Article

# The Book of Joel and The Laodicean Seventh-day Adventist Church - Number Twenty-Six

Книга пророка Йоеля і Лаодикійська Церква адвентистів сьомого дня — Номер двадцять шостий

Number Twenty-Six

Номер двадцять шість

Author

Jeff Pippenger

Published

January 12, 2026

Formats

PDF
Word

The four generations of Joel represent a progressive destruction of God’s vineyard from 1863 unto the Sunday law. The number four also symbolizes four attributes of Christ’s character. The cherubim in the sanctuary have four facial manifestations, and those manifestations align with the fourfold division of ancient Israel as they encamped around the sanctuary. They also represent the four gospels.

Чотири покоління Йоіла представляють поступове руйнування Божого виноградника від 1863 року аж до недільного закону. Число чотири також символізує чотири риси характеру Христа. Херувими у святилищі мають чотири обличчя, і ці обличчя відповідають чотиричастинному поділу стародавнього Ізраїлю, коли він таборував навколо святилища. Вони також представляють чотири Євангелія.

> As for the likeness of their faces, they four had the face of a man, and the face of a lion, on the right side: and they four had the face of an ox on the left side; they four also had the face of an eagle. Ezekiel 1:10.

> Щодо подоби їхніх облич: вони четверо мали обличчя людини і обличчя лева з правого боку; і вони четверо мали обличчя вола з лівого боку; вони четверо також мали обличчя орла. Єзекіїля 1:10.

> And the first beast was like a lion, and the second beast like a calf, and the third beast had a face as a man, and the fourth beast was like a flying eagle. Revelation 4:7.

> І перша тварина була подібна до лева, а друга — до теляти, а третя тварина мала обличчя, як у людини, а четверта тварина була подібна до орла, що летить. Одкровення 4:7.

The Bible (Numbers 2) describes the 12 tribes (excluding Levi, who camped immediately around the tabernacle) organized into four camps of three tribes each, positioned on the four cardinal directions around the sanctuary, each under a standard, meaning, banner or ensign. The arrangement created a symbolic parallel, where the earthly camp mirrors the heavenly throne guarded by the cherubim.

Біблія (Числа 2) описує 12 племен (за винятком племені Леві, яке стояло табором безпосередньо навколо скинії), організованих у чотири табори по три племені в кожному, розташовані по чотирьох сторонах світу навколо святині, кожен під знаменом, тобто прапором чи стягом. Це розташування створювало символічну паралель, де земний табір віддзеркалює небесний престол, що його охороняють херувими.

Judah faced east, toward the rising sun at the entrance of the sanctuary. Judah’s standard was a lion, for it represents the Lion of the tribe of Judah. The two tribes with Judah were Issachar and Zebulun. In the vision of John, the first beast was as a lion, just as Ezekiel’s cherubim had a face of a lion. Rueben, the symbol of man was on the south with Simeon and Gad. On the west was Ephraim, with Benjamin and Manasseh represented by the ox. On the north was Dan, with Asher and Naphtali, represented by the eagle. The tribe’s association with the four faces of the heavenly sanctuary are represented in the four gospels.

Юда стояв обличчям на схід, у бік сонця, що сходить, при вході до святилища. Прапором Юди був лев, бо він символізує Лева з племені Юди. Поруч із Юдою були два племена: Іссахар і Завулон. У видінні Івана перша жива істота була подібна до лева, так само, як херувими Єзекіїля мали обличчя лева. Рувим, символ людини, був на півдні разом із Симеоном і Гадом. На заході були Єфрем, Веніямін і Манасія; їхнім символом був віл. На півночі були Дан, Ашер і Нафталі; їхнім символом був орел. Зв’язок племен із чотирма обличчями небесного святилища відображений у чотирьох Євангеліях.

Matthew is the Lion of the tribe of Judah, Mark is the sacrificial ox, Luke the man and John the high-flying eagle. Christ as the Lion of the tribe of Judah defines Himself as the one who seals and unseals His prophetic Word. The book of Matthew has more direct references to fulfillments of Messianic prophecies (12) as the other three gospels combined. It is not even close.

Матвій — Лев із племені Юди, Марко — жертовний віл, Лука — людина, а Іван — орел, що ширяє високо. Христос як Лев із племені Юди називає себе тим, хто запечатує й розпечатує своє пророче Слово. Євангеліє від Матвія має більше прямих посилань на сповнення месіянських пророцтв (12), ніж три інші Євангелія разом узяті. Навіть близько не порівнюється.

The book of Matthew represents God’s prophetic Word. Luke, who was a doctor presents his gospel from the perspective of Christ as the Son of Man, for Luke is the face of the man. Mark presents his gospel of Christ from the perspective of the sacrificial offering which Christ represented, for Mark is the ox. John is the high-flying eagle, who presented the deep things of God in his presentation of the gospel of Christ.

Книга Матвія представляє Боже пророче Слово. Лука, який був лікарем, подає своє Євангеліє з перспективи Христа як Сина Людського, бо Лука — обличчя людини. Марк подає своє Євангеліє про Христа з перспективи жертовної офіри, яку уособлював Христос, бо Марк — віл. Іван — орел, що ширяє високо, який виклав глибини Божі у своєму викладі Євангелія про Христа.

