Article

# The Revelation of Jesus Christ - Number Eighteen

Одкровення Ісуса Христа - Номер вісімнадцять

The Sins of the Fathers

Гріхи батьків

Author

Jeff Pippenger

Published

November 19, 2023

Formats

PDF
Word

In 1856, formerly Philadelphian Millerite Adventism was identified by James and Ellen White as Laodicean. James White then began to promote the message of Laodicea to the movement through the Review and Herald. In the same publication, in the same year, increased light concerning the “seven times” of Leviticus twenty-six was also presented in a series of eight articles by Hiram Edson whom the Whites’ regarded so highly that they named their first son after him. The series ended with the promise that it would be completed in the future, but it never again surfaced. At the transition point of the movement of the first angel, from Philadelphia to Laodicea, the movement stumbled over the “seven times” of Leviticus twenty-six, representing the very first ‘time prophecy’ which the angels of God had led William Miller to recognize and proclaim.

1856 року міллеритський адвентизм, який раніше вважався «філадельфійським», Джеймс і Еллен Вайт визначили як «лаодикійський». Тоді Джеймс Вайт почав поширювати серед руху вістку Лаодикії через Review and Herald. У тому ж виданні того ж року було також представлено додаткове світло щодо «семи часів» двадцять шостого розділу Книги Левит — у серії з восьми статей, написаних Гайрамом Едсоном, якого подружжя Вайтів шанувало настільки високо, що назвало на його честь свого першого сина. Серію закінчили обіцянкою, що її буде завершено в майбутньому, але вона більше так і не з’явилася. У момент переходу руху першого ангела від Філадельфії до Лаодикії цей рух спіткнувся об «сім часів» з двадцять шостого розділу Книги Левит, що становили найперше пророцтво про час, яке ангели Божі спонукали Вільяма Міллера розпізнати й проголосити.

The “seven times” was the chief corner-stone of the Millerite temple foundation. Every prophetic illustration of a sacred foundation is an illustration of Christ, for no other foundation can be laid than Christ.

«Сім часів» було головним наріжним каменем підмурка міллеритського храму. Кожен пророчий образ священної підвалини є образом Христа, бо іншої підвалини, ніж Христос, покласти не можна.

> For other foundation can no man lay than that is laid, which is Jesus Christ. 1 Corinthians 3:11.

> Бо ніхто не може покласти іншої основи, крім тієї, що вже покладена, — це Ісус Христос. 1 Коринтян 3:11.

Not only is Christ the foundation, He is also the foundation stone which the builders rejected and thereafter stumbled over. He is the stone that ultimately becomes the head of the corner. In Millerite history the “seven times” was the symbol of that corner stone.

Не лише Христос є підвалиною, Він також є тим наріжним каменем, який відкинули будівничі й згодом об нього спіткнулися. Він — камінь, що зрештою стає головою кута. В історії міллеритів «сім часів» були символом того наріжного каменя.

Christ confirmed the covenant with many for one week. The structure of the prophecy of “seven times” against the northern kingdom of Israel (that Hiram Edson had identified in the eight unfinished articles) reproduced the identical structure of the prophetic week that Christ confirmed the covenant in fulfillment of Daniel chapter nine, and verse twenty seven. The week that Christ was gathering Israel is the identical structure of the week that Christ scattered Israel. The scattering of ancient Israel was twenty-five hundred and twenty years, and the gathering of spiritual Israel was twenty-five hundred and twenty days. He gathered Israel to confirm the covenant and He scattered Israel, due to the quarrel of His covenant. To identify the “seven times” as the foundation stone of the Millerite temple is in perfect agreement with identifying Christ as the foundation stone. To reject that stone, is to reject Christ.

Христос утвердив завіт із багатьма на один тиждень. Структура пророцтва про «сім часів» проти північного царства Ізраїлю (яку Хайрем Едсон окреслив у восьми незавершених статтях) відтворювала ту саму структуру пророчого тижня, протягом якого Христос утвердив завіт, виконуючи дев’ятий розділ книги Даниїла, вірш двадцять сьомий. Тиждень, коли Христос збирав Ізраїль, має ідентичну структуру тижня, коли Христос розсіював Ізраїль. Розсіяння стародавнього Ізраїлю тривало дві тисячі п’ятсот двадцять років, а збирання духовного Ізраїлю — дві тисячі п’ятсот двадцять днів. Він збирав Ізраїль, щоб утвердити завіт, а розсіяв Ізраїль — через спір щодо Його завіту. Визнати «сім часів» наріжним каменем мілеритського храму — це цілком узгоджується з визнанням Христа наріжним каменем. Відкинути той камінь — означає відкинути Христа.

When Christ, in 1856, for the very first time in Christian history, stood knocking at the door of Laodicea, He was seeking to produce an increase of knowledge upon the stone of stumbling that the builders were about to set aside. Seven years later, or you might say, twenty-five hundred and twenty symbolic days later, Laodicean Adventism closed the door. Sadly, Adventism refused to see the increase of knowledge. A stone that you stumble over is a stone that you do not see, but it is still there.

