Article

# The Hour of God's Judgment is Come - Number One

Година Божого суду настала — Номер перший

The Judgment of the Living and the Prophetic Significance of 9/11

Суд над живими і пророче значення 11 вересня

Author

Jeff Pippenger

Published

December 18, 2024

Formats

PDF
Word

For quite some time, in fact from immediately after 9/11, we have consistently taught that the judgment of the living began at 9/11. We understood this fact from a multitude of biblical witnesses, which upheld it from completely different directions. Since July 2023, we have understood even more details of the judgment of the living, which began at 9/11, compared to the details discovered shortly after 9/11. Why did the judgment of the living begin at 9/11? What is the biblical judgment of the living?

Протягом досить тривалого часу, фактично одразу після 9/11, ми послідовно навчали, що суд над живими розпочався 9/11. Ми зрозуміли цей факт із безлічі біблійних свідчень, які підтверджували це з цілком різних сторін. Від липня 2023 року ми зрозуміли ще більше подробиць суду над живими, що розпочався 9/11, порівняно з подробицями, виявленими невдовзі після 9/11. Чому суд над живими розпочався 9/11? Що таке біблійний суд над живими?

In the first chapter in the book of Revelation, the main characteristic identified of Christ is that He is Alpha and Omega, the Beginning and Ending, the First and the Last. He provides an example of that very attribute of His character when He commanded John to write the things that were, and in so doing John would also be writing things to come. Jesus always illustrates the end with the beginning. It is who He is.

У першому розділі книги Об’явлення головною характеристикою Христа названо те, що Він — Альфа й Омега, Початок і Кінець, Перший і Останній. Він дає приклад саме цієї риси Свого характеру, коли наказав Іванові написати про те, що було, і тим самим Іван писав також про те, що має статися. Ісус завжди ілюструє кінець початком. Це те, ким Він є.

The Bible identifies Jesus as the Word. The first book in the Bible, Genesis, means ‘beginning.’ The last book of the Bible is the book of Revelation and the truths first presented in the book of Genesis are addressed in the book of Revelation. Genesis is the Alpha and Revelation is the Omega, and together they are the Word, and the Word is Jesus, who is the Alpha and Omega. God’s signature, or His name is written within every passage of biblical prophecy. That signature confirms that the light in the passage is truth.

Біблія називає Ісуса Словом. Перша книга Біблії, Буття, означає «початок». Остання книга Біблії — книга Об’явлення, і істини, вперше представлені в книзі Буття, розглядаються в книзі Об’явлення. Буття — це Альфа, а Об’явлення — Омега; разом вони становлять Слово, а Слово — це Ісус, який є Альфа й Омега. Божий підпис, тобто Його ім’я, вписаний у кожен уривок біблійного пророцтва. Цей підпис підтверджує, що світло в уривку є істиною.

If an interpretation of a passage of prophecy does not bear the signature of God, which is His name, which is His character; therefore, the interpretation is incorrect. There are other tests which should be brought to bear when interpreting God’s prophetic Word, but whichever test a person might apply, the test should be defined within God’s Word. If there are no manmade tests, there are less manmade interpretations. So, why? And what? Is the biblical judgment of the living that began on 9/11?

Якщо тлумачення уривка пророцтва не має печатки Бога — Його Імені, Його характеру, — отже, це тлумачення неправильне. Є й інші перевірки, які слід застосовувати під час тлумачення Божого пророчого Слова, але який би критерій людина не застосовувала, він має бути визначений у Божому Слові. Якщо немає людських критеріїв, то й людських тлумачень менше. Тож чому? І що? Чи є біблійний суд над живими тим, що розпочався 11 вересня?

When Christ introduces Himself in the book of Revelation, He identifies Himself as the beginning and ending, and uses the prophet John to illustrate what that attribute of His character represents. He identifies the message of the entire book as a revelation of Himself. He commands John to write what was then existing in John’s world, and in so doing John would be recording what shall be at the end of the world. John was one of the twelve leaders at the beginning of the Christian church, and John therefore is illustrating the ending of the Christian church, represented by the one hundred and forty-four thousand and the great multitude in Revelation chapter seven.

