Article

# Rome Establishes the Vision - Number Five

Рим визначає бачення — номер п’ять

Unveiling the Repeated Prophetic Controversies in Adventism: Understanding the Robbers of Thy People

Розкриття повторюваних пророчих суперечок у адвентизмі: розуміння грабіжників твого народу

Author

Jeff Pippenger

Published

August 9, 2024

Formats

PDF
Word

In the last article we identified six prophetic lines of controversy which have occurred in the history of Adventism from the Millerite time period until the present day. I contend the first and the last controversy over the “robbers of thy people” in verse fourteen of Daniel chapter eleven are prophetically identical. The Millerites understood the “robbers” to be Rome, and the Protestants taught the “robbers” were a Syrian king named Antiochus Epiphanes.

У попередній статті ми визначили шість пророчих ліній суперечок, які мали місце в історії адвентизму від періоду міллеритів до наших днів. Я стверджую, що перша й остання суперечка щодо «розбійників твого народу» у чотирнадцятому вірші одинадцятого розділу книги Даниїла є у пророчому відношенні тотожними. Міллерити розуміли «розбійників» як Рим, а протестанти навчали, що «розбійники» — це сирійський цар на ім’я Антіох Епіфан.

> And in those times there shall many stand up against the king of the south: also the robbers of thy people shall exalt themselves to establish the vision; but they shall fall. Daniel 11:14.

> І в ті часи постане багато хто проти царя півдня; також грабіжники з твого народу піднесуться, щоб утвердити видіння; але вони впадуть. Даниїла 11:14.

Beginning in verse ten, and continuing through verse fifteen a warfare between the kingdoms of Egypt and Syria is represented. Egypt is the king of the south in the passage, and the Syrian king is represented as the king of the north. Verse ten identifies what the historians call the beginning of the Fourth Syrian war in 219 BC, verses eleven and twelve represent the battle of Raphia in 217 BC, and its aftermath. Then verses thirteen through fifteen identify the battle of Panium in 200 BC. In verses ten through fifteen the Syrian king is Antiochus Magnus, ruler of the Seleucid Empire.

Починаючи з десятого вірша й аж до п’ятнадцятого, зображено війну між царствами Єгипту та Сирії. У цьому уривку Єгипет постає як цар півдня, а сирійського царя зображено як царя півночі. Десятий вірш вказує на те, що історики називають початком Четвертої Сирійської війни у 219 р. до н. е., одинадцятий і дванадцятий вірші зображають битву при Рафії 217 р. до н. е. та її наслідки. Потім вірші з тринадцятого по п’ятнадцятий вказують на битву при Паніумі 200 р. до н. е. У віршах з десятого по п’ятнадцятий сирійським царем є Антіох Великий, правитель Селевкідської імперії.

Verse ten represents the history when Antiochus Magnus begins a war to regain territory that was taken from the Seleucid kingdom years before. In the verse he regains the lost territory in 219 BC, but he temporarily ceases his aggressions, and seeks to regroup his military strength. He had regained control of the lost territory, and made it all the way to the border of Egypt, the southern kingdom ruled by the Ptolemy dynasty. Between 219 BC and 217 BC, both the king of the south and the king of the north made plans for the approaching battle of Raphia.

Десятий вірш описує події, коли Антіох Великий розпочинає війну, щоб повернути території, відібрані у Селевкідського царства роками раніше. У вірші він відвойовує втрачені території у 219 р. до н. е., але тимчасово припиняє свої агресивні дії й намагається перегрупувати військові сили. Він відновив контроль над втраченими землями й дійшов аж до кордону з Єгиптом — південним царством, яким правила династія Птолемеїв. Між 219 і 217 роками до н. е. і цар півдня, і цар півночі готувалися до майбутньої битви при Рафії.

The battle of Raphia took place in 217 BC, and the southern kingdom of Egypt, ruled by Ptolemy prevailed over the Syrian king Antiochus Magnus, king of the north in the prophetic passage. Then in verses thirteen through fifteen, seventeen years later in 200 BC, Antiochus Magnus, who had then formed an alliance with Philip of Macedon engaged Egypt in the battle of Panium. The southern kingdom of Egypt then had a child king of five or six years old, and Antiochus Magnis and Philip could not resist taking advantage of the child king of Egypt, and Antiochus Magnus prevailed in the battle of Panium. The three verses that represent the battle of Panium contain verse fourteen, where a new power is introduced into the prophetic narrative.

Битва при Рафії відбулася 217 року до н. е., і південне царство Єгипту, яким правив Птолемей, перемогло сирійського царя Антіоха Великого, царя півночі в пророчому уривку. Далі у віршах з тринадцятого по п’ятнадцятий, сімнадцять років потому, у 200 році до н. е., Антіох Великий, який тоді уклав союз із Філіпом Македонським, вступив з Єгиптом у битву при Паніоні. У південному царстві Єгипту тоді був цар-дитина п’яти чи шести років, і Антіох Великий та Філіп не втрималися від того, щоб скористатися тим, що в Єгипті правив цар-дитина, і Антіох Великий переміг у битві при Паніоні. Три вірші, що описують битву при Паніоні, містять вірш чотирнадцятий, де в пророчому викладі вводиться нова сила.

The robbers of thy people are a different power than the Egyptian king of the south, or the Seleucid king of the north, or Philip the Macedonian ruler. The Millerites recognized that Rome is the robbers of thy people. One of the Hebrew root words that is translated as “robbers,” means breaker. Pagan Rome is represented in prophecy as the power who would break in pieces.

Розбійники з твого народу — це інша сила, ніж єгипетський цар півдня, або селевкідський цар півночі, або Філіп, македонський правитель. Міллеріти визнали, що Рим — це розбійники з твого народу. Одне з єврейських кореневих слів, яке перекладають як «розбійники», означає «руйнівник». Язичницький Рим представлений у пророцтві як сила, що буде розбивати на частини.

> After this I saw in the night visions, and behold a fourth beast, dreadful and terrible, and strong exceedingly; and it had great iron teeth: it devoured and brake in pieces, and stamped the residue with the feet of it: and it was diverse from all the beasts that were before it; and it had ten horns. Daniel 7:7.

> Після цього я бачив у нічних видіннях, і ось четвертий звір, жахливий і страшний, надзвичайно сильний; мав великі залізні зуби: пожирав і трощив, а залишок топтав своїми ногами; і він відрізнявся від усіх звірів, що були перед ним; і мав десять рогів. Даниїла 7:7.