Коли Христос у 1856 році вперше за всю історію християнства стояв і стукав у двері Лаодикії, Він прагнув сприяти зростанню пізнання про камінь спотикання, який будівничі збиралися відкинути. Через сім років, або, можна сказати, через дві тисячі п’ятсот двадцять символічних днів, лаодикійський адвентизм зачинив двері. На жаль, адвентизм відмовився побачити зростання пізнання. Камінь, об який спотикаються, — це камінь, якого не бачать, але він усе ще там.

> My people are destroyed for lack of knowledge: because thou hast rejected knowledge, I will also reject thee, that thou shalt be no priest to me: seeing thou hast forgotten the law of thy God, I will also forget thy children. Hosea 4:6.

> Мій народ гине через брак пізнання: бо ти відкинув пізнання, то й Я відкину тебе, щоб ти не був Мені священиком; бо ти забув Закон Бога свого, то й Я забуду дітей твоїх. Осія 4:6.

The curse of the “seven times,” against the southern kingdom of Judah began in 677 BC and ended on October 22, 1844, along with the twenty-three hundred years of Daniel chapter eight, verse fourteen. The “seven times” is part of the very prophecy that has been identified as the “foundation and central pillar” of the Advent movement. The foundation and central pillar of Adventism was fulfilled at the very same time as several other prophecies. The “seven times,” the twenty-three hundred days, Malachi chapter three, Daniel chapter seven, verse thirteen, and the Matthew twenty-five parable of the ten virgins all were fulfilled on October 22, 1844. The date of October 22, 1844, is the foundational date of the Advent movement, and connected with that date, there is only one command that was identified.

Прокляття «семи часів» проти південного царства Юди почалося у 677 р. до н. е. і завершилося 22 жовтня 1844 року, одночасно з періодом у дві тисячі триста років із книги Даниїла, розділ восьмий, вірш чотирнадцятий. «Сім часів» є частиною того самого пророцтва, яке було визначене як «підвалина та центральний стовп» адвентистського руху. Підвалина та центральний стовп адвентизму сповнилися в той самий час, що й кілька інших пророцтв. «Сім часів», дві тисячі триста днів, книга Малахії, розділ третій, книга Даниїла, розділ сьомий, вірш тринадцятий, і притча про десять дів у двадцять п’ятому розділі Євангелія від Матвія — усе це сповнилося 22 жовтня 1844 року. Дата 22 жовтня 1844 року є основоположною датою адвентистського руху, і з цією датою пов’язане лише одне повеління, яке було визначене.

> And the angel which I saw stand upon the sea and upon the earth lifted up his hand to heaven, And sware by him that liveth for ever and ever, who created heaven, and the things that therein are, and the earth, and the things that therein are, and the sea, and the things which are therein, that there should be time no longer. Revelation 10:5, 6.

> І ангел, якого я бачив, що стояв на морі й на землі, підніс руку свою до неба і присягнув тим, хто живе на віки віків, хто створив небо і все, що в ньому, і землю, і все, що на ній, і море, і все, що в ньому, що часу більше не буде. Об’явлення 10:5, 6.

Sister White identifies the angel of Revelation chapter ten, that stood upon the earth and sea, as Jesus Christ.

Сестра Вайт ототожнює ангела десятого розділу Одкровення, який стояв на землі й на морі, з Ісусом Христом.

> “The mighty angel who instructed John was no less a personage than Jesus Christ. Setting His right foot on the sea, and His left upon the dry land, shows the part which He is acting in the closing scenes of the great controversy with Satan. This position denotes His supreme power and authority over the whole earth.” The Seventh-day Adventist Bible Commentary, volume 7, 971.

> «Могутній ангел, який наставляв Івана, був не ким іншим, як Ісусом Христом. Поставивши Свою праву ногу на море, а ліву — на суходіл, Він показує ту роль, яку виконує в завершальних сценах великої боротьби із Сатаною. Це становище означає Його верховну силу й владу над усією землею». Біблійний коментар адвентистів сьомого дня, том 7, 971.

Christ took the position of standing upon the sea and earth to represent His supreme authority. He then lifted up His hand and commanded that “there should be time no longer.” Christ was entering into covenant with the Millerites and He gave them one command, just as He gave Abraham when he entered into covenant with him. He commanded Abraham to circumcise the male children. When he entered into covenant with a chosen people in the history of Moses, He gave many commands, and those commands included the direction that only the priests could touch the ark. He raised His hand and swore on October 22, 1844, that prophetic time should no longer be incorporated into biblical prophecies. Jesus had addressed the subject of “times and seasons” when He ascended to heaven in a cloud of angels, thus typifying the ascension of the two witnesses as the ensign. What He commanded then was about “times and seasons.”