It is important to understand the book of Matthew as it is represented within the prophetic Word. The book of Matthew is the Lion of the tribe of Judah, the master of His prophetic Word, the Wonderful Numberer of secrets, the Wonderful Linguist, the one who seals and unseals His Word. Jesus is the Alpha and Omega, and He is the Word. The first book of the New Testament and the last book of the New Testament are prophetic books. Most know this fact about the book of Revelation, but they might not have recognized that Matthew is the alpha of the New Testament, so it must align with the omega of the New Testament. It must represent the end, which is the book of Revelation.

Важливо розуміти Євангеліє від Матвія у контексті пророчого Слова. Євангеліє від Матвія — це Лев із коліна Юди, Владика Свого пророчого Слова, Дивний Обчислювач таємниць, Дивний Мовознавець, Той, Хто запечатує та розпечатує Своє Слово. Ісус є Альфа й Омега, і Він є Словом. Перша книга Нового Заповіту й остання книга Нового Заповіту — пророчі книги. Більшість знає цей факт про книгу Об’явлення, але могли не усвідомити, що Євангеліє від Матвія є альфою Нового Заповіту, тож воно має узгоджуватися з омегою Нового Заповіту. Воно має представляти кінець, яким є книга Об’явлення.

Therefore, when we find in Matthew the parallel line of Genesis’ line of covenant history set forth in chapters eleven through twenty-two, it is nothing less than a truth which the Lion of the tribe of Matthew is unsealing. The twelve chapters of covenant history that are represented in Genesis, Matthew and Revelation are now being unsealed and what we are identifying is that chapter twenty-three of Matthew represents the separation of the wise and foolish in the parable of the vineyard. Eight woes upon the former covenant people, that find their prophetic counterpart in the eight souls representing the one hundred and forty-four thousand who get on the ark of safety. 23 is a representation of the work that began in the Heavenly sanctuary when the 2300 days reached its conclusion on October 22, 1844, and will do so again at the soon-coming Sunday law. Chapter 23 is marking this truth.

Отже, коли ми знаходимо в Євангелії від Матвія паралель до лінії історії завіту з Книги Буття, викладеної в розділах з одинадцятого по двадцять другий, це не що інше, як істина, яку розпечатує Лев племені Матвія. Дванадцять розділів історії завіту, представлених у Книзі Буття, Євангелії від Матвія та Об’явленні, нині розпечатуються, і те, що ми визначаємо, — це те, що двадцять третій розділ Євангелія від Матвія представляє розділення мудрих і нерозумних у притчі про виноградник. Вісім «горе», проголошених щодо колишнього народу завіту, мають свій пророчий відповідник у восьми душах, що представляють сто сорок чотири тисячі, які входять до ковчега спасіння. 23 — це відображення роботи, що розпочалася в Небесному святилищі, коли 2300 днів досягли свого завершення 22 жовтня 1844 року, і відбудеться знову за скоро прийдешнього недільного закону. Розділ 23 позначає цю істину.

Chapter twenty-four takes place as Christ has just ended His dialogue with apostate Israel and left the Jew’s temple for the final time. The number 24 is a symbol of the transition of ancient to modern Israel, the very point in prophetic history where Christ stood, when He presented His message in Matthew twenty-four. The prophetic message of Matthew 24 is a Divine illustration of line upon line methodology, that specifically addresses the history of the Millerites, and therefore the history of the one hundred and forty-four thousand. 24 is represented by the church of Revelation twelve, which stands upon the moon that reflects the light of the sun of righteousness. On her head are twelve stars that represent 24, for she represents the history leading up to the birth of Christ when ancient Israel’s 12 tribes would become modern Israel’s twelve disciples. In chapter twenty-four the Millerite history from 1798 unto the great disappointment are represented. Then comes Matthew 25.

Двадцять четвертий розділ відбувається в той момент, коли Христос щойно завершив Свою розмову з відступницьким Ізраїлем і востаннє залишив юдейський храм. Число 24 є символом переходу від давнього до сучасного Ізраїлю, тієї самої точки в пророчій історії, де стояв Христос, коли Він виголошував Своє послання у двадцять четвертому розділі Матвія. Пророче послання Матвія 24 є Божою ілюстрацією методології «лінія на лінію», яка безпосередньо стосується історії міллеритів, а отже й історії ста сорока чотирьох тисяч. 24 представлене церквою з дванадцятого розділу Об’явлення, яка стоїть на місяці, що відбиває світло сонця праведності. На її голові дванадцять зірок, що символізують 24, бо вона представляє історію, яка веде до народження Христа, коли дванадцять племен давнього Ізраїлю мали стати дванадцятьма учнями сучасного Ізраїлю. У двадцять четвертому розділі представлена історія міллеритів від 1798 року до великого розчарування. Потім іде двадцять п’ятий розділ Матвія.

The number 25 is a symbol of the Levites, whether good or bad, but just as significantly it represents the separation of the wise and wicked Levites. Matthew 25 identifies upon three witnesses, or three parables, the separation process that is represented by the number twenty-five. Of course, the parable of the ten virgins represents the history of the Millerites, and also the history of the one hundred and forty-four thousand. That history is the history of the first angel, the parable of the talents is the second angel and the parable of sheep and goats is the judgment of the third angel.