When Uriah Smith comments on the robbers, he quotes a historian who points out that robbers represent breakers.

Коли Урая Сміт висловлюється щодо розбійників, він цитує історика, який зазначає, що розбійники представляють порушників.

> “A new power is now introduced,—‘the robbers of thy people;’ literally, says Bishop Newton, ‘the breakers of thy people.’ Far away on the banks of the Tiber, a kingdom had been nourishing itself with ambitious projects and dark designs. Small and weak at first, it grew with marvelous rapidity in strength and vigor, reaching out cautiously here and there to try its prowess, and test the vigor of its warlike arm, till, conscious of its power, it boldly reared its head among the nations of the earth, and seized with invincible hand the helm of their affairs. Henceforth the name of Rome stands upon the historic page, destined for long ages to control the affairs of the world, and exert a mighty influence among the nations even to the end of time.

> Нова сила тепер з’являється — «грабіжники твого народу»; буквально, каже єпископ Ньютон, — «ті, хто ламають твій народ». Далеко, на берегах Тибру, царство плекало честолюбні задуми й темні наміри. Малим і слабким спочатку, воно дивовижно швидко зростало в силі та міці, обережно простягаючись то тут, то там, щоб випробувати свою доблесть і перевірити міць своєї войовничої руки, аж поки, усвідомивши свою силу, гордо підняло голову серед народів землі й нездоланною рукою схопило кермо їхніх справ. Відтоді ім’я Риму постає на сторінках історії, суджене на довгі віки керувати справами світу й чинити потужний вплив серед народів аж до кінця часів.

> “Rome spoke; and Syria and Macedonia soon found a change coming over the aspect of their dream. The Romans interfered in behalf of the young king of Egypt, determined that he should be protected from the ruin devised by Antiochus and Philip. This was BC 200, and was one of the first important interferences of the Romans in the affairs of Syria and Egypt.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 257.

> «Рим заговорив; і Сирія та Македонія незабаром відчули, що вигляд їхньої мрії почав змінюватися. Римляни втрутилися на користь молодого царя Єгипту, сповнені рішучості захистити його від загибелі, замисленої Антіохом і Филипом. Це було 200 року до Р. Х., і стало одним із перших важливих втручань римлян у справи Сирії та Єгипту». Uriah Smith, Daniel and Revelation, 257.

The prediction set forth in the verses was fulfilled in roughly twenty years from 219 BC unto 200 BC, but the prophets speak more about the last days than the days in which they lived.

Пророцтво, викладене у віршах, збулося приблизно за двадцять років — від 219 р. до н. е. до 200 р. до н. е., але пророки говорять більше про останні дні, ніж про ті дні, в яких вони жили.

> “Each of the ancient prophets spoke less for their own time than for ours, so that their prophesying is in force for us. ‘Now all these things happened unto them for ensamples: and they are written for our admonition, upon whom the ends of the world are come.’ 1 Corinthians 10:11. ‘Not unto themselves, but unto us they did minister the things, which are now reported unto you by them that have preached the gospel unto you with the Holy Ghost sent down from heaven; which things the angels desire to look into.’ 1 Peter 1:12. . . .

> «Кожен із давніх пророків говорив менше для свого часу, ніж для нашого, так що їхнє пророкування має силу для нас. “Усе це трапилося з ними як прообрази для нас; і написано це нам на науку, що досягли останніх віків”. 1 Коринтян 10:11. “Не їм самим, а нам служили вони тим, що нині сповіщено вам через тих, хто благовістив вам Духом Святим, посланим із неба; в це бажають проникнути ангели”. 1 Петра 1:12....»

> “The Bible has accumulated and bound up together its treasures for this last generation. All the great events and solemn transactions of Old Testament history have been, and are, repeating themselves in the church in these last days.” Selected Messages, book 3, 338, 339.

> "Біблія накопичила й зібрала воєдино свої скарби для цього останнього покоління. Усі великі події та урочисті діяння історії Старого Заповіту повторювалися і повторюються в церкві в ці останні дні." Вибрані повідомлення, книга 3, 338, 339.

Although Daniel did not live in the twenty-year time period we are considering, inspiration through the writings of Sister White informs is that much of the history recorded in Daniel eleven is to be repeated in the final fulfillment of Daniel eleven.

Хоча Даниїл не жив у тому двадцятирічному періоді, який ми розглядаємо, натхнення через писання сестри Вайт повідомляє, що значна частина історії, записаної в одинадцятому розділі книги Даниїла, має повторитися в остаточному сповненні одинадцятого розділу Даниїла.

> “We have no time to lose. Troublous times are before us. The world is stirred with the spirit of war. Soon the scenes of trouble spoken of in the prophecies will take place. The prophecy in the eleventh of Daniel has nearly reached its complete fulfillment. Much of the history that has taken place in fulfillment of this prophecy will be repeated.” Manuscript Releases, number 13, 394.

> «Ми не маємо часу на зволікання. Попереду буремні часи. Світ охоплений духом війни. Незабаром відбудуться події лиха, про які говориться в пророцтвах. Пророцтво в одинадцятому розділі Даниїла майже досягло свого повного сповнення. Багато з того, що сталося під час сповнення цього пророцтва, повториться». Випуски рукописів, № 13, 394.

Verses ten through fifteen of Daniel eleven represent the history of the last days which leads up to the soon-coming Sunday law, for verse sixteen identifies when Rome, for the first time, conquered the “glorious land.”

Вірші 10–15 одинадцятого розділу книги Даниїла описують історію останніх днів, яка веде до скорого запровадження недільного закону, бо шістнадцятий вірш вказує, коли Рим уперше завоював «прекрасний край».

> But he that cometh against him shall do according to his own will, and none shall stand before him: and he shall stand in the glorious land, which by his hand shall be consumed. Daniel 11:16.

> Але той, хто прийде проти нього, чинитиме за своєю волею, і ніхто не встоїть перед ним; і він стане у славному краї, який його рука спустошить. Даниїла 11:16.

Daniel employs the expression “glorious land” twice in his writings. The first is verse sixteen, when literal pagan Rome conquered the literal glorious land of Judah.