Коли Христос представляє Себе у книзі Об'явлення, Він називає Себе початком і кінцем і використовує пророка Івана, щоб проілюструвати, що означає ця риса Його характеру. Він називає послання всієї книги об'явленням Самого Себе. Він наказує Іванові записати те, що тоді існувало у світі Івана, і, роблячи це, Іван зафіксує те, що буде наприкінці світу. Іван був одним із дванадцяти провідників на початку християнської церкви, і тому Іван ілюструє завершення християнської церкви, представлене ста сорока чотирма тисячами та великим натовпом у сьомому розділі Об'явлення.

The biblical logic is this: Jesus is the Word, by which all things were created, the Word that has always existed with His Father and He is also the Bible, for He is the Word of God. The first attribute of Christ’s character that is introduced in the last message of God’s Word is that He illustrates the end of a thing, with the beginning of that very same thing. If this truth about God’s character is not applied to a person’s study of the Bible, they cannot truly know what the judgment of the living is, and why it began at 9/11, and more importantly, why it is almost over.

Біблійна логіка така: Ісус є Слово, яким було створено все, Слово, що завжди існувало разом із Його Отцем, і Він також є Біблією, бо Він є Словом Божим. Першою рисою характеру Христа, яка представлена в останньому посланні Божого Слова, є те, що Він ілюструє кінець чогось початком того самого. Якщо цю істину про Божий характер не застосовувати у вивченні Біблії, людина не зможе по-справжньому зрозуміти, що таке суд над живими, і чому він почався 11 вересня, і, що важливіше, чому він майже завершився.

As an example of the principle of Alpha and Omega, ancient Israel typifies modern Israel, which is a prophetic truth that can also be identified as literal Israel typifies spiritual Israel. No matter how it might be expressed both ancient literal Israel and modern spiritual Israel have a beginning history and an ending history. Three of the four histories are in the past, and we are now in the fourth and final history.

Як приклад принципу Альфи й Омеги, давній Ізраїль є прообразом сучасного Ізраїлю — це пророчна істина, яку також можна сформулювати так: буквальний Ізраїль є прообразом духовного Ізраїлю. Як би це не було висловлено, і давній буквальний Ізраїль, і сучасний духовний Ізраїль мають початкову історію та завершальну історію. Три з чотирьох цих історій уже в минулому, а тепер ми перебуваємо в четвертій, останній історії.

The three past histories represent three witnesses of the last generation of earth’s history. Those three past histories identify the generation that is represented as the one hundred and forty-four thousand in the book of Revelation. There are other prophetic lines of history that also address the one hundred and forty-four thousand, but the number of the one hundred and forty-four thousand contains the prophetic symbolism that the one hundred and forty-four thousand are those who are prophetically represented by multiplying the twelve tribes of ancient literal Israel, with the twelve disciples of modern spiritual Israel.

Три попередні історії є трьома свідками останнього покоління в історії Землі. Ці три попередні історії ідентифікують покоління, яке в книзі Об’явлення представлено як сто сорок чотири тисячі. Є й інші пророчі лінії історії, що також стосуються ста сорока чотирьох тисяч, але число ста сорока чотирьох тисяч містить пророчий символізм, за яким сто сорок чотири тисячі — це ті, які пророчно представлені множенням дванадцяти племен давнього буквального Ізраїлю на дванадцять учнів сучасного духовного Ізраїлю.

As another example of Alpha and Omega, the three angels of Revelation chapter fourteen represent a beginning and ending history. The Millerite movement represents the beginning history of the three angels, and the movement of the one hundred and forty-four thousand represents the history at the ending of the message of the third angel. The alpha movement announced the opening of the investigative judgment on October 22, 1844. The omega movement announced the opening of the judgment of the living, identifying its commencement as 9/11.

Як ще один приклад Альфи й Омеги, три ангели з чотирнадцятого розділу Об’явлення представляють початкову та завершальну історію. Міллеритський рух представляє початкову історію трьох ангелів, а рух ста сорока чотирьох тисяч представляє історію завершення звістки третього ангела. Альфа-рух проголосив відкриття слідчого суду 22 жовтня 1844 року. Омега-рух проголосив відкриття суду над живими, визначивши його початок як 9/11.