Число 25 є символом левитів, незалежно від того, добрі вони чи злі, але не менш важливо, воно означає відокремлення мудрих і нечестивих левитів. Євангеліє від Матвія, розділ 25, через трьох свідків, а саме три притчі, показує процес відокремлення, який представлений числом двадцять п’ять. Звісно, притча про десять дів представляє історію міллеритів, а також історію ста сорока чотирьох тисяч. Ця історія є історією першого ангела, притча про таланти — це другий ангел, а притча про овець і козлів — це суд третього ангела.

Chapters twenty-six through twenty-eight identify the history of Passover to the post crucifixion gospel commission.

Розділи з двадцять шостого по двадцять восьмий окреслюють історію від Пасхи до євангельського доручення після розп’яття.

> And it came to pass, when Jesus had finished all these sayings, he said unto his disciples, Ye know that after two days is the feast of the passover, and the Son of man is betrayed to be crucified. Matthew 26:1, 2.

> І сталося, коли Ісус закінчив усі ці слова, Він сказав своїм учням: Ви знаєте, що через два дні буде свято Пасхи, і Сина Людського видадуть, щоб розіп’яти Його. Матвія 26:1, 2.

A summary of the various waymarks in chapter 26 is the plot to kill Jesus in verses three through five. Then Jesus is anointed at Bethany in verses six through thirteen. In verses fourteen through sixteen Judas betrays Christ for thirty pieces of silver. Then came Passover with His disciples, in verses seventeen through twenty-five. Verses twenty-six through twenty-nine, Jesus institutes the Lord’s supper, and in verse thirty, Jesus foretells Peter’s denial. In verses thirty-six through forty-six Jesus is in Gethsemane. Verse forty-seven through fifty-six Jesus is arrested, then in verses fifty-seven through sixty-eight, Jesus is before Caiaphas and the Sanhedrin. From verse sixty-nine onward Peter’s denial of Christ is set forth. The chapter contains ten specific waymarks that are to be repeated during the latter days.

Короткий огляд різних віх у 26-му розділі: змова, щоб убити Ісуса, у віршах з третього по п’ятий. Далі Ісуса помазують у Віфанії — у віршах з шостого по тринадцятий. У віршах з чотирнадцятого по шістнадцятий Юда зраджує Христа за тридцять срібняків. Потім настала Пасха з Його учнями — у віршах з сімнадцятого по двадцять п’ятий. У віршах з двадцять шостого по двадцять дев’ятий Ісус установлює Господню вечерю, а у вірші тридцятому Ісус провіщає зречення Петра. У віршах з тридцять шостого по сорок шостий Ісус у Гетсиманії. У віршах з сорок сьомого по п’ятдесят шостий Ісуса заарештовують, а у віршах з п’ятдесят сьомого по шістдесят восьмий Ісус постає перед Каяфою та Синедріоном. Від вірша шістдесят дев’ятого і далі описано зречення Петра від Христа. Розділ містить десять конкретних віх, які мають повторитися в останні дні.

Chapter twenty-seven has ten distinct waymarks as well. Jesus is delivered to Pilate, then Judas hangs himself, then Jesus is taken before Pilate, then Barabbas is chosen, Pilate delivers Jesus to be crucified, then Jesus is mocked, then the crucifixion, then the death of Jesus, then Jesus is buried and then the guard at the tomb testifies.

Двадцять сьомий розділ також має десять окремих віх. Ісуса віддають Пилатові, потім Юда вішається, потім Ісус постає перед Пилатом, потім обирають Варавву, Пилат віддає Ісуса на розп’яття, потім над Ісусом насміхаються, потім — розп’яття, потім — смерть Ісуса, потім Ісуса ховають, а тоді сторожа біля гробу свідчить.

Chapter twenty-eight has but three waymarks, the first being the resurrection, followed by the lie of the Sanhedrin and then the great commission. Three chapters with twenty-three distinct waymarks of the cross that will be repeated in the history of the one hundred and forty-four thousand.

Розділ двадцять восьмий має лише три віхи: першою є воскресіння, далі — обман Синедріону, а потім — Велике доручення. Три розділи з двадцятьма трьома виразними віхами хреста, які будуть повторені в історії ста сорока чотирьох тисяч.

## Matthew 26 – Ten Waymarks

Матвія 26 - Десять дороговказів

1. 1. Plot by chief priests and elders to kill Jesus (vv. 3–5)

   Змова первосвящеників і старійшин, щоб вбити Ісуса (вв. 3–5)

2. 2. Anointing at Bethany by the woman with alabaster box (vv. 6–13)

   Помазання у Віфанії жінкою з алебастровою посудиною (вв. 6–13)

3. 3. Judas agrees to betray Jesus for 30 pieces of silver (vv. 14–16)

   Юда погоджується зрадити Ісуса за тридцять срібняків (вв. 14–16)

4. 4. Preparation and eating of the Passover with the disciples (vv. 17–25)

   Приготування та споживання Пасхи з учнями (вв. 17-25)

5. 5. Institution of the Lord’s Supper (vv. 26–29)

   Установлення Вечері Господньої (вв. 26–29)

6. 6. Prediction of Peter’s denial (vv. 30–35)

   Передбачення відречення Петра (вв. 30–35)

7. 7. Agony in Gethsemane (vv. 36–46)

   Агонія в Гетсиманії (вв. 36–46)