Даниїл двічі вживає вислів «прекрасна земля» у своїх писаннях. Перший — у шістнадцятому вірші, коли буквальний язичницький Рим завоював буквальну прекрасну землю Юдеї.

> “Although Egypt could not stand before Antiochus, the king of the north, Antiochus could not stand before the Romans, who now came against him. No kingdoms were longer able to resist this rising power. Syria was conquered, and added to the Roman empire, when Pompey, BC 65, deprived Antiochus Asiaticus of his possessions, and reduced Syria to a Roman province.

> «Хоча Єгипет не міг встояти перед Антіохом, царем півночі, Антіох не міг встояти перед римлянами, які тепер виступили проти нього. Жодні царства більше не були спроможні чинити опір цій висхідній силі. Сирію було завойовано й приєднано до Римської імперії, коли Помпей, 65 року до Р. Х., позбавив Антіоха Азіатика його володінь і звів Сирію до становища римської провінції.»

> “The same power was also to stand in the Holy Land, and consume it. Rome became connected with the people of God, the Jews, by alliance, BC 162, from which date it holds a prominent place in the prophetic calendar. It did not, however, acquire jurisdiction over Judea by actual conquest till BC 63; and then in the following manner.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 259.

> «Та сама сила мала також постати в Святій Землі й пожерти її. Рим увійшов у зв’язок із народом Божим, юдеями, через союз у 162 році до Р. Х., від якої дати він посідає визначне місце в пророчому календарі. Однак він не набув влади над Юдеєю шляхом фактичного завоювання аж до 63 року до Р. Х.; і сталося це таким чином». Uriah Smith, Daniel and Revelation, 259.

The other verse where Daniel employs the “glorious land” is in verse forty-one.

Інший вірш, у якому Даниїл вживає «прекрасну землю», — це сорок перший вірш.

> He shall enter also into the glorious land, and many countries shall be overthrown: but these shall escape out of his hand, even Edom, and Moab, and the chief of the children of Ammon. Daniel 11:41.

> Він також увійде в славний край, і багато країн буде повалено; але ці врятуються від його руки: Едом, і Моав, і головні з синів Аммона. Даниїла 11:41.

Verse forty-one of course follows verse forty, and verse forty begins with the words “and at the time of the end.” In The Great Controversy, Sister White identifies 1798 as the “time of the end,” so verse forty-one is identifying history that follows after the time of the end in 1798.

Сорок перший вірш, звісно, йде після сорокового, і сороковий починається словами «і в час кінця». У «Великій боротьбі» Сестра Вайт визначає 1798 рік як «час кінця», тож сорок перший вірш окреслює історію, що йде після початку часу кінця у 1798 році.

> “But at the time of the end, says the prophet, “Many shall run to and fro, and knowledge shall be increased.’ Daniel 12:4. . . . Since 1798 the book of Daniel has been unsealed, knowledge of the prophecies has increased, and many have proclaimed the solemn message of the judgment near.” The Great Controversy, 356.

> Але в час кінця, говорить пророк: «Багато хто бігатиме туди й сюди, і примножиться знання». Даниїла 12:4. … З 1798 року книгу Даниїла було розпечатано, знання пророцтв примножилося, і багато хто проголосив урочисту вістку про близький суд. Велика боротьба, 356.

The glorious land of verse forty-one is not literal ancient Judah of old, but spiritual modern Judah. The United States is spiritual modern Judah, and verse forty-one is identifying the soon-coming Sunday law in the United States.

Прекрасна земля з сорок першого вірша — це не буквальна давня Юдея, а духовна сучасна Юдея. Сполучені Штати — це духовна сучасна Юдея, а сорок перший вірш вказує на те, що у Сполучених Штатах незабаром буде запроваджено недільний закон.

> Howbeit that was not first which is spiritual, but that which is natural; and afterward that which is spiritual. 1 Corinthians 15:46.

> Проте не духовне було першим, а природне; а потім — духовне. 1 Коринтян 15:46.

That Sunday law is typified by verse sixteen, for “much of the history that has taken place” in the fulfillment of Daniel eleven is to be repeated. Verses ten through fifteen in the last days, represents the history preceding and leading up to the Sunday law.

Той недільний закон типологічно представлений у шістнадцятому вірші, бо «значна частина історії, що вже відбулася» у виконанні одинадцятого розділу книги Даниїла має повторитися. Вірші з десятого по п’ятнадцятий в останні дні представляють історію, що передує і веде до недільного закону.

The king of the north in those five verses, as well as the king of the south who were fulfilled by the Seleucid king Antiochus Magnus and the Egyptian kings of the Ptolemaic kingdom, typify powers that are the focus of the history that leads to the soon-coming Sunday law. These verses identify the history of the movement of the one hundred and forty-four thousand, for verse ten identifies the collapse of the Soviet Union in 1989, and verse sixteen the soon-coming Sunday law.

Цар півночі в тих п’яти віршах, а також цар півдня, які виконалися в особі селевкідського царя Антіоха Великого та єгипетських царів Птолемеївського царства, уособлюють сили, що є в центрі історії, яка веде до скорого запровадження недільного закону. Ці вірші окреслюють історію руху ста сорока чотирьох тисяч, бо десятий вірш вказує на крах Радянського Союзу в 1989 році, а шістнадцятий — на скорий недільний закон.

Christ emphasizes these verses by aligning verse ten with verse forty and verse sixteen with verse forty-one. The direct reference to the literal glorious land which typifies the spiritual glorious land of verse forty-one is the end of the six verses, and verse ten is the beginning.

Христос підкреслює ці вірші, зіставляючи десятий вірш із сороковим, а шістнадцятий — із сорок першим. Пряме посилання на буквальний прекрасний край, який є прообразом духовного прекрасного краю сорок першого вірша, становить кінець цих шести віршів, а десятий вірш є початком.

Just as Christ made sure verse sixteen has a direct connection with verse forty-one, and so too, verse ten has a direct connection with verse forty. The expression in verse ten “overflow, and pass through,” is the identical Hebrew phrase that is translated as “overflow and pass over,” in verse forty. The phrase is only found one other place in the Scriptures, but it is translated a little differently than verse ten and verse forty. Still, it is the same Hebrew phrase.