Христос став на морі й на землі, щоб засвідчити Свою верховну владу. Потім Він підніс Свою руку й повелів, щоб "часу більше не було". Христос вступав у завіт із міллеритами і дав їм одне повеління, так само як Він дав Авраамові, коли той вступав із Ним у завіт. Він наказав Авраамові обрізувати дітей чоловічої статі. Коли Він укладав завіт із вибраним народом у часи Мойсея, Він дав багато повелінь, і серед них була настанова, що лише священики могли торкатися ковчега. Він підніс Свою руку і присягнув 22 жовтня 1844 року, що пророчий час більше не слід включати в біблійні пророцтва. Ісус звернувся до питання "часів і пор", коли Він вознісся на небо в хмарі ангелів, таким чином прообразивши вознесіння двох свідків як знамено. Те, що Він тоді наказав, стосувалося "часів і пор".

> When they therefore were come together, they asked of him, saying, Lord, wilt thou at this time restore again the kingdom to Israel? And he said unto them, It is not for you to know the times or the seasons, which the Father hath put in his own power. But ye shall receive power, after that the Holy Ghost is come upon you: and ye shall be witnesses unto me both in Jerusalem, and in all Judaea, and in Samaria, and unto the uttermost part of the earth. Acts 1:6–8.

> Отож, коли вони зібралися разом, запитали Його, кажучи: Господи, чи в цей час відновиш Ти царство Ізраїлеві? А Він сказав їм: Не ваша справа знати часи чи пори, які Отець поклав у Свою владу. Але ви приймете силу, коли Дух Святий зійде на вас; і будете Моїми свідками в Єрусалимі, і по всій Юдеї, і в Самарії, і аж до краю землі. Дії апостолів 1:6-8.

Jesus did not say that there were no times and seasons, for speaking through Solomon he had confirmed that there are “times and seasons.”

Ісус не казав, що немає часів і пор, бо, говорячи через Соломона, він підтвердив, що існують "часи та пори".

> To every thing there is a season, and a time to every purpose under the heaven: Ecclesiastes 3:1.

> Усьому свій час, і година своя кожній речі під небом: Екклезіяст 3:1.

There are “times and seasons” within the biblical record that are testimonies to Palmoni, the “Wonderful Numberer”, but as of October 22, 1844, God’s people have been commanded to never again present a prophetic message that is hung upon time. The counsel of Jesus to the disciples just before He ascended represents the history just before His purified people are lifted up as an ensign in Revelation chapter eleven, and it agrees with the command He gave on October 22, 1844. At the foundational date of Adventism, Christ commanded that there were to be no more prophetic messages based upon time, and at His ascension which typified the ascension of the two witnesses in Revelation eleven he repeated that command.

Є «часи і пори» у біблійному записі, які свідчать про Пальмоні, «Дивного Лічильника», але від 22 жовтня 1844 року Божому народові було наказано ніколи більше не проголошувати пророче послання, що ґрунтується на часі. Настанова Ісуса учням безпосередньо перед Його вознесінням відображає історію безпосередньо перед тим, як Його очищений народ буде піднесений як знамено в одинадцятому розділі Об’явлення, і вона узгоджується з наказом, який Він дав 22 жовтня 1844 року. У засновницький день адвентизму Христос наказав, щоб більше не було пророчих вістей, заснованих на часі, а під час Свого вознесіння, яке було прообразом вознесіння двох свідків в одинадцятому розділі Об’явлення, Він повторив той наказ.

> “Let all our brethren and sisters beware of anyone who would set a time for the Lord to fulfill His word in regard to His coming, or in regard to any other promise He has made of special significance. ‘It is not for you to know the times or the seasons, which the Father hath put in His own power.’ False teachers may appear to be very zealous for the work of God, and may expend means to bring their theories before the world and the church; but as they mingle error with truth, their message is one of deception, and will lead souls into false paths. They are to be met and opposed, not because they are bad men, but because they are teachers of falsehood and are endeavoring to put upon falsehood the stamp of truth.” Testimonies to Ministers, 55.

> Нехай усі наші брати й сестри остерігаються будь-кого, хто намагатиметься встановити час, коли Господь має виконати Своє слово щодо Його приходу або щодо будь-якої іншої обітниці, яку Він дав і яка має особливе значення. «Не вам знати часи та пори, які Отець поклав у Своїй владі». Лжевчителі можуть здаватися дуже ревними у Божій справі й можуть витрачати кошти, щоб представити свої теорії перед світом і церквою; але, змішуючи помилку з істиною, їхнє послання є обманом і поведе душі хибними шляхами. Їм слід давати відсіч і протистояти не тому, що вони погані люди, а тому, що вони вчителі неправди й намагаються накладати на неправду печать істини. Свідчення для служителів, 55.

Sister White was clear that we will never have a message of time identifying anything of special significance, not simply His Second Coming. Time prophecy, which was the theme of the Millerite movement, ended on October 22, 1844, and the only command associated with that foundational date was that time should never be used in the presentation of God’s message again.