A third example of Alpha and Omega, that is easily upheld by inspiration is that in the beginning is the alpha movement of the Millerites, the parable of the ten virgins was fulfilled to the very letter. Sister White identifies the history of the Millerites in the book, The Great Controversy in the context of that parable being fulfilled at that time. She teaches that the omega movement of the one hundred and forty-four thousand will also fulfill the parable of the ten virgins to the very letter. Three brief witnesses of Christ identifying the end with the beginning.

Третій приклад Альфи й Омеги, який легко підтверджується натхненням, полягає в тому, що на початку, в альфа-русі міллеритів, притча про десять дів виконалася буквально, до букви. Сестра Вайт описує історію міллеритів у книзі «Велика боротьба» в контексті того, що ця притча тоді виконалася. Вона навчає, що омега-рух ста сорока чотирьох тисяч також виконає притчу про десять дів буквально, до букви. Три короткі свідчення Христа, які ототожнюють кінець із початком.

At the beginning of ancient Israel, the Lord entered into covenant with the Hebrews as represented by the blood upon the doorposts, which is of course the very first mention of the Midnight Cry in God’s Word. Baptism is a symbol of a covenant relationship with Christ, and Paul teaches us that the Hebrews that left Egypt were all baptized ‘in the “cloud” and in the Red “Sea”.’ Once they were beyond the sea they were given manna, which among other things is a symbol of the seventh-day Sabbath in the context of it being a test.

На початку історії давнього Ізраїлю Господь уклав завіт із євреями, що було символічно виражено кров’ю на одвірках; це, звісно, є найпершою згадкою про крик опівночі в Божому Слові. Хрещення є символом завітних взаємин із Христом, і Павло навчає нас, що євреї, які вийшли з Єгипту, усі були охрещені 'у "хмарі" і в Червоному "морі"'. Коли вони перейшли море, їм дали манну, яка, серед іншого, є символом суботи сьомого дня як випробування.

The “manna” represents their first test and when they failed their tenth and final test when they rejected the message of Joshua and Caleb, the Lord then rejected them as His covenant people and entered into covenant with Joshua and Caleb. When they eventually entered into the Promised Land, the rite of circumcision was not accomplished upon those men born during the forty years, for the rite was ended at the rebellion of Kadesh, and reinstituted at Kadesh just before the entrance. This is a signature of Alpha and Omega.

«Манна» символізує їхнє перше випробування, а коли вони провалили своє десяте й останнє випробування, відкинувши послання Ісуса Навина та Халева, тоді Господь відкинув їх як Свій завітний народ і уклав завіт з Ісусом Навином та Халевом. Коли вони зрештою увійшли до Обіцяної землі, обряд обрізання не був звершений над чоловіками, народженими протягом сорока років, бо цей обряд було припинено під час бунту в Кадеші й поновлено в Кадеші незадовго до входу. Це ознака Альфи й Омеги.

The forty years wandering in the wilderness began with the rebellion against the message of Joshua and Caleb, and it ended with the rebellion of Moses striking the Rock, and thus misrepresenting God’s character and work. The beginning of ancient Israel illustrates the end of ancient Israel.

Сорокарічне блукання пустелею почалося з бунту проти послання Ісуса Навина та Халева, а закінчилося бунтом Мойсея, коли він ударив по Скелі, тим самим спотворивши Божий характер і Його діло. Початок стародавнього Ізраїлю ілюструє кінець стародавнього Ізраїлю.

At the end of ancient Israel, Jesus as the “Messenger of the Covenant” in Malachi chapter three, came to confirm the “covenant” with many for one week, in fulfillment of Daniel chapter nine. As the Messenger of the Covenant, Christ entered into covenant with the Christian church in the very history where He passed by the former covenant people. In the beginning of ancient Israel as God’s covenant people the Lord passed by a former covenant people and entered into covenant with a new chosen people. He did the very same thing at the end of ancient Israel.