Так само, як Христос подбав, щоб шістнадцятий вірш мав безпосередній зв’язок із сорок першим, так і десятий вірш має безпосередній зв’язок із сороковим. Вираз у десятому вірші "розіллється і пройде крізь" є тим самим єврейським висловом, який у сороковому вірші перекладено як "розіллється і перейде понад". Цей вислів у Писанні трапляється лише ще в одному місці, але там він перекладений трохи інакше, ніж у десятому та сороковому віршах. Проте це той самий єврейський вислів.

> And he shall pass through Judah; he shall overflow and go over, he shall reach even to the neck; and the stretching out of his wings shall fill the breadth of thy land, O Immanuel. Isaiah 8:8.

> І він пройде через Юду; розіллється й перейде, сягне аж до шиї; і розпростерті його крила наповнять широчінь твоєї землі, о Іммануїле. Ісая 8:8.

Isaiah’s “overflow and go over,” is the same as verse ten’s “overflow, and pass through,” and verse forty’s “overflow and pass over.” More than this, each of the three verses are describing an attack from the king of the north upon the king of the south. In Isaiah, the northern king of Assyria, Sennacherib, was attacking Judah, the southern kingdom of Israel. In verse ten Antiochus Magnus, the northern king of the Seleucid Empire was attacking the southern kingdom of Egypt. In verse forty, the king of the north, the papal power, who had received a deadly wound at the beginning of verse forty, was attacking the southern atheistic power of the Soviet Union. Each verse represents the same prophetic structure of a conflict between the kings of the north and south, and in each verse the northern king “overflows and passes over.”

В Ісаї «затопить і перейде» — те саме, що «затопить і пройде крізь» у десятому вірші та «затопить і перейде через» у сороковому. Більше того, кожен із трьох віршів описує напад північного царя на південного царя. В Ісаї північний цар Асирії, Сеннахеріб, нападав на Юдею, південне царство Ізраїлю. У десятому вірші Антіох Великий, північний цар Селевкідської імперії, нападав на південне царство — Єгипет. У сороковому вірші північний цар — папська влада, яка на початку сорокового вірша отримала смертельну рану, нападав на південну атеїстичну силу Радянського Союзу. Кожен вірш представляє ту саму пророчу структуру конфлікту між царями півночі та півдня, і в кожному вірші північний цар «затоплює і переходить».

Isaiah’s testimony and verse ten both identify that when the northern king attacks he ceases before entering into the capital of the southern kingdom. Sennacherib brought his warfare to the walls of Jerusalem, and no further. In 219 BC, Antiochus Magnus came to the border of Egypt and stopped. Then he lost the battle of Raphia that occurred two years later in 217 BC. Sennacherib came to the walls of Jerusalem and lost the battle as God intervened.

Свідчення Ісаї та десятий вірш обидва вказують, що коли північний цар нападає, він зупиняється, перш ніж увійти до столиці південного царства. Санхерів довів воєнні дії до мурів Єрусалима і не просунувся далі. У 219 р. до н. е. Антіох Великий дійшов до кордону Єгипту й зупинився. Потім він зазнав поразки в битві при Рафії, що відбулася два роки потому, у 217 р. до н. е. Санхерів підійшов до мурів Єрусалима й зазнав поразки, коли Бог втрутився.

> Therefore thus saith the Lord concerning the king of Assyria, He shall not come into this city, nor shoot an arrow there, nor come before it with shield, nor cast a bank against it. By the way that he came, by the same shall he return, and shall not come into this city, saith the Lord. For I will defend this city, to save it, for mine own sake, and for my servant David’s sake. And it came to pass that night, that the angel of the Lord went out, and smote in the camp of the Assyrians an hundred fourscore and five thousand: and when they arose early in the morning, behold, they were all dead corpses. So Sennacherib king of Assyria departed, and went and returned, and dwelt at Nineveh. And it came to pass, as he was worshipping in the house of Nisroch his god, that Adrammelech and Sharezer his sons smote him with the sword: and they escaped into the land of Armenia. And Esarhaddon his son reigned in his stead. 2 Kings 19:32–37.

> Тому так говорить Господь про царя Ассирії: Він не ввійде до цього міста, ані однієї стріли туди не пустить, не стане перед ним із щитом і не насипле проти нього валу. Якою дорогою прийшов, тією ж і повернеться, а до цього міста не ввійде, говорить Господь. Бо Я буду боронити це місто, щоб урятувати його — заради Себе і заради Свого слуги Давида. І сталося тієї ночі, що вийшов Ангел Господній і вдарив у таборі ассирійців сто вісімдесят п’ять тисяч; а як вони встали удосвіта, аж ось — усі вони були мертвими трупами. І відступив Санхерив, цар Ассирії, і пішов та повернувся, і оселився в Ніневії. І сталося, коли він поклонявся в домі свого бога Нісроха, що його сини Адрамелех і Шарецер уразили його мечем; а вони втекли до землі Вірменії. А замість нього зацарював його син Есархаддон. 2 Царів 19:32–37.

In 1989, the king of the north swept away the Soviet Union, but he did not overcome the capital of the Soviet Union. Russia was left standing. The next battle, typified in verses eleven and twelve, was the battle of Raphia, which was also typified by the overthrow of Sennacherib’s army and his subsequent death which identifies a victory for the southern king, which was Judah in the testimony of Sennacherib, and Raphia in the testimony of Antiochus Magnus.

У 1989 році цар півночі повалив Радянський Союз, але він не завоював столицю Радянського Союзу. Росія встояла. Наступна битва, зображена в одинадцятому і дванадцятому віршах, — це битва при Рафії, яка також була зображена розгромом війська Санхеріва та його подальшою смертю, що засвідчує перемогу царя півдня: у свідченні Санхеріва — Юдеї, а у свідченні Антіоха Великого — при Рафії.

Verse ten provides a direct connection to verse forty and verse sixteen provides a direct connection with verse forty-one. Verses ten through sixteen represent the history of 1989 unto the Sunday law. The verse represents a hidden history in verse forty that begins with the collapse of the Soviet Union in 1989 and continues unto the Sunday law. Verse ten also directly connects the “seven times” of Leviticus twenty-six to the hidden history, but that line of truth is outside what we are here setting forth.

Десятий вірш має прямий зв’язок із сороковим, а шістнадцятий — із сорок першим. Вірші з десятого по шістнадцятий представляють історію від 1989 року аж до недільного закону. Цей вірш відображає приховану історію, яка в сороковому вірші починається з розпаду Радянського Союзу у 1989 році й триває аж до недільного закону. Десятий вірш також безпосередньо пов’язує «сім разів» із Левіта 26 з цією прихованою історією, але ця лінія істини виходить за межі того, що ми тут викладаємо.