Сестра Вайт чітко заявляла, що ми ніколи не матимемо часової звістки, яка визначає час будь-чого особливо значущого, не лише Його Другого Приходу. Часове пророцтво, яке було темою міллеритського руху, завершилося 22 жовтня 1844 року, і єдина вказівка, пов’язана з тією основоположною датою, полягала в тому, що час ніколи більше не слід використовувати в проголошенні Божої звістки.

In the beginning movement of the first angel, at the very point of the transition from Philadelphia to Laodicea, increased light was given upon the foundational truth of the Millerite movement. Seven years later, or twenty-five hundred and twenty symbolic days later, or a “wilderness” later, in 1863, the foundational stone of the “seven times” was set aside by the builders.

На початку руху першого ангела, у самий момент переходу від Філадельфії до Лаодикії, було дано більше світла щодо основоположної істини мілеритського руху. Через сім років, або через дві тисячі п’ятсот двадцять символічних днів, або через «пустелю», у 1863 році наріжний камінь «семи часів» був відкладений будівничими.

In the ending movement of the third angel, at the very point of transition from Laodicea to Philadelphia a test that includes a confession of the sins of the fathers is given. The test of the foundation for the fathers was the “seven times,” which was their foundation stone. Would the ending movement disregard the only command associated with the foundational date, as their father’s disregarded their foundational stone?

У завершальному русі третього ангела, у самий момент переходу від Лаодикії до Філадельфії, дається випробування, що включає сповідання гріхів батьків. Фундаментальним випробуванням для батьків були «сім разів», що становили їхній наріжний камінь. Чи знехтує завершальний рух єдиним приписом, пов’язаним із фундаментальною датою, як їхні батьки знехтували своїм наріжним каменем?

Yes. They most certainly did that very thing. They repeated the sins of their fathers.

Так. Вони безперечно зробили саме це. Вони повторили гріхи своїх батьків.

Their fathers did not sin in the foundational date, for among other things they were still Philadelphians at that foundational date. Their fathers failed their foundational test when they transformed into Laodicea and rejected the “seven times” along with its increasing light.

Їхні батьки не згрішили щодо засадничої дати, бо, з-поміж іншого, на ту засадничу дату вони все ще були Філадельфійцями. Їхні батьки провалили свій засадничий іспит, коли перетворилися на Лаодикію і відкинули «сім часів» разом із його зростаючим світлом.

Their foundational failure in 1863, was preceded by seven years of Christ knocking on the door of their Laodicean hearts. Seven years is symbolic of the “seven times” and of the “wilderness.” After the “wilderness” from 1856 to 1863, they failed their foundational test.

Їхньому фундаментальному провалу у 1863 році передували сім років, протягом яких Христос стукав у двері їхніх лаодикійських сердець. Сім років є символом «семи часів» і «пустелі». Після «пустелі» з 1856 по 1863 рік вони провалили свій фундаментальний іспит.

In the first disappointment of the movement of the third angel God’s people sinned, by rejecting the only command directly associated with the foundational date. They chose to incorporate time prediction into the prophetic message, when they knew better. In so doing they repeated the sin of Moses, neglecting to circumcise his son and the sin of Uzzah touching the ark, which he knew he was forbidden to do. The movement of the third angel did what they knew was not right! If anyone wishes to paint over that fact, then use the rest of the can of paint, to cover the truth that Moses, and Uzzah both sinned and manifested rebellion against God’s will as they typified the first disappointment of the very last of all the reform lines—the reform line that every reform line pointed forward to. The illustrations of the first disappointment in the reform lines bear the signature of Alpha and Omega, and the record therein is for the benefit of God’s people, even if God’s people refuse to be benefited thereby.

Під час першого розчарування руху третього ангела Божий народ згрішив, відкинувши єдину заповідь, безпосередньо пов’язану з основоположною датою. Вони вирішили включити визначення часу до пророчого послання, хоча мали б знати краще. Роблячи так, вони повторили гріх Мойсея, який занедбав обрізати свого сина, і гріх Ози, який торкнувся ковчега, хоча знав, що йому це заборонено. Рух третього ангела вчинив те, що, як вони знали, було неправильно! Якщо хтось бажає замалювати цей факт, то використайте решту фарби з банки, щоб замалювати й істину, що і Мойсей, і Оза згрішили та виявили бунт проти Божої волі, коли вони слугували типом першого розчарування самого останнього з усіх ліній реформи — тієї лінії реформи, на яку вказувала кожна інша. Ілюстрації першого розчарування в лініях реформи мають на собі підпис Альфи й Омеги, а записане в них — на користь Божого народу, навіть якщо Божий народ відмовляється скористатися цим.