Наприкінці давнього Ізраїлю Ісус як «Посланець Завіту» у третьому розділі Малахії прийшов, щоб підтвердити «завіт» з багатьма на один тиждень, у виконання дев’ятого розділу Даниїла. Як Посланець Завіту, Христос уклав завіт із християнською церквою саме в тій історії, де Він обминув колишній народ завіту. На початку давнього Ізраїлю як Божого народу завіту Господь обминув колишній народ завіту й уклав завіт із новим вибраним народом. Те саме Він учинив і наприкінці давнього Ізраїлю.

A symbol of a covenant is the marriage, and from the birth of Christ unto the destruction of Jerusalem in 70AD, prophecy sets forth a progressive divorce of God from ancient literal Israel. So, when was the divorce actually in force, at His birth, His death, the stoning of Stephen or the destruction of Jerusalem?

Шлюб — символ завіту, і від народження Христа до зруйнування Єрусалима у 70 році н. е. пророцтво показує поступове розлучення Бога зі стародавнім буквальним Ізраїлем. Отже, коли це розлучення фактично набуло чинності: при Його народженні, Його смерті, побитті камінням Стефана чи при зруйнуванні Єрусалима?

> “Meanwhile worshipers from every nation sought the temple which had been dedicated to the worship of God. Glittering with gold and precious stones, it was a vision of beauty and grandeur. But Jehovah was no longer to be found in that palace of loveliness. Israel as a nation had divorced herself from God. When Christ, near the close of His earthly ministry, looked for the last time upon the interior of the temple, He said, ‘Behold, your house is left unto you desolate.’ Matthew 23:38. Hitherto He had called the temple His Father’s house; but as the Son of God passed out from those walls, God’s presence was withdrawn forever from the temple built to His glory.” Acts of the Apostles, 145.

> "Тим часом поклонники з кожного народу прямували до храму, присвяченого поклонінню Богові. Виблискуючи золотом і дорогоцінним камінням, він був видовищем краси та величі. Але Єгова вже не перебував у тому палаці краси. Ізраїль як народ розлучився з Богом. Коли Христос, наприкінці Свого земного служіння, востаннє поглянув на внутрішність храму, Він сказав: «Ось залишається вам ваш дім порожній». Матвія 23:38. Досі Він називав храм домом Свого Отця; але коли Син Божий вийшов із тих стін, Божа присутність назавжди відступила від храму, збудованого для Його слави." Дії апостолів, 145.

The day after the Triumphal Entry Christ proclaimed that the Jew’s house was desolate, and the divorce was finalized. So, the divorce was finalized when the sun went down on the day of the Triumphal Entry.

Наступного дня після Тріумфального в'їзду Христос проголосив, що дім єврея був спустошеним, і розлучення було остаточно завершене. Отже, розлучення було остаточно завершене, коли сонце зайшло в день Тріумфального в'їзду.

> “Jerusalem had been the child of His care, and as a tender father mourns over a wayward son, so Jesus wept over the beloved city. How can I give thee up? How can I see thee devoted to destruction? Must I let thee go to fill up the cup of thine iniquity? One soul is of such value that, in comparison with it, worlds sink into insignificance; but here was a whole nation to be lost. When the fast westering sun should pass from sight in the heavens, Jerusalem’s day of grace would be ended. While the procession was halting on the brow of Olivet, it was not yet too late for Jerusalem to repent. The angel of mercy was then folding her wings to step down from the golden throne to give place to justice and swift-coming judgment. But Christ’s great heart of love still pleaded for Jerusalem, that had scorned His mercies, despised His warnings, and was about to imbrue her hands in His blood. If Jerusalem would but repent, it was not yet too late. While the last rays of the setting sun were lingering on temple, tower, and pinnacle, would not some good angel lead her to the Saviour’s love, and avert her doom? Beautiful and unholy city, that had stoned the prophets, that had rejected the Son of God, that was locking herself by her impenitence in fetters of bondage,—her day of mercy was almost spent!