8. 8. Betrayal and arrest of Jesus (vv. 47–56)

   Зрада та арешт Ісуса (вв. 47–56)

9. 9. Jesus tried before Caiaphas and the Sanhedrin (vv. 57–68)

   Ісуса судять перед Каяфою та Синедріоном (вв. 57–68)

10. 10. Peter’s threefold denial (vv. 69–75)

    Потрійне відречення Петра (вв. 69–75)

## Matthew 27 – Ten Waymarks

Матвія 27 — Десять дороговказів

1. 1. Jesus delivered to Pilate (vv. 1–2)

   Ісуса передали Пилатові (вв. 1–2)

2. 2. Judas’s remorse and suicide (vv. 3–10)

   Каяття Юди та самогубство (вв. 3–10)

3. 3. Jesus before Pilate – the formal Roman trial (vv. 11–14)

   Ісус перед Пилатом — офіційний римський судовий процес (вв. 11–14)

4. 4. Choice of Barabbas over Jesus (vv. 15–26)

   Вибір Варавви замість Ісуса (вв. 15–26)

5. 5. Pilate delivers Jesus to be crucified (included in the release of Barabbas)

   Пилат видає Ісуса на розп’яття (включено до звільнення Варавви)

6. 6. Mocking and scourging by the soldiers (vv. 27–31)

   Глузування та бичування з боку воїнів (вв. 27–31)

7. 7. The crucifixion (vv. 32–44)

   Розп’яття (вв. 32–44)

8. 8. The death of Jesus (vv. 45–50)

   Смерть Ісуса (вв. 45-50)

9. 9. Supernatural signs and burial by Joseph of Arimathea (vv. 51–61)

   Надприродні знамення і поховання Йосипом з Ариматеї (вв. 51–61)

10. 10. Posting of the guard at the tomb (vv. 62–66)

    Виставлення сторожі біля гробниці (вв. 62–66)

## Matthew 28 – Three Waymarks

Матвій 28 — Три віхи

1. 1. The resurrection and empty tomb (vv. 1–10)

   Воскресіння і порожня гробниця (вв. 1–10)

2. 2. The lie of the chief priests and elders to the soldiers (vv. 11–15)

   Брехня первосвящеників і старших, сказана солдатам (вв. 11–15)

3. 3. The Great Commission (vv. 16–20)

   Велике доручення (вв. 16–20)

Just as Christ’s experience from the anointing at Bethany to the Great Commission marked the close of His earthly ministry and the beginning of the gospel to all nations, so these same waymarks are repeated in the experience of God’s remnant as they approach the close of probation and their final triumph.

Подібно до того, як досвід Христа від помазання у Віфанії до Великого доручення ознаменував завершення Його земного служіння та початок проповіді Євангелія серед усіх народів, так ті самі віхи повторюються в досвіді Божого залишку, коли вони наближаються до завершення часу випробування та своєї остаточної перемоги.

Chapters twenty-six through twenty-eight represent the Passover history structured upon 23 distinct waymarks that are repeated during the history leading to and following after the Sunday law.

Розділи з двадцять шостого по двадцять восьмий представляють пасхальну історію, побудовану на основі 23 окремих віх, які повторюються протягом історії, що веде до недільного закону, а також після нього.

> “The coming of Christ as our high priest to the most holy place, for the cleansing of the sanctuary, brought to view in Daniel 8:14; the coming of the Son of man to the Ancient of Days, as presented in Daniel 7:13; and the coming of the Lord to His temple, foretold by Malachi, are descriptions of the same event; and this is also represented by the coming of the bridegroom to the marriage, described by Christ in the parable of the ten virgins, of Matthew 25.” The Great Controversy, 427.

> Прихід Христа як нашого первосвященика до Святого Святих для очищення святині, показаний у Даніїла 8:14; прихід Сина Людського до Стародавнього днями, як представлено у Даніїла 7:13; і прихід Господа до Його храму, передвіщений Малахією, — це описи однієї й тієї самої події; і це також зображено приходом жениха на весілля, описаним Христом у притчі про десять дів у Матвія 25. Велика боротьба, 427.

The end of the 2300 days on October 22, 1844 is repeated at the Sunday law. The 23 waymarks located in the last three chapters of Matthew identify the precious blood that is employed to combine Divinity with humanity.

Закінчення 2300 днів 22 жовтня 1844 року повторюється під час недільного закону. 23 віхи, розташовані в останніх трьох розділах Євангелія від Матвія, вказують на дорогоцінну кров, яка використовується для поєднання божественного з людським.

> “The intercession of Christ in man’s behalf in the sanctuary above is as essential to the plan of salvation as was His death upon the cross. By His death He began that work which after His resurrection He ascended to complete in heaven. We must by faith enter within the veil, ‘whither the forerunner is for us entered.’ Hebrews 6:20. There the light from the cross of Calvary is reflected. There we may gain a clearer insight into the mysteries of redemption. The salvation of man is accomplished at an infinite expense to heaven; the sacrifice made is equal to the broadest demands of the broken law of God. Jesus has opened the way to the Father’s throne, and through His mediation the sincere desire of all who come to Him in faith may be presented before God.” The Great Controversy, 489.