The movement of the first angel was given a period of seven years, which is a symbol of the wilderness of the “seven times,” to accept the Laodicean message along with the light of the “seven times.” The curse of the “seven times” is the curse of being spewed out of the mouth of the Lord. In 1863, they repeated the work of rebuilding Jericho, a work that contained a “curse.” The seven years from 1856, to 1863, are a miniature illustration of the rebellion of the fathers of ancient Israel’s sin that brought upon them the curse of “seven times.” Modern Israel repeated the sins of their fathers in 1863.

Рухові першого ангела було дано період у сім років, який, як символ пустелі «семи часів», призначався для прийняття Лаодикійської вістки разом зі світлом «семи часів». Прокляття «семи часів» — це прокляття бути виплюнутим з уст Господа. У 1863 році вони повторили діло відбудови Єрихона, діло, на яке було накладено «прокляття». Сім років з 1856 по 1863 рік є мініатюрною ілюстрацією відступництва батьків давнього Ізраїлю, гріха, що накликав на них прокляття «семи часів». Сучасний Ізраїль повторив гріхи своїх батьків у 1863 році.

The movement of the third angel failed the test of the first disappointment as surely as did Moses and Uzzah. They were then slain in the streets for a “wilderness” period of three and a half days. They are now being formed into bodies by the sound of the Comforter. The sound of the Comforter is being given through the “voice” in the wilderness, and they are now being confronted with the test, not of time setting, but of the “seven times.” They already failed the test of time setting.

Рух третього ангела провалив випробування першого розчарування так само безсумнівно, як це зробили Мойсей та Узза. Потім їх було вбито на вулицях на «пустельний» період у три з половиною дні. Тепер вони формуються в тіла звуком Утішителя. Звук Утішителя подається через «голос» у пустелі, і тепер вони постають перед випробуванням не на визначення часу, а на «сім часів». Вони вже провалили випробування на визначення часу.

They are not being tested as to whether they believe the “seven times” is a valid truth, for they have previously given testimony that they accept the “seven times” as a valid prophecy. They have confessed to believe the prophecy of twenty-five hundred and twenty years of scattering. But they may be unaware that there is a new testing light of the “seven times.” They are standing where their fathers stood in 1856. The new light is that the three and a half days of Revelation eleven, is not simply identifying the French Revolution, but it is now a present truth reality.

Їх не випробовують на те, чи вірять вони, що «сім часів» є дійсною істиною, бо раніше вони засвідчили, що приймають «сім часів» як дійсне пророцтво. Вони визнали, що вірять у пророцтво про дві тисячі п’ятсот двадцять років розсіяння. Але вони можуть не усвідомлювати, що з’явилося нове випробувальне світло щодо «семи часів». Вони стоять там, де стояли їхні батьки в 1856 році. Нове світло полягає в тому, що три з половиною дні одинадцятого розділу Об’явлення не просто вказують на Французьку революцію, а тепер є реальністю теперішньої істини.

Is the opening up of the hidden history of the seven thunders, and opening of the seventh seal actually two witnesses that identify that the Revelation of Jesus Christ is now being unsealed? If it is, is it actually true that the entire book of Revelation is speaking of the last days? If that is true, then does the three and a half days represent the tarrying time in the virgin’s parable? If it does, then does the remedy of the “seven times” actually represent a command that must be met by those who participated in the Nashville prediction of July 18, 2020?

Чи є відкриття прихованої історії семи громів і відкриття сьомої печаті насправді двома свідками, які свідчать про те, що Одкровення Ісуса Христа тепер розпечатується? Якщо так, чи справді вся книга Одкровення говорить про останні дні? Якщо це так, то чи означають три з половиною дня час зволікання в притчі про діву? Якщо так, то чи є засіб «семи разів» насправді наказом, який мають виконати ті, хто брав участь у передбаченні щодо Нешвілла на 18 липня 2020 року?

Wow! There is a test for you! Do those that wake up and realize they are in the tarrying time, actually have to repent for their sins, and their father’s sins at the end of the three and a half days? Was it really a sin to disregard the command not to employ time in a prediction?

Ого! Ось для тебе випробування! Чи ті, хто прокидаються й усвідомлюють, що вони перебувають у періоді очікування, справді мають каятися у своїх гріхах і в гріхах свого батька наприкінці трьох з половиною днів? Чи справді було гріхом знехтувати наказом не використовувати час у пророцтві?

For those who took the position that the failed prediction of Nashville was somehow God’s intended purpose, and who thereafter have attempted to uphold that claim, I would add another observation, beyond the sin of employing time in God’s prophecies. What happened with the false prediction of Nashville was not simply a manifestation of rebellion to Christ’s command in 1844, it was an action that told those outside of Adventism that the predictions found in the Spirit of Prophecy are faulty. It was a reproach upon the writings of the Spirit of Prophecy. It provides evidence for those in the world that the writings of Ellen White are as important as the writings of Joseph Smith, or of Nostradamus. The precious words of Ellen White were corrupted with the vile words of our rebellion. It wasn’t only a rebellion against Christ, who is the Word of God, it was simultaneously a rebellion against the Spirit of Prophecy. John was being persecuted in the isle that is called Patmos, not because he placed his human opinion above the Bible and Spirit of Prophecy, but because he obeyed those two witnesses.