In Millerite history the first of six primary controversies within Adventism concerning the correct identification of Rome occurred, and it was over who the robbers of verse fourteen represented. The Protestants held they represented Antiochus Epiphanes, and the Millerites identified them as Rome. In the last controversy of Adventism concerning the correct identification of Rome it is also over the robbers of verse fourteen. One class, represented by the Millerites, is upholding the foundational understanding of the Millerites, which was endorsed by the Spirit of Prophecy.

В історії міллеритів відбулася перша з шести основних суперечок у межах адвентизму щодо правильної ідентифікації Риму, і вона стосувалася того, кого представляли грабіжники з чотирнадцятого вірша. Протестанти вважали, що вони представляли Антіоха Епіфана, а міллерити ототожнювали їх із Римом. В останній суперечці адвентизму щодо правильної ідентифікації Риму також ідеться про грабіжників із чотирнадцятого вірша. Одна сторона, яку представляють міллерити, відстоює основоположне розуміння міллеритів, яке було схвалене Духом Пророцтва.

> “I have seen that the 1843 chart was directed by the hand of the Lord, and that it should not be altered; that the figures were as He wanted them; that His hand was over and hid a mistake in some of the figures, so that none could see it, until His hand was removed.” Early Writings, 74.

> «Мені було показано, що діаграма 1843 року була спрямована рукою Господа і що її не слід змінювати; що числа були такими, як Він хотів; що Його рука була над нею й приховала помилку в деяких числах, так що ніхто не міг її побачити, доки Його рука не була віднята». Ранні твори, 74.

That sacred chart identifies the controversy with the notation of 164 BC.

Та священна схема визначає суперечку датою 164 р. до н. е.

> “164 Death of Antiochus Epiphanes, who of course, stood not up against the Prince of Princes, as he had been 164 yrs. dead before the Prince of Princes was born.”

> 164 Смерть Антіоха Епіфана, який, звісно, не виступив проти Князя Князів, бо він був мертвий уже 164 роки до того, як Князь Князів народився.

The reference of that controversy upon the sacred chart represents the only truth represented upon the sacred chart that is not based upon a prophetic passage from God’s Word. In doing so it identifies a waymark, not of biblical history, but of Advent history, and “it should not be altered,” for the controversy identifies how the prophetic vision is established. To reject that foundational truth is to simultaneously reject the authority of the Spirit of Prophecy’s endorsement of the sacred chart.

Згадка на священній схемі про ту суперечку становить єдину істину, подану на священній схемі, яка не спирається на пророчий уривок із Божого Слова. У такий спосіб ця згадка позначає віху не біблійної історії, а історії адвентизму, і «її не слід змінювати», бо саме ця суперечка показує, як утверджується пророче видіння. Відкинути цю основоположну істину означає водночас відкинути авторитет схвалення священної схеми Духом Пророцтва.

> “The very last deception of Satan will be to make of none effect the testimony of the Spirit of God. ‘Where there is no vision, the people perish’ (Proverbs 29:18). Satan will work ingeniously, in different ways and through different agencies, to unsettle the confidence of God’s remnant people in the true testimony. He will bring in spurious visions to mislead, and will mingle the false with the true, and so disgust people that they will regard everything that bears the name of visions as a species of fanaticism; but honest souls, by contrasting false and true, will be enabled to distinguish between them.” Selected Messages, book 2, 78.

> Останній обман сатани полягатиме в тому, щоб звести нанівець свідчення Духа Божого. «Де немає видіння, народ гине» (Приповісті 29:18). Сатана діятиме хитромудро, різними шляхами і через різні засоби, щоб похитнути довіру залишку Божого народу до істинного свідчення. Він вводитиме фальшиві видіння, щоб звести в оману, і змішуватиме неправду з істиною так, що це огидить людям, і вони вважатимуть усе, що носить назву видінь, різновидом фанатизму; але щирі душі, зіставляючи фальш із правдою, зможуть розрізнити між ними. Вибрані послання, книга 2, 78.

The last controversy of “the robbers of thy people”, is the same as the first, and without an understanding of the symbol which establishes the vision, “the people perish.” They “perish” because they “make of none effect the testimony of the Spirit of God.”

Останній спір «грабіжників твого народу» є таким самим, як і перший, і без розуміння символу, що стверджує видіння, «народ гине». Вони «гинуть», бо «зводять нанівець свідчення Духа Божого».

The other class claims that the United States is represented as the robbers of verse fourteen. That class is unable or unwilling to see that Antiochus Magnus in verses ten through fifteen represents the United States. Just as the Protestants of Millerite history claimed the robbers were Antiochus, the class who is unwilling to see identifies the robbers as the power (the United States) that is typified by Antiochus.

Інша група стверджує, що Сполучені Штати представлені як грабіжники в чотирнадцятому вірші. Ця група не здатна або не бажає побачити, що Антіох Магнус у віршах з десятого по п’ятнадцятий представляє Сполучені Штати. Подібно до того, як протестанти в історії міллеритів твердили, що грабіжники — це Антіох, так і група, яка не бажає цього бачити, ототожнює грабіжників із державою (Сполученими Штатами), яку уособлює Антіох.

Sennacherib’s attack upon Judah that reached to the capital, Jerusalem, and that failed, was led by Sennacherib’s general, the Rabshakeh.

Наступ Санхеріба на Юдею, який дійшов до столиці, Єрусалима, але зазнав невдачі, був очолений воєначальником Санхеріба, Рабсаком.

> Now therefore, I pray thee, give pledges to my lord the king of Assyria, and I will deliver thee two thousand horses, if thou be able on thy part to set riders upon them. How then wilt thou turn away the face of one captain of the least of my master’s servants, and put thy trust on Egypt for chariots and for horsemen? Am I now come up without the Lord against this place to destroy it? The Lord said to me, Go up against this land, and destroy it. Then said Eliakim the son of Hilkiah, and Shebna, and Joah, unto Rabshakeh, Speak, I pray thee, to thy servants in the Syrian language; for we understand it: and talk not with us in the Jews’ language in the ears of the people that are on the wall. But Rabshakeh said unto them, Hath my master sent me to thy master, and to thee, to speak these words? hath he not sent me to the men which sit on the wall, that they may eat their own dung, and drink their own piss with you? Then Rabshakeh stood and cried with a loud voice in the Jews’ language, and spake, saying, Hear the word of the great king, the king of Assyria. 2 Kings 18:23–28.