> «Заступництво Христа за людину в небесній святині є таким же необхідним для плану спасіння, як і Його смерть на хресті. Своєю смертю Він розпочав ту працю, яку після Свого воскресіння вознісся, щоб завершити на небі. Ми повинні вірою увійти за завісу, «куди за нас увійшов предтеча». Євреїв 6:20. Там відбивається світло від хреста Голгофи. Там ми можемо здобути ясніше розуміння таємниць викуплення. Спасіння людини коштує небові безмежно дорого; принесена жертва задовольняє найвищі вимоги порушеного Божого закону. Ісус відкрив шлях до престолу Отця, і через Його посередництво щире бажання кожного, хто приходить до Нього з вірою, може бути представлене перед Богом». Велика боротьба, 489.

Chapter 23 of Matthew emphasizes the condemnation upon the counterfeit priesthood. Chapters twenty-six through twenty-eight are the omega to chapter twenty-three. The counterfeit Levites, the old men’s escalating rebellion over four generations produced the waymarks in the last three chapters.

Двадцять третій розділ Євангелія від Матвія наголошує на засудженні фальшивого священства. Розділи з двадцять шостого по двадцять восьмий становлять омегу до двадцять третього розділу. Фальшиві левіти — зростаюче повстання старців упродовж чотирьох поколінь — породили віхи в останніх трьох розділах.

Chapter twenty-four identifies the line upon line methodology as the methodology of Christ, as He employs the destruction of Jerusalem to describe the things that are, the things that have been and the things that will be.

Двадцять четвертий розділ визначає методологію «рядок за рядком» як методологію Христа, оскільки Він використовує руйнування Єрусалима, щоб описати те, що є, те, що було і те, що буде.

The fall of Jerusalem in 70 AD, took place on the same day of the year that Jerusalem was first destroyed by Nebuchadnezzar. The destruction of Jerusalem by Nebuchadnezzar was past history, and Christ’s history, when Titus took Jerusalem, typified the end of the world. Matthew 24 is lifting up the line upon line methodology, thus identifying “methodology” as an element of the prophetic testimony.

Падіння Єрусалима 70 року н. е. сталося того самого дня року, коли Єрусалим уперше був зруйнований Навуходоносором. Знищення Єрусалима Навуходоносором було подією минулого, а історія Христа, коли Тит узяв Єрусалим, була прообразом кінця світу. Матвія 24 підносить методологію «рядок на рядок», отже, визначаючи «методологію» як елемент пророчого свідчення.

It is in chapter 24 that Christ identifies the necessity of understanding the “abomination of desolation” spoken of by Daniel the prophet, the very foundational understanding of William Miller, and the symbol that establishes the vision in Daniel. It also represents the rebellion of Adventism, as they rejected the Millerite understanding of “the daily” in the book of Daniel, and thus partook of the strong delusion of 2 Thessalonians chapter two. The chapter directly connects with Luke 21, thus identifying August 11, 1840 through October 22, 1844, which typifies 9/11 unto the Sunday law. It also connects with the “times of the Gentiles” in Luke 21:24, which is a primary key in unlocking the “seven times” of Moses, while also aligning with the measuring of the temple in Revelation eleven.

Саме у 24-му розділі Христос вказує на необхідність розуміння «мерзоти спустошення», про яку говорить пророк Даниїл, — того самого основоположного розуміння Вільяма Міллера та символу, що утверджує видіння в книзі Даниїла. Воно також представляє відступництво адвентизму, адже вони відкинули мілеритське розуміння «щоденного» в книзі Даниїла і таким чином стали учасниками сильної омани, описаної в другому розділі Другого послання до Солунян. Цей розділ безпосередньо пов'язаний із 21-м розділом Луки, тим самим окреслюючи період від 11 серпня 1840 року до 22 жовтня 1844 року, який є прообразом 9/11 аж до недільного закону. Він також пов'язаний із «часами язичників» у Луки 21:24, що є головним ключем до розкриття «семи часів» Мойсея, а також узгоджується з вимірюванням храму в одинадцятому розділі книги Об'явлення.

Beginning with chapter twenty-three, followed by 24 and 25, and then concluding with chapters 26 through 27, three chapters which possess twenty-three waymarks that are the omega to the alpha of chapter twenty-three. Chapter twenty-six added to twenty-seven and twenty-eight equals “81,” which is a symbol of the priesthood. Upon three witnesses (Genesis, Matthew and Revelation) chapters 11 through 22 are one line. Chapters 23 through 28 are a line of truth which begins with 23 and ends with 23.

Починаючи з розділу 23, за яким ідуть 24 і 25, а потім завершуючись розділами 26–27, три розділи мають двадцять три віхи, які є омегою до альфи розділу 23. Розділ 26, доданий до 27 і 28, дорівнює "81", що є символом священства. За трьома свідками (Буття, Матвій і Об’явлення) розділи 11–22 становлять одну лінію. Розділи 23–28 — це лінія істини, яка починається з 23 і закінчується 23.

Chapters one through ten are the first of three prophetic lines in the book of Matthew. Ten chapters, followed by twelve chapters, followed by six chapters. Inspiration informs us that all the books of the Bible meet and end in the Revelation, and therefore all the books of the Bible meet and end in Matthew. Matthew, as the face of the lion of the tribe of Judah identifies twelve distinct Messianic prophecies, and those twelve passages produce the waymarks of the history of the Millerites and the one hundred and forty-four thousand. As the book of Revelation begins with the revelation of Jesus Christ, Matthew chapter one presents a revelation of Jesus Christ which connects with the life and testimony of Moses, with the history of Antichrist while identifying the three elements of the church triumphant as represented by the prophet, the priest and the king.