Для тих, хто зайняли позицію, що невдале передбачення щодо Нашвілла було якимось чином Божим наміром, і хто згодом намагалися обстоювати це твердження, я додав би ще одне зауваження, окрім гріха визначення часу в Божих пророцтвах. Те, що сталося з хибним передбаченням про Нашвілл, було не просто проявом бунту проти Христового наказу, даного 1844 року; це була дія, яка дала зрозуміти тим, хто поза Адвентизмом, що передбачення, знайдені в Дусі пророцтва, є хибними. Це було ганьбою для писань Духа пророцтва. Воно дає підстави людям у світі вважати, що писання Еллен Уайт такі ж важливі, як писання Джозефа Сміта або Нострадамуса. Дорогоцінні слова Еллен Уайт були осквернені мерзенними словами нашого бунту. Це був не лише бунт проти Христа, Який є Словом Божим; це водночас був бунт проти Духа пророцтва. Івана переслідували на острові, що зветься Патмос, не тому, що він поставив свою людську думку над Біблією і Духом пророцтва, а тому, що він корився тим двом свідкам.

> I John, who also am your brother, and companion in tribulation, and in the kingdom and patience of Jesus Christ, was in the isle that is called Patmos, for the word of God, and for the testimony of Jesus Christ. Revelation 1:9.

> Я, Іван, який також є вашим братом і співучасником у скорботі, у царстві та терпінні Ісуса Христа, перебував на острові, що зветься Патмос, через Слово Боже і свідчення Ісуса Христа. Об’явлення 1:9.

We repeated the sins of our father Moses at our first disappointment, and we need to confess this. We need to confess this for we are now at 1856. There is now new light about the “seven times,” just as there was then. We are now at the transition from Laodicea to Philadelphia as the beginning movement was at the transition of Philadelphia to Laodicea in 1856. In 1856, our fathers stopped the publication of the increase of knowledge concerning the “seven times.” We might not be able to stop the publication of that light, but we certainly can close the doors of our hearts against this light. We can pretend, as the original Seventh-day Adventist builders did, that the stone was not actually there, and continue to stumble over it. Our problem is that we don’t have over a century to put our heads in the sand, for the judgments are already beginning.

Ми повторили гріхи нашого батька Мойсея під час нашого першого розчарування, і нам потрібно визнати це. Нам потрібно визнати це, бо тепер ми у 1856-му. Тепер є нове світло щодо «семи часів», як було й тоді. Ми тепер на переході від Лаодикії до Філадельфії, як початковий рух був на переході від Філадельфії до Лаодикії в 1856 році. У 1856 році наші батьки припинили публікацію матеріалів, що примножували знання щодо «семи часів». Можливо, ми не зможемо зупинити публікацію того світла, але ми, безперечно, можемо замкнути двері наших сердець для цього світла. Ми можемо удавати, як це робили перші будівничі адвентистів сьомого дня, що каменя насправді не було, і далі спотикатися об нього. Наша проблема в тому, що у нас немає понад століття, щоб ховати голови в пісок, бо суди вже починаються.

If we allow the Alpha and Omega to teach us with the principle that the end of a thing is illustrated by the beginning of a thing, we can easily see that Alpha and Omega is demonstrating that the prediction of Nashville was typified by our fathers. When we acknowledge this truth, we then will be confronted with the reality that since the prediction every effort to produce some type of human logic to justify the failed prediction was nothing more than a fig leaf. Then we will see that God has not been walking with us while we have been in the enemy’s land. He has been there, but only in the sense that He has been knocking on the doors of hearts, seeking entrance. If the fig leaf of human logic is removed, then we might also see that the denial, or the flawed human logic we have employed to justify the Nashville prediction, is evidence that we have been walking contrary to Christ.

Якщо ми дозволимо Альфі й Омезі навчати нас за принципом, що кінець чогось ілюструється його початком, ми легко побачимо, що Альфа й Омега демонструє, що передбачення щодо Нешвілла було прообразно показане нашими батьками. Коли ми визнаємо цю істину, ми зіткнемося з реальністю, що від часу того передбачення кожна спроба створити якусь людську логіку, щоб виправдати невдале передбачення, була не більше ніж фіговим листком. Тоді ми побачимо, що Бог не ходив із нами, поки ми були на землі ворога. Він був там, але лише в тому сенсі, що Він стукав у двері сердець, шукаючи входу. Якщо фіговий листок людської логіки буде знято, тоді ми також можемо побачити, що заперечення або хибна людська логіка, якою ми користувалися, щоб виправдати передбачення щодо Нешвілла, є свідченням того, що ми ходили всупереч Христу.

In 1856, Philadelphian Adventism transformed into Laodicea, and they knew it. The Lord confirmed it through the words of the prophetess and her husband. Standing at the doors of those Laodicean hearts Christ offered to come in and sup with them. The food that He brought to dine upon was the foundation stone of the “seven times.” They refused.