> Єрусалим був дитям Його опіки, і, як ніжний батько оплакує непокірного сина, так Ісус плакав над улюбленим містом. Як Я віддам тебе? Як можу Я бачити тебе відданим на погибель? Невже Я маю відпустити тебе, щоб ти сповнив чашу свого беззаконня? Одна душа має таку цінність, що в порівнянні з нею світи зводяться нанівець; але тут мав загинути цілий народ. Коли сонце, що швидко хилиться до заходу, зникне з небосхилу, день благодаті для Єрусалима скінчиться. Поки процесія зупинялася на вершині Оливної гори, для Єрусалима ще не було запізно покаятися. Тоді ангел милосердя вже складав свої крила, щоб зійти з золотого престолу й поступитися місцем правосуддю та скоро прийдешньому судові. Але велике серце любові Христа все ще заступалося за Єрусалим, що зневажив Його милості, погордував Його пересторогами і вже мав обагрити свої руки Його кров’ю. Якби тільки Єрусалим покаявся, було б ще не пізно. Поки останні промені сонця, що заходить, затримувалися на храмі, вежі та шпилі, чи не привів би якийсь добрий ангел його до любові Спасителя і не відвернув би його загибелі? Прекрасне й нечестиве місто, що побивало камінням пророків, що відкинуло Сина Божого, що своєю нерозкаянністю заковувало себе в кайдани рабства, — його день милості майже сплив!

> “Yet again the Spirit of God speaks to Jerusalem. Before the day is done, another testimony is borne to Christ. The voice of witness is lifted up, responding to the call from a prophetic past. If Jerusalem will hear the call, if she will receive the Saviour who is entering her gates, she may yet be saved.

> І знову Дух Божий промовляє до Єрусалима. Перш ніж закінчиться день, про Христа лунає ще одне свідчення. Підноситься голос свідчення, відгукуючись на заклик із пророчого минулого. Якщо Єрусалим почує цей заклик, якщо він прийме Спасителя, який входить у його брами, він ще може спастися.

> “Reports have reached the rulers in Jerusalem that Jesus is approaching the city with a great concourse of people. But they have no welcome for the Son of God. In fear they go out to meet Him, hoping to disperse the throng. As the procession is about to descend the Mount of Olives, it is intercepted by the rulers. They inquire the cause of the tumultuous rejoicing. As they question, ‘Who is this?’ the disciples, filled with the spirit of inspiration, answer this question. In eloquent strains they repeat the prophecies concerning Christ:

> До правителів у Єрусалимі дійшли звістки, що Ісус наближається до міста з великим натовпом людей. Але для Сина Божого в них немає привітного прийому. У страху вони виходять Йому назустріч, сподіваючись розсіяти натовп. Коли процесія ось-ось має спуститися з Оливної гори, її перехоплюють правителі. Вони питають про причину бурхливого ликування. Коли вони запитують: «Хто це?», учні, сповнені духом натхнення, відповідають на це запитання. У красномовних словах вони повторюють пророцтва про Христа:

> “Adam will tell you, It is the seed of the woman that shall bruise the serpent’s head.

> Адам скаже тобі: саме потомство жінки розчавить голову змія.

> “Ask Abraham, he will tell you, It is ‘Melchizedek King of Salem,’ King of Peace. Genesis 14:18.

> Запитай Авраама, він тобі скаже: це «Мелхіседек, цар Салиму», цар миру. Буття 14:18.

> “Jacob will tell you, He is Shiloh of the tribe of Judah.

> Яків скаже тобі: Він — Шіло з племені Юди.

> “Isaiah will tell you, ‘Immanuel,’ ‘Wonderful, Counselor, The mighty God, The everlasting Father, The Prince of Peace.’ Isaiah 7:14; 9:6.

> Ісая скаже вам: 'Іммануїл,' 'Дивний, Порадник, Сильний Бог, Вічний Отець, Князь миру.' Ісая 7:14; 9:6.

> “Jeremiah will tell you, The Branch of David, ‘the Lord our Righteousness.’ Jeremiah 23:6.

> Єремія скаже вам: Паросток Давида, «Господь — наша праведність». Єремії 23:6.