> Отож тепер, благаю тебе, дай заруку моєму панові, цареві Асирії, і я дам тобі дві тисячі коней, якщо зможеш посадити на них вершників. То як же ти відвернеш обличчя одного з найменших начальників слуг мого пана та покладешся на Єгипет заради колісниць і вершників? Хіба я тепер піднявся без Господа проти цього місця, щоб знищити його? Господь сказав мені: Іди проти цієї землі й зруйнуй її. Тоді Еліяким, син Хілкії, і Шевна, і Йоах сказали Рабшакові: Говори, благаємо, до слуг твоїх сирійською мовою, бо ми її розуміємо; і не говори з нами юдейською мовою у вуха народу, що на мурі. Але Рабшак сказав їм: Хіба мій пан послав мене до твого пана та до тебе, щоб говорити ці слова? Хіба не до тих мужів, що сидять на мурі, щоб вони їли власні випорожнення і пили власну сечу разом із вами? Тоді Рабшак став і закричав гучним голосом юдейською мовою, і сказав: Почуйте слово великого царя, царя Асирії. 2 Царів 18:23-28.

The Rabshakeh was presenting not his words, but the words of Sennacherib, king of Assyria. In Daniel eleven verse forty the king of the north is the papal power who at the time of the end in 1798 received a deadly wound at the hands of atheistic France, the southern king. In the verse the king of the north ultimately retaliates and overflows the southern kingdom (the USSR) in 1989. When the king of the north accomplished that work, he brought with him “chariots, and with horsemen, and many ships.” “Chariots and horsemen” represent military might and “ships” represent economic power. Those symbols identify the United States as papal Rome’s proxy army in the victory of 1989, as typified by Rabshakeh. Antiochus Magnus in verse ten through fifteen represents the United States, and as William Miller correctly identified that the word “also” in verse fourteen establishes a new power entering the prophetic narrative, the “robbers” must represent a power distinct from either the Ptolemaic kings of the south, or Antiochus the king of the north or Philip of Macedon.

Рабшак передавав не свої слова, а слова Санхерива, царя Ассирії. У Даниїла одинадцятому, сороковому вірші цар півночі — це папська влада, яка в час кінця, у 1798 році, одержала смертельну рану від рук атеїстичної Франції, південного царя. У цьому вірші цар півночі зрештою завдає удару у відповідь і затоплює південне царство (СРСР) у 1989 році. Коли цар півночі звершив ту справу, він привів із собою «колісниці, і вершників, і багато кораблів». «Колісниці» та «вершники» символізують військову міць, а «кораблі» — економічну силу. Ці символи визначають Сполучені Штати як проксі-армію папського Риму в перемозі 1989 року, як це типологічно показано Рабшаком. Антіох Великий у віршах з десятого по п’ятнадцятий представляє Сполучені Штати, і, як Вільям Міллер правильно визначив, що слово «також» у чотирнадцятому вірші вводить у пророчий наратив нову силу, «розбійники» мають представляти силу, відмінну як від Птолемеїв — царів півдня, так і від Антіоха — царя півночі, або Філіпа Македонського.

> “The king of the south, in this verse, without any doubt, means king of Egypt; but what the robbers of thy people means remains yet a doubt perhaps to some. That it cannot mean Antiochus, or any king of Syria, it is plain; for the angel had been talking about that nation for a number of verses previous, and now says, ‘also the robbers of thy people,’ etc., evidently implying some other nation. I will admit that Antiochus did perhaps rob the Jews; but how could this ‘establish the vision,’ as Antiochus is not spoken of anywhere in the vision as performing any act of that kind; for he belonged to what is called the Grecian kingdom in the vision. Again, ‘to establish the vision,’ must mean to make sure, complete, or fulfill the same.” William Miller, Miller’s Works, Lecture 6, 89.

> Цар півдня в цьому вірші, без жодного сумніву, означає царя Єгипту; але значення вислову «грабіжники твого народу» для декого досі лишається сумнівним. Те, що це не може означати Антіоха або будь-якого царя Сирії, очевидно; адже ангел говорив про той народ упродовж кількох попередніх віршів, а тепер каже: «також грабіжники твого народу» тощо, що явно натякає на якийсь інший народ. Я визнаю, що Антіох, можливо, грабував юдеїв; але як це могло б «утвердити видіння», адже про Антіоха ніде у видінні не сказано, що він чинить будь-що подібне; бо він належав до того, що у видінні називається грецьким царством. Далі, «утвердити видіння» мусить означати зробити його певним, завершеним або виконати його. Вільям Міллер, Твори Міллера, Лекція 6, 89.

“Antiochus” was a name selected by many of the kings of the Syrian Seleucid Empire. The founder of that empire was Seleucid Nicator, and somewhere between twenty-six to thirty kings made up the entire list of Seleucid kings. Many of those kings chose the name “Antiochus”, just as the many popes choose throne-names when they are selected as popes. The popes are all “antichrist,” which means “against Christ”. The word “anti” meaning “against”. As antichrists they have taken the name of their spiritual forefather, who is Satan. Satan and the popes are both identified as the antichrist in inspiration.

Ім’я «Антіох» обирали багато царів сирійської Селевкідської імперії. Засновником тієї імперії був Селевкід Нікатор, а десь від двадцяти шести до тридцяти царів становили весь перелік селевкідських царів. Багато з тих царів обрали ім’я «Антіох», так само як багато пап обирають тронні імена, коли їх обирають папами. Усі папи — «антихрист», що означає «проти Христа». Слово «анти» означає «проти». Як антихристи, вони взяли ім’я свого духовного прабатька, яким є Сатана. І Сатана, і папи ототожнюються як антихрист у натхненні.

> “The determination of antichrist to carry out the rebellion he began in heaven will continue to work in the children of disobedience.” Testimonies, volume 9, 230.

> "Рішучість антихриста здійснити бунт, який він розпочав на небі, продовжуватиме діяти в синах непослуху." Свідчення, том 9, 230.