Розділи з першого по десятий є першою з трьох пророчих ліній у Євангелії від Матвія. Десять розділів, потім дванадцять, потім шість. Натхнення навчає нас, що всі книги Біблії сходяться й завершуються в Об’явленні, і тому всі книги Біблії сходяться й завершуються у Євангелії від Матвія. Матвій, як обличчя лева з племені Юди, виокремлює дванадцять окремих месіанських пророцтв, і ці дванадцять уривків позначають віхи історії міллеритів і ста сорока чотирьох тисяч. Як книга Об’явлення починається об’явленням Ісуса Христа, так перший розділ Євангелія від Матвія подає об’явлення Ісуса Христа, що пов’язується з життям і свідченням Мойсея, з історією Антихриста, водночас визначаючи три елементи тріумфуючої церкви, представлені пророком, священиком і царем.

Matthew begins with the revelation of Jesus Christ in the context of God’s covenant with a chosen people. From Abraham to David was 14 generations, from David to captivity in Babylon was fourteen generations, and from Babylon to Christ is another fourteen generations. The genealogy of Christ in Matthew aligns with Moses, for Moses is the alpha of Christ the omega. Moses life of one hundred and twenty years, aligns with the one hundred and twenty years of probationary time in the history of Noah. Noah’s covenant is therefore connected with the covenant of a chosen people. The one hundred and twenty years of Moses represents three periods of forty years that concluded with Moses slaying the Egyptian at the end of forty years, and the first born, Pharaoh and his army being slain at the end of the second forty-year period. The second forty-year period ended at a rebellion at Kadesh and the third forty-year period ended at the second rebellion of Kadesh. All of the three prophetic lines of the alpha end at Kadesh and the three prophetic lines of Matthew’s genealogy end at David, captivity in Babylon and the Messenger of the covenant.

Євангеліє від Матвія починається з одкровення Ісуса Христа в контексті Божого завіту з вибраним народом. Від Авраама до Давида було чотирнадцять поколінь, від Давида до вавилонського полону — чотирнадцять поколінь, і від вавилонського полону до Христа — ще чотирнадцять поколінь. Родовід Христа у Матвія співвідноситься з Мойсеєм, бо Мойсей — альфа, а Христос — омега. Життя Мойсея тривалістю сто двадцять років узгоджується зі ста двадцятьма роками випробувального часу в історії Ноя. Отже, завіт Ноя пов’язаний із завітом вибраного народу. Сто двадцять років Мойсея становлять три періоди по сорок років, що завершувалися тим, що наприкінці сорока років Мойсей убив єгиптянина, а наприкінці другого сорокарічного періоду були вбиті первістки, фараон і його військо. Другий сорокарічний період завершився повстанням у Кадеші, а третій сорокарічний період завершився другим повстанням у Кадеші. Усі три пророчі лінії альфи закінчуються в Кадеші, а три пророчі лінії родоводу в Матвія закінчуються Давидом, вавилонським полоном і Посланцем завіту.

When the alpha of Moses is aligned with the omega of Christ there are six witnesses of Kadesh, which is 1863 and the Sunday law. Matthew’s genealogy places king David at Kadesh, which is where apostate Adventism is taken to Babylon, as Christ confirms the covenant with the one hundred and forty-four thousand. By placing David at the Sunday law a second witness of David is established with David being one of three human representatives that began to serve when they were thirty years old. Christ, David, Joseph and Ezekiel all began their work at thirty years of age. Together the four thirty-year-old’s that began to serve represent the combination of Divinity with humanity, when the church militant is transformed into the church triumphant. That church is made up of a prophet, a priest and a king. The transformation is marked at the Sunday law, which is also Kadesh, so David in the genealogy of Matthew aligns with the thirty year old David.

Коли альфа Мойсея узгоджується з омегою Христа, існує шість свідчень Кадеш; Кадеш — це 1863 рік і недільний закон. Родовід у Матвія розміщує царя Давида в Кадеші, де відступницький адвентизм відводять до Вавилона, тоді як Христос підтверджує завіт зі ста сорока чотирма тисячами. Розміщення Давида на недільному законі утверджує друге свідчення про Давида, причому Давид є одним із трьох людських представників, які почали служити у віці тридцяти років. Христос, Давид, Йосип і Єзекіїль усі почали своє служіння у віці тридцяти років. Разом ці четверо, що почали служіння в тридцять років, представляють поєднання Божества з людськістю, коли воююча церква перетворюється на тріумфуючу церкву. Ця церква складається з пророка, священика і царя. Це перетворення позначене на недільному законі, який також є Кадешем, тож Давид у родоводі Матвія узгоджується з тридцятирічним Давидом.

The thirty years of preparation aligns with the four hundred and thirty years of Abraham’s covenant, and also the age of a priest and the 1290 years of Daniel 12:11. In the next article we will consider each of those twelve Messianic prophecies within the book of Matthew. We are first identifying three prophetic lines within Matthew; chapters one through ten, followed by chapters eleven through twenty-two, and then twenty-three through twenty-eight.