> “Daniel will tell you, He is the Messiah.

> Деніел скаже вам: Він — Месія.

> “Hosea will tell you, He is ‘the Lord God of hosts; the Lord is His memorial.’ Hosea 12:5.

> Осія скаже тобі: Він — «Господь, Бог Сил; Господь — Його пам’ятне ім’я.» Осія 12:5.

> “John the Baptist will tell you, He is ‘the Lamb of God, which taketh away the sin of the world.’ John 1:29.

> Іван Хреститель скаже вам: Він — «Агнець Божий, що забирає гріх світу». Івана 1:29.

> “The great Jehovah has proclaimed from His throne, ‘This is My beloved Son.’ Matthew 3:17.

> Великий Єгова проголосив зі Свого престолу: "Це Син Мій улюблений." Матвія 3:17.

> “We, His disciples, declare, This is Jesus, the Messiah, the Prince of life, the Redeemer of the world.

> Ми, Його учні, проголошуємо: Це Ісус, Месія, Князь життя, Відкупитель світу.

> “And the prince of the powers of darkness acknowledges Him, saying, ‘I know Thee who Thou art, the Holy One of God.’ Mark 1:24.” The Desire of Ages, 577–579.

> "І князь сил темряви визнає Його, кажучи: 'Знаю Тебе, хто Ти є — Святий Божий.' Марка 1:24." Бажання віків, 577-579.

The history of Christ’s Triumphal Entry typified the history of the Midnight Cry in the Millerite time period. The passage from Sister White identifies that when the entrance began the people came under the inspiration of the Holy Spirit, and then Christ stopped and wept over Jerusalem. Thereafter He continued the entry, and is then confronted by Jewish leadership. I would like to isolate certain attributes of this story in order to identify waymarks that are repeated in the history of the Millerites. But first I want to make a point about the beginning and ending. What we just cited from Sister White represents the end of a chapter, and the opening of the next chapter says the following.

Історія тріумфального в’їзду Христа була прообразом історії «Опівнічного крику» у міллеритський період. Уривок у Сестри Вайт зазначає, що коли почався в’їзд, люди були натхненні Святим Духом, а потім Христос зупинився й заплакав над Єрусалимом. Після того Він продовжив в’їзд і тоді зіткнувся з юдейським керівництвом. Я хотів би виокремити певні риси цієї історії, щоб визначити віхи, які повторюються в історії міллеритів. Але спершу хочу зробити заувагу щодо початку й закінчення. Те, що ми щойно процитували у Сестри Вайт, є кінцем розділу, а початок наступного розділу каже таке.

> “The triumphal ride of Christ into Jerusalem was the dim foreshadowing of His coming in the clouds of heaven with power and glory, amid the triumph of angels and the rejoicing of the saints. Then will be fulfilled the words of Christ to the priests and Pharisees: ‘Ye shall not see Me henceforth, till ye shall say, Blessed is He that cometh in the name of the Lord.’ Matthew 23:39. In prophetic vision Zechariah was shown that day of final triumph; and he beheld also the doom of those who at the first advent had rejected Christ: ‘They shall look upon Me whom they have pierced, and they shall mourn for Him, as one mourneth for his only son, and shall be in bitterness for Him, as one that is in bitterness for his first-born.’ Zechariah 12:10. This scene Christ foresaw when He beheld the city and wept over it. In the temporal ruin of Jerusalem He saw the final destruction of that people who were guilty of the blood of the Son of God.

> Тріумфальний в’їзд Христа в Єрусалим був тьмяним передвістям Його пришестя на хмарах небес із силою та славою, серед тріумфу ангелів і радості святих. Тоді збудуться слова Христа до священиків і фарисеїв: «Відтепер не побачите Мене, аж поки не скажете: Благословен Той, Хто приходить в Ім’я Господнє». Матвія 23:39. У пророчому видінні Захарії було показано той день остаточного тріумфу; і він побачив також загибель тих, хто під час першого пришестя відкинув Христа: «Вони дивитимуться на Мене, Кого прокололи, і будуть голосити за Ним, як голосить за єдