазі під голубом як приношенням, то найчастіше це означає різновид голуба; тоді як голуб у приношенні Аврама позначає птаха настільки молодого, що він ще без пір’я, або, що ще гірше, птаха, якого ощипано. На цьому пророчому рівні ці два птахи — це пшениця і кукіль.

In the last days the ensign will be lifted up to the heavens as a bird, and it will do so at the very time that two unclean birds are going to lift up wickedness and place her on her throne in Shinar.

В останні дні стяг буде піднесений до небес, мов птах, і станеться це саме тоді, коли двоє нечистих птахів піднімуть Беззаконня й посадять її на її престол у Шінарі.

> Then the angel that talked with me went forth, and said unto me, Lift up now thine eyes, and see what is this that goeth forth. And I said, What is it? And he said, This is an ephah that goeth forth. He said moreover, This is their resemblance through all the earth. And, behold, there was lifted up a talent of lead: and this is a woman that sitteth in the midst of the ephah.

> Тоді ангел, що говорив зі мною, вийшов і сказав мені: Піднеси тепер очі свої та подивись, що це таке виходить. І я сказав: Що це? А він сказав: Це ефа, що виходить. І ще сказав: Це їхній вигляд по всій землі. І ось, було піднято талант свинцю; і це жінка, що сидить посеред ефи.

> And he said, This is wickedness. And he cast it into the midst of the ephah; and he cast the weight of lead upon the mouth thereof.

> І він сказав: Це — беззаконня. І він вкинув це у середину ефи; і кинув свинцевий тягар на її отвір.

> Then lifted I up mine eyes, and looked, and, behold, there came out two women, and the wind was in their wings; for they had wings like the wings of a stork: and they lifted up the ephah between the earth and the heaven. Then said I to the angel that talked with me, Whither do these bear the ephah? And he said unto me, To build it an house in the land of Shinar: and it shall be established, and set there upon her own base. Zechariah 5:5–11.

> Тоді підвів я очі свої й побачив, і ось вийшли дві жінки, а вітер був у їхніх крилах; бо крила в них були, як крила лелеки; і вони підняли ефу між землею та небом. І сказав я ангелові, який говорив зі мною: Куди несуть вони ефу? А він сказав мені: Щоб збудувати їй дім у країні Шинар; і вона буде встановлена та поставлена там на своєму підмурку. Захарія 5:5–11.

The papacy, represented as “wickedness,” or by Paul as “that wicked,” received its deadly wound in 1798, when a talent of lead was placed over the basket she sits in. Thereafter spiritualism and apostate Protestantism are going lift her up and build her a house in Shinar, at the same point that God has finished building the house that He is going to lift up as an ensign. In Zechariah the counterfeit ensign is the woman of wickedness and the ensign are represented as doves. The world with then be choosing between Rome, which is the cage of every unclean and hateful bird, or the dove, a symbol of God’s covenant with mankind.

Папство, зображене як «беззаконня», або Павлом — як «той беззаконник», одержало свою смертельну рану в 1798 році, коли на кошик, у якому вона сидить, було покладено свинцевий талант. Після того спіритизм і відступницький протестантизм піднімуть її й збудують їй дім у Шінарі, у той самий час, коли Бог завершить будівництво дому, який Він збирається піднести як знамено. У Захарії фальшивим знаменом є жінка беззаконня, а знамено зображене у вигляді голубів. Тоді світ обиратиме між Римом, який є кліткою для кожного нечистого й ненависного птаха, і голубом — символом Божого завіту з людством.

> And he cried mightily with a strong voice, saying, Babylon the great is fallen, is fallen, and is become the habitation of devils, and the hold of every foul spirit, and a cage of every unclean and hateful bird. Revelation 18:2.

> І він закричав могутнім голосом, кажучи: Упав, упав великий Вавилон, і став житлом демонів, і в’язницею всякого нечистого духа, і кліткою кожного нечистого та ненависного птаха. Об’явлення 18:2.

Christ stated in connection with His death and resurrection, ‘destroy this temple, and I will raise it up in three days.’ Those three days represent a prophetic period when a temple is raised up, as was the case with Moses, with Christ and with the Millerites. The three-year-old requirement for Abram’s offering of a heifer, she goat and ram represent that within each of the three covenant histories we are now considering, a temple would be erected. The final covenant temple of the one hundred and forty-four thousand is the ensign is to be lifted up as a crown unto heaven. For this reason; the heifer, she goat and ram are earth beasts, thus making the distinction with the birds that fly in the heavens. The covenant temple that is erected in the last days is when Jerusalem is lifted up above all the hills and mountains.

Христос сказав у зв’язку зі Своєю смертю та воскресінням: «Зруйнуйте цей храм, і Я поставлю його за три дні». Ці три дні символізують пророчий період, коли зводиться храм, як це було у випадку з Мойсеєм, із Христом і з міллеритами. Вимога, щоб для жертви Аврама телиця, коза й баран були трирічними, означає, що в кожній із трьох історій завіту, які ми зараз розглядаємо, буде зведено храм. Остаточний храм завіту ста сорока чотирьох тисяч — це знамено, яке має бути піднесене як вінець до неба. Тому телиця, коза й баран — земні звірі, що відрізняє їх від птахів, які літають у небесах. В останні дні храм завіту зводиться тоді, коли Єрусалим підноситься над усіма пагорбами й горами.

Though I have not yet identified every element of Abram’s first of three covenant steps, so far, every element we have considered has a counterpart in the beginning and ending of ancient literal Israel, and in the beginning of modern Israel. We have shown the three steps of the angels of Revelation fourteen in Abram’s first covenant step. The fractal of the three angels that is in the first covenant step of Abram, will be even more clearly upheld when we consider Abram’s second and third covenant steps.

Хоч я ще не визначив усіх елементів першого з трьох кроків завіту Аврама, дотепер кожен елемент, який ми розглянули, має відповідник у початку й завершенні давнього буквального Ізраїлю та в початку сучасного Ізраїлю. Ми показали три кроки ангелів чотирнадцятого розділу Об’явлення в першому кроці завіту Аврама. Фрактал трьох ангелів, що міститься в першому кроці завіту Аврама, буде ще виразніше підтверджений, коли ми розглянемо другий і третій кроки завіту Аврама.

Abram’s “eight” offerings represent not only offerings that would become part of Moses’ sanctuary rituals, but they identify and confirm the role of prophetic time in the story of God’s covenant people. They confirm the beginning and endings of Israel as God’s chosen people, whether literal or spiritual.

«Вісім» приношень Аврама являють собою не лише приношення, що згодом увійдуть до ритуалів святилища Мойсея, але й окреслюють і підтверджують роль пророчого часу в історії Божого народу завіту. Вони підтверджують початок і завершення Ізраїлю як Божого вибраного народу — як у буквальному, так і в духовному розумінні.

Paul’s 430 years, is a prophetic period that cannot be logically separated from Abram’s 400 years. When laid over the top of one another they produce a thirty-year period, followed by four hundred years. This is where we will continue the next article.

430 років Павла — це пророчий період, який не можна логічно відокремити від 400 років Аврама. Якщо накласти їх один на один, отримаємо тридцятирічний період, після якого — чотириста років. На цьому ми продовжимо в наступній статті.

> “The prophecies recorded in the Old Testament are the word of the Lord for the last days, and will be fulfilled as surely as we have seen the desolation of San Francisco.” Letter 154, May 26, 1906.

> Пророцтва, записані в Старому Заповіті, є словом Господнім для останніх днів і збудуться так само певно, як ми бачили спустошення Сан-Франциско. Лист 154, 26 травня 1906 року.

Back to Articles