У 1856 році філадельфійський адвентизм перетворився на Лаодикію, і вони це знали. Господь підтвердив це словами пророчиці та її чоловіка. Стоячи біля дверей тих лаодикійських сердець, Христос запропонував увійти й повечеряти з ними. Їжа, яку Він приніс для вечері, була наріжним каменем «семи часів». Вони відмовилися.

In 2023, the last movement is now transcending from Laodicea unto Philadelphia, for the eighth church is of the seven churches. The Lord Alpha and Omega has confirmed it through His word of “truth.” Christ is now standing at the door of those recently dead dry bones offering to come in and dine with them, and the meal He wishes to share with them is the identical meal He attempted to share with their fathers in 1856. It is not simply the nuts and bolts of the doctrine of the “seven times,” as it was for their fathers in 1856. No, it’s the bitter remedy of the “seven times,” and the remedy requires the type of humility that is often hard to swallow.

У 2023 році останній рух нині переходить від Лаодикії до Філадельфії, бо восьма церква походить із семи церков. Господь, Альфа й Омега, підтвердив це через Своє «слово істини». Христос тепер стоїть при дверях тих нещодавно померлих, сухих кісток, пропонуючи ввійти та повечеряти з ними, і трапеза, яку Він бажає розділити з ними, — та сама, яку Він намагався розділити з їхніми батьками у 1856 році. Це не просто основи та деталі вчення про «сім часів», як це було для їхніх батьків у 1856 році. Ні, це гіркі ліки «семи часів», і ці ліки потребують такого смирення, яке часто важко проковтнути.

> The word of the Lord came again unto me, saying, Son of man, say unto the prince of Tyrus, Thus saith the Lord God; Because thine heart is lifted up, and thou hast said, I am a God, I sit in the seat of God, in the midst of the seas; yet thou art a man, and not God, though thou set thine heart as the heart of God. Behold, thou art wiser than Daniel; there is no secret that they can hide from thee. Ezekiel 28:1–3.

> І знову було до мене слово Господнє: Сину людський, скажи князеві Тиру: Так говорить Господь Бог: За те, що твоє серце звеличилося, і ти сказав: Я — Бог, я сиджу на престолі Бога посеред морів; та ти — людина, а не Бог, хоч і ставиш своє серце, як серце Боже. Ось, ти мудріший за Даниїла; немає таємниці, яку могли б приховати від тебе. Єзекіїля 28:1-3.

Perhaps those of us that participated in the Nashville prediction are wiser than Daniel?

Можливо, ті з нас, які брали участь у прогнозуванні щодо Нешвілла, мудріші за Деніела?

> In the first year of his reign I Daniel understood by books the number of the years, whereof the word of the Lord came to Jeremiah the prophet, that he would accomplish seventy years in the desolations of Jerusalem. And I set my face unto the Lord God, to seek by prayer and supplications, with fasting, and sackcloth, and ashes: And I prayed unto the Lord my God, and made my confession, and said, O Lord, the great and dreadful God, keeping the covenant and mercy to them that love him, and to them that keep his commandments; We have sinned, and have committed iniquity, and have done wickedly, and have rebelled, even by departing from thy precepts and from thy judgments: Neither have we hearkened unto thy servants the prophets, which spake in thy name to our kings, our princes, and our fathers, and to all the people of the land. O Lord, righteousness belongeth unto thee, but unto us confusion of faces, as at this day; to the men of Judah, and to the inhabitants of Jerusalem, and unto all Israel, that are near, and that are far off, through all the countries whither thou hast driven them, because of their trespass that they have trespassed against thee. O Lord, to us belongeth confusion of face, to our kings, to our princes, and to our fathers, because we have sinned against thee. To the Lord our God belong mercies and forgivenesses, though we have rebelled against him; Neither have we obeyed the voice of the Lord our God, to walk in his laws, which he set before us by his servants the prophets. Yea, all Israel have transgressed thy law, even by departing, that they might not obey thy voice; therefore the curse is poured upon us, and the oath that is written in the law of Moses the servant of God, because we have sinned against him. And he hath confirmed his words, which he spake against us, and against our judges that judged us, by bringing upon us a great evil: for under the whole heaven hath not been done as hath been done upon Jerusalem.