A pope is a representative of Satan, and thus they are both against Christ, and therefore are the “antichrist.” They choose a name when they take the position as pope, and become Satan’s earthly representative.

Папа Римський є представником Сатани, і тому він і Сатана обидва проти Христа, а отже він — «антихрист». Він обирає ім’я, коли стає Папою, і стає земним представником Сатани.

> “To secure worldly gains and honors, the church was led to seek the favor and support of the great men of earth; and having thus rejected Christ, she was induced to yield allegiance to the representative of Satan—the bishop of Rome.” The Great Controversy, 50.

> Щоб забезпечити собі мирські зиски та почесті, церква була приведена до того, щоб шукати прихильності та підтримки великих мужів землі; і, тим самим, відкинувши Христа, вона була спонукана віддати свою вірність представникові Сатани — римському єпископу. Велика боротьба, 50.

By their works you shall know them, and the popes carry on the same work as Satan.

За їхніми ділами ви пізнаєте їх, і папи продовжують ту саму справу, що й Сатана.

> “Through the pope of Rome the same work has been carried on here on earth as was carried on in the courts of heaven before the expulsion of the prince of darkness. Satan sought to correct the law of God in heaven, and to supply an amendment of his own. He exalted his own judgment above that of his Creator, and placed his will above the will of Jehovah, and in this way virtually declared God to be fallible. The pope also takes the same course and, claiming infallibility for himself, seeks to adjust the law of God to meet his own ideas, thinking himself able to correct the mistakes he thinks he sees in the statutes and commands of the Lord of heaven and earth. He virtually says to the world, I will give you better laws than those of Jehovah. What an insult is this to the God of heaven!” Signs of the Times, November 19, 1894.

> "Через Папу Римського тут, на землі, ведеться така сама праця, як велася в небесних дворах до вигнання князя темряви. Сатана намагався виправити Божий закон на небі й внести власну поправку. Він звеличив власний розсуд над розсудом свого Творця і поставив свою волю вище волі Єгови, і таким чином фактично оголосив Бога помильним. Те саме робить і Папа: заявляючи про власну непомильність, він прагне пристосувати Божий закон до своїх уявлень, вважаючи себе спроможним виправляти помилки, які, на його думку, він бачить у постановах і заповідях Господа неба й землі. Він фактично каже світові: Я дам вам кращі закони, ніж закони Єгови. Яка це образа для Бога неба!" Знаки часу, 19 листопада 1894 року.

Though Seleucus Nicator established the Seleucid Empire, many of the following kings chose the name “Antiochus,” in honor, not of Seleucus, but of his father. Seleucus’ father, Antiochus, was a nobleman and a general in the service of King Philip II of Macedon, who was the father of Alexander the Great. This noble status and military background helped establish the foundation for Seleucus’s own prominent role and subsequent rise to power after the death of Alexander the Great.

Хоча Селевк Нікатор заснував Селевкідську імперію, багато наступних царів обирали ім’я «Антіох» на честь не Селевка, а його батька. Батько Селевка, Антіох, був вельможею та полководцем на службі у царя Філіпа II Македонського, який був батьком Олександра Македонського. Цей шляхетний статус і військовий досвід допомогли створити підґрунтя для визначної ролі самого Селевка та його подальшого сходження до влади після смерті Олександра Македонського.

Seleucus’ kingdom was established when he took control of three of the four areas of Alexander’s kingdom. Rome also conquers three geographical powers in order to take control and become the king of the north. When Seleucus had secured the east, the west and the north he became the king of the north in the historical narrative, and his capital was the city of Babylon. Many of the following kings chose the name “Antiochus” when they took the northern throne in order to honor their political forefather. The parallel is easy to see, if you choose to see. If you don’t, you don’t.

Царство Селевка утвердилося, коли він узяв під контроль три з чотирьох частин царства Олександра. Рим також підкорює три географічні потуги, щоб встановити контроль і стати царем півночі. Коли Селевк закріпив за собою Схід, Захід і Північ, він у історичному наративі став царем півночі, а його столицею було місто Вавилон. Багато з наступних царів обирали ім’я «Антіох», коли сходили на північний престол, щоб вшанувати свого політичного предка. Паралель легко побачити, якщо захочеш. Якщо ні — то ні.

The name “Antiochus” (Ἀντίοχος in Greek) comes from the Greek elements’ “anti” (meaning “against” or “opposite”) and “ocheo” (meaning “to hold fast” or “to maintain”). The northern kings chose the name to maintain their political heritage with the father, just as the antichrist (popes) choose names when they begin to rule. Just as the popes are representatives of their father, the devil, so too the Antiochus’ of the Syrian Empire typify representatives of their father. In this application Antiochus represents a proxy of their father. The proxy of the papal power in 1989 was the United States, and the secular testimony upholds the relationship between the antichrist, Pope John Paul II, and Ronald Reagan in their work to bring down the former Soviet Union.

Ім’я «Антіох» («Ἀντίоχος» грецькою) походить від грецьких елементів «anti» (що означає «проти» або «навпаки») та «ocheo» (що означає «міцно тримати» або «підтримувати»). Північні царі обирали це ім’я, щоб зберігати свою політичну спадщину від батька, так само як антихрист (папи) обирають імена, коли починають правити. Так само як папи є представниками свого батька, диявола, так і Антіохи Сирійської імперії слугують типологічними представниками свого батька. У цьому тлумаченні Антіох представляє посередника їхнього батька. Посередником папської влади у 1989 році були Сполучені Штати, а світське свідчення підтверджує стосунки між антихристом, Папою Іваном Павлом ІІ та Рональдом Рейганом у їхній роботі над поваленням колишнього Радянського Союзу.

In verses ten through sixteen, the first and last verse possess direct references to verses forty and forty-one. Verse ten directly represents verse forty. Verse sixteen directly represents verse forty-one. The verses represent the portion of the prophecy of Daniel that relates to the last days.

У віршах з десятого по шістнадцятий перший і останній вірш містять прямі посилання на сороковий і сорок перший вірш. Десятий вірш безпосередньо відповідає сороковому віршу. Шістнадцятий вірш безпосередньо відповідає сорок першому віршу. Ці вірші являють собою частину пророцтва Даниїла, яка стосується останніх днів.