Тридцять років підготовки узгоджуються з періодом у чотириста тридцять років завіту Авраама, а також з віком священика та 1290 роками із Даниїла 12:11. У наступній статті ми розглянемо кожне з тих дванадцяти месіанських пророцтв у книзі Матвія. Спочатку ми визначаємо три пророчі лінії у книзі Матвія: розділи від першого до десятого, далі від одинадцятого до двадцять другого, а потім від двадцять третього до двадцять восьмого.

> “For a time after the disappointment in 1844, I did hold, in common with the advent body, that the door of mercy was then forever closed to the world. This position was taken before my first vision was given me. It was the light given me of God that corrected our error, and enabled us to see the true position.

> Певний час після розчарування 1844 року я, разом із адвентним рухом, справді вважала, що двері милості тоді назавжди зачинилися для світу. Такої думки я дотримувалася ще до того, як мені було дано моє перше видіння. Саме світло, дане мені Богом, виправило нашу помилку і дало нам змогу побачити істинну позицію.

> “I am still a believer in the shut-door theory, but not in the sense in which we at first employed the term or in which it is employed by my opponents.

> Я й досі вірю в теорію зачинених дверей, але не в тому значенні, в якому ми спочатку вживали цей термін чи в якому його вживають мої опоненти.

> “There was a shut door in Noah’s day. There was at that time a withdrawal of the Spirit of God from the sinful race that perished in the waters of the Flood. God Himself gave the shut-door message to Noah: ‘My spirit shall not always strive with man, for that he also is flesh: yet his days shall be an hundred and twenty years’ (Genesis 6:3).

> За днів Ноя були зачинені двері. Тоді стався відхід Духа Божого від грішного роду, який загинув у водах Потопу. Сам Бог дав Ноєві звістку про зачинені двері: 'Мій Дух не буде завжди змагатися з людиною, бо вона також плоть; та дні її будуть сто двадцять років' (Буття 6:3).

> “There was a shut door in the days of Abraham. Mercy ceased to plead with the inhabitants of Sodom, and all but Lot, with his wife and two daughters, were consumed by the fire sent down from heaven.

> За часів Авраама двері були зачинені. Милосердя перестало заступатися за мешканців Содому, і всі, крім Лота з його дружиною та двома дочками, були спопелені вогнем, посланим з неба.

> “There was a shut door in Christ’s day. The Son of God declared to the unbelieving Jews of that generation, ‘Your house is left unto you desolate’ (Matthew 23:38).

> За часів Христа були зачинені двері. Син Божий сказав невіруючим юдеям того покоління: «Залишається вам ваш дім порожнім» (Матвія 23:38).

> “Looking down the stream of time to the last days, the same infinite power proclaimed through John: ‘These things saith he that is holy, he that is true, he that hath the key of David, he that openeth, and no man shutteth; and shutteth, and no man openeth’ (Revelation 3:7).

> Дивлячись крізь плин часу до останніх днів, та сама безмежна сила проголосила через Івана: 'Оце говорить Святий, Правдивий, що має ключ Давидів, що відчиняє, і ніхто не зачинить; і зачиняє, і ніхто не відчинить' (Об'явлення 3:7).

> “I was shown in vision, and I still believe, that there was a shut door in 1844. All who saw the light of the first and second angels’ messages and rejected that light, were left in darkness. And those who accepted it and received the Holy Spirit which attended the proclamation of the message from heaven, and who afterward renounced their faith and pronounced their experience a delusion, thereby rejected the Spirit of God, and it no longer pleaded with them.

> Мені було показано у видінні, і я досі вірю, що в 1844 році двері були зачинені. Усі, хто побачив світло звісток першого й другого ангелів і відкинув те світло, були залишені в темряві. А ті, хто прийняли його і прийняли Святого Духа, який супроводжував проголошення звістки з неба, і які згодом відреклися своєї віри та назвали свій досвід оманою, тим самим відкинули Духа Божого, і Він більше не благав їх.

> “Those who did not see the light, had not the guilt of its rejection. It was only the class who had despised the light from heaven that the Spirit of God could not reach. And this class included, as I have stated, both those who refused to accept the message when it was presented to them, and also those who, having received it, afterward renounced their faith. These might have a form of godliness, and profess to be followers of Christ; but having no living connection with God, they would be taken captive by the delusions of Satan. These two classes are brought to view in the vision—those who declared the light which they had followed a delusion, and the wicked of the world who, having rejected the light, had been rejected of God. No reference is made to those who had not seen the light, and therefore were not guilty of its rejection.” Selected Messages, book 1, 62, 63.

> Ті, хто не бачили світла, не були винні в його відкиненні. Лише до того класу, який зневажив небесне світло, Дух Божий не міг дістатися. І до цього класу, як уже було сказано, належали як ті, хто відмовився прийняти вістку, коли її було їм представлено, так і ті, хто, прийнявши її, згодом відреклися своєї віри. Вони могли мати вигляд благочестя і називати себе послідовниками Христа; але, не маючи живого зв’язку з Богом, були б узяті в полон оманами Сатани. У видінні показано ці два класи — ті, хто оголосили світло, за яким вони йшли, оманою, і нечестивці світу, які, відкинувши світло, були відкинені Богом. Не йдеться про тих, хто не бачили світла і, отже, не були винні в його відкиненні. Вибрані послання, книга 1, 62, 63.