> У перший рік його царювання я, Даниїл, із книг зрозумів число років, про яке було слово Господнє до пророка Єремії, що спустошення Єрусалима мають тривати сімдесят років. І я спрямував своє лице до Господа Бога, щоб шукати Його в молитві та благаннях, з постом, у веретищі та попелі: І молився я Господу, Богові моєму, і сповідував, і казав: О Господи, Боже великий і грізний, що зберігаєш заповіт і милість тим, хто любить Тебе, і тим, хто дотримується Твоїх заповідей; Ми згрішили, і вчинили беззаконня, і робили лихе, і повстали, відступивши від Твоїх настанов і від Твоїх судів; І не слухали ми Твоїх слуг, пророків, що говорили Твоїм ім’ям до наших царів, наших князів і наших батьків, та до всього народу землі. О Господи, Тобі належить праведність, а нам — сором облич, як цього дня; мужам Юди, мешканцям Єрусалима та всьому Ізраїлеві — і близьким, і далеким — по всіх країнах, куди Ти їх вигнав, за їхню провину, якою вони провинилися проти Тебе. О Господи, нам — сором облич: нашим царям, нашим князям і нашим батькам, бо ми згрішили проти Тебе. Господу, Богові нашому, належать милості й прощення, хоч ми повстали проти Нього; І ми не послухалися голосу Господа, Бога нашого, щоб ходити в Його законах, які Він поставив перед нами через Своїх слуг, пророків. Так, увесь Ізраїль переступив Твій закон, відступивши, щоб не слухатися Твого голосу; тому пролилося на нас прокляття і клятва, написані в законі Мойсея, слуги Божого, бо ми згрішили проти Нього. І Він підтвердив Свої слова, які говорив проти нас і проти наших суддів, що судили нас, навівши на нас велике лихо: бо під усім небом не було вчинено такого, як учинено над Єрусалимом.

> As it is written in the law of Moses, all this evil is come upon us: yet made we not our prayer before the Lord our God, that we might turn from our iniquities, and understand thy truth. Therefore hath the Lord watched upon the evil, and brought it upon us: for the Lord our God is righteous in all his works which he doeth: for we obeyed not his voice. And now, O Lord our God, that hast brought thy people forth out of the land of Egypt with a mighty hand, and hast gotten thee renown, as at this day; we have sinned, we have done wickedly. O Lord, according to all thy righteousness, I beseech thee, let thine anger and thy fury be turned away from thy city Jerusalem, thy holy mountain: because for our sins, and for the iniquities of our fathers, Jerusalem and thy people are become a reproach to all that are about us. Now therefore, O our God, hear the prayer of thy servant, and his supplications, and cause thy face to shine upon thy sanctuary that is desolate, for the Lord’s sake. O my God, incline thine ear, and hear; open thine eyes, and behold our desolations, and the city which is called by thy name: for we do not present our supplications before thee for our righteousnesses, but for thy great mercies. O Lord, hear; O Lord, forgive; O Lord, hearken and do; defer not, for thine own sake, O my God: for thy city and thy people are called by thy name. And whiles I was speaking, and praying, and confessing my sin and the sin of my people Israel, and presenting my supplication before the Lord my God for the holy mountain of my God; Yea, whiles I was speaking in prayer, even the man Gabriel, whom I had seen in the vision at the beginning, being caused to fly swiftly, touched me about the time of the evening oblation. And he informed me, and talked with me, and said, O Daniel, I am now come forth to give thee skill and understanding. Daniel 9:2–22.

> Як написано в законі Мойсея, усе це лихо прийшло на нас; але ми не благали Господа, Бога нашого, щоб відвернутися від наших беззаконь і зрозуміти Твою істину. Тому Господь пильнував над лихом і навів його на нас, бо Господь, Бог наш, праведний у всіх ділах Своїх, які Він чинить; бо ми не слухалися Його голосу. І нині, Господи, Боже наш, що вивів народ Твій із землі Єгипетської сильною рукою і набув Собі ім’я, як і цього дня, — ми згрішили, ми чинили беззаконно. О Господи, за всією Твоєю праведністю благаю Тебе: нехай відвернеться Твій гнів і Твоя лють від міста Твого, Єрусалима, святої гори Твоєї; бо за наші гріхи і за беззаконня наших батьків Єрусалим і народ Твій стали на ганьбу для всіх, що навколо нас. Тож нині, Боже наш, почуй молитву Твого раба й його благання, і нехай засяє лице Твоє над Твоїм спустошеним святилищем — заради Господа. О Боже мій, нахили вухо Твоє і почуй; відкрий очі Твої і поглянь на наші спустошення та на місто, що назване Твоїм Ім’ям, бо ми не заради нашої праведності приносимо перед Тобою наші благання, але заради Твоїх великих милостей. Господи, почуй; Господи, прости; Господи, вислухай і вчини; не зволікай заради Себе Самого, о Боже мій, бо місто Твоє і народ Твій названі Твоїм Ім’ям. І коли я ще говорив, і молився, і визнавав свій гріх і гріх мого народу Ізраїля, і приносив моє благання перед Господом, Богом моїм, за святу гору мого Бога, — так, коли я ще говорив у молитві, саме муж Гавриїл, якого я бачив у видінні на початку, летячи швидко, доторкнувся до мене близько часу вечірньої жертви. І він дав мені зрозуміти, і говорив зі мною, і сказав: О Даниїле, тепер я вийшов, щоб дати тобі розуміння та розсудливість. Даниїла 9:2-22.

Back to Articles