> “The book that was sealed was not the book of Revelation, but that portion of the prophecy of Daniel which related to the last days. The Scripture says, ‘But thou, O Daniel, shut up the words, and seal the book, even to the time of the end: many shall run to and fro, and knowledge shall be increased’ (Daniel 12:4). When the book was opened, the proclamation was made, ‘Time shall be no longer.’ (See Revelation 10:6.) The book of Daniel is now unsealed, and the revelation made by Christ to John is to come to all the inhabitants of the earth. By the increase of knowledge a people is to be prepared to stand in the latter days. . . .

> Запечатаною була не книга Об’явлення, а та частина пророцтва Даниїла, яка стосувалася останніх днів. Писання каже: «А ти, Даниїле, заховай ці слова і запечатай книгу аж до часу кінця: багато хто мандруватиме туди й сюди, і знання помножиться» (Даниїла 12:4). Коли книгу було відкрито, було проголошено: «Часу більше не буде». (Див. Об’явлення 10:6.) Книга Даниїла тепер розпечатана, і об’явлення, дане Христом Іванові, має прийти до всіх мешканців землі. Завдяки зростанню знання народ має бути приготовлений, щоб устояти в останні дні…

> “In the first angel’s message men are called upon to worship God, our Creator, who made the world and all things that are therein. They have paid homage to an institution of the Papacy, making of no effect the law of Jehovah, but there is to be an increase of knowledge on this subject.” Selected Messages, book 2, 105, 106.

> «У першій ангельській вістці людей закликають поклонятися Богові, нашому Творцеві, який створив світ і все, що в ньому. Вони віддавали шану установі папства, зводячи нанівець закон Єгови, але в цьому питанні має зрости пізнання». Вибрані вісті, книга 2, 105, 106.

At the time of the end in 1989 the last six verses of Daniel chapter eleven represent the “portion of the prophecy of Daniel which related to the last days.” It was recognized when it was then unsealed, and that unsealing produced an increase of knowledge on the “institution of the Papacy, making of no effect the law of Jehovah.” The Alpha and Omega always illustrates the end with the beginning, and the testing process that began in 1989, was designed to produce two classes of worshippers.

У час кінця, в 1989 році, останні шість віршів одинадцятого розділу книги Даниїла являють собою «частину пророцтва Даниїла, яка стосувалася останніх днів». Це було розпізнано, коли тоді було знято печать, і те розпечатання спричинило зростання знання про «інститут папства, що зводить нанівець закон Єгови». Альфа й Омега завжди показує кінець через початок, а випробувальний процес, що розпочався в 1989 році, був задуманий, аби сформувати два класи поклонників.

> And he said, Go thy way, Daniel: for the words are closed up and sealed till the time of the end. Many shall be purified, and made white, and tried; but the wicked shall do wickedly: and none of the wicked shall understand; but the wise shall understand. Daniel 12:9, 10.

> І він сказав: Іди своєю дорогою, Даниїле, бо ці слова закриті та запечатані аж до часу кінця. Багато хто очиститься, вибілиться й буде випробуваний; а безбожні чинитимуть безбожно; і жоден із безбожних не зрозуміє, а мудрі зрозуміють. Даниїла 12:9, 10.

We are now in the final period of that testing process, for the controversy of the robbers at the beginning of Adventism is now being repeated. To identify the robbers as the United States is to identify Antiochus as the robbers. It is the identical controversy of the Millerites and Protestants.

Ми зараз у кінцевому періоді того процесу випробування, бо суперечка щодо грабіжників, що була на початку адвентизму, тепер повторюється. Ототожнювати грабіжників зі Сполученими Штатами означає ототожнювати Антіоха з грабіжниками. Це та сама суперечка, що була між міллеритами та протестантами.

At the end of the testing process, just as in the beginning of the testing process, which began in 1989, the Lion of the tribe of Judah unseals “that portion of the prophecy of Daniel which related to the last days.” In 1989 it was the last six verses of Daniel eleven, and at the ending it is the hidden history of verse forty, that is typified by verses ten through sixteen.

Наприкінці процесу випробування, так само як і на початку цього процесу, що розпочався 1989 року, Лев із племені Юдиного знімає печать з «тієї частини пророцтва Даниїла, що стосується останніх днів». У 1989 році це були останні шість віршів одинадцятого розділу Даниїла, а наприкінці — прихована історія сорокового вірша, яка прообразно подана у віршах з десятого по шістнадцятий.

We will continue our consideration of the six lines of controversies within the history of Adventism in the following articles. The first of those six controversies illustrates the last of those six controversies. We will use the first and last controversies to overlay the other four controversies as we unfold the elements involved with the efforts of the enemy of righteousness to prevent God’s people from rightly dividing “the vision”, which is established with the symbol of Rome.

У наступних статтях ми продовжимо наш розгляд шести ліній суперечок в історії адвентизму. Перша з цих шести суперечок ілюструє останню з них. Ми використаємо першу й останню з них, щоб накласти їх на інші чотири суперечки, коли розкриватимемо елементи, пов’язані із зусиллями ворога праведності, спрямованими на те, щоб перешкодити Божому народові правильно розділяти «видіння», яке утверджене символом Риму.

> “Unless we understand the importance of the moments that are swiftly passing into eternity, and make ready to stand in the great day of God, we shall be unfaithful stewards. The watchman is to know the time of night. Everything is now clothed with a solemnity that all who believe the truth for this time should realize. They should act in reference to the day of God. The judgments of God are about to fall upon the world, and we need to be preparing for that great day.

> Якщо ми не усвідомимо важливості митей, що стрімко відходять у вічність, і не приготуємося постати у великий день Божий, то будемо невірними управителями. Сторож має знати пору ночі. Тепер усе оповите такою урочистістю, яку мають усвідомити всі, хто вірить істині для цього часу. Вони повинні діяти з оглядом на день Божий. Суди Божі ось-ось впадуть на світ, і нам потрібно готуватися до того великого дня.

> “Our time is precious. We have but few, very few days of probation in which to make ready for the future, immortal life. We have no time to spend in haphazard movements. We should fear to skim the surface of the word of God.” Testimonies, volume 6, 407.

> Наш час дорогоцінний. У нас є лише небагато, дуже небагато днів випробування, щоб приготуватися до майбутнього, безсмертного життя. У нас немає часу на безладні, навмання дії. Нам слід боятися ковзати по поверхні Слова Божого. Свідчення, том 6, 407.

Back to Articles