> “It is those who by faith follow Jesus in the great work of the atonement who receive the benefits of His mediation in their behalf, while those who reject the light which brings to view this work of ministration are not benefited thereby. The Jews who rejected the light given at Christ’s first advent, and refused to believe on Him as the Saviour of the world, could not receive pardon through Him. When Jesus at His ascension entered by His own blood into the heavenly sanctuary to shed upon His disciples the blessings of His mediation, the Jews were left in total darkness to continue their useless sacrifices and offerings. The ministration of types and shadows had ceased. That door by which men had formerly found access to God was no longer open. The Jews had refused to seek Him in the only way whereby He could then be found, through the ministration in the sanctuary in heaven. Therefore they found no communion with God. To them the door was shut. They had no knowledge of Christ as the true sacrifice and the only mediator before God; hence they could not receive the benefits of His mediation.

> Саме ті, хто вірою слідують за Ісусом у великому ділі спокути, отримують користь від Його заступництва за них, тоді як ті, хто відкидає світло, що відкриває це служіння, не мають від того користі. Юдеї, які відкинули світло, дане під час першого пришестя Христа, і відмовилися вірити в Нього як у Спасителя світу, не могли отримати через Нього прощення. Коли Ісус при Своєму вознесінні Своєю власною кров’ю увійшов до небесного святилища, щоб вилити на Своїх учнів благословення Свого заступництва, юдеї були залишені в повній темряві, щоб продовжувати свої марні жертви та приношення. Служіння образів і тіней припинилося. Ті двері, через які люди раніше знаходили доступ до Бога, більше не були відчинені. Юдеї відмовилися шукати Його єдиним шляхом, яким Його тоді можна було знайти, — через служіння в небесному святилищі. Тому вони не мали спілкування з Богом. Для них двері були зачинені. Вони не знали Христа як істинну жертву та єдиного Посередника перед Богом; отже, не могли отримати благословення Його заступництва.

> “The condition of the unbelieving Jews illustrates the condition of the careless and unbelieving among professed Christians, who are willingly ignorant of the work of our merciful High Priest. In the typical service, when the high priest entered the most holy place, all Israel were required to gather about the sanctuary and in the most solemn manner humble their souls before God, that they might receive the pardon of their sins and not be cut off from the congregation. How much more essential in this antitypical Day of Atonement that we understand the work of our High Priest and know what duties are required of us.

> Стан невіруючих юдеїв ілюструє стан байдужих і невіруючих серед тих, хто називає себе християнами, які свідомо не бажають знати про працю нашого милосердного Первосвященика. У символічному служінні, коли первосвященик входив у Святе Святих, весь Ізраїль мав зібратися навколо святилища й у найурочистіший спосіб смирити свої душі перед Богом, щоб одержати прощення своїх гріхів і не бути відлученими від громади. Тим більше в цей антитипічний День Очищення нам необхідно розуміти служіння нашого Первосвященика й знати, які обов’язки покладені на нас.

> “Men cannot with impunity reject the warning which God in mercy sends them. A message was sent from heaven to the world in Noah’s day, and their salvation depended upon the manner in which they treated that message. Because they rejected the warning, the Spirit of God was withdrawn from the sinful race, and they perished in the waters of the Flood. In the time of Abraham, mercy ceased to plead with the guilty inhabitants of Sodom, and all but Lot with his wife and two daughters were consumed by the fire sent down from heaven. So in the days of Christ. The Son of God declared to the unbelieving Jews of that generation: ‘Your house is left unto you desolate.’ Matthew 23:38. Looking down to the last days, the same Infinite Power declares, concerning those who ‘received not the love of the truth, that they might be saved’: ‘For this cause God shall send them strong delusion, that they should believe a lie: that they all might be damned who believed not the truth, but had pleasure in unrighteousness.’ 2 Thessalonians 2:10–12. As they reject the teachings of His word, God withdraws His Spirit and leaves them to the deceptions which they love.” The Great Controversy, 430, 431.

> Люди не можуть безкарно відкидати попередження, яке Бог у Своїй милості посилає їм. За днів Ноя було послано з неба світові вістку, і їхнє спасіння залежало від того, як вони поставилися до цієї вістки. Через те, що вони відкинули попередження, Дух Божий був віднятий від гріховного людства, і вони загинули у водах Потопу. За часів Авраама милість перестала заступатися за винних жителів Содому, і всі, окрім Лота з його дружиною та двома дочками, були пожерті вогнем, посланим з неба. Так було й за днів Христа. Син Божий промовив до невіруючих юдеїв того покоління: 'Ось дім ваш залишається вам пустим.' Матвія 23:38. Дивлячись наперед до останніх днів, та сама Безмежна Сила проголошує щодо тих, які 'не прийняли любові правди, щоб їм спастися': 'Через це Бог пошле їм сильну оману, щоб вони повірили неправді: щоб були засуджені всі, хто не повірив правді, але мали приємність у неправедності.' 2 Солунян 2:10-12. Коли вони відкидають учення Його Слова, Бог віднімає Свого Духа і залишає їх обманам, які вони люблять. Велика боротьба, 430, 431.

Back to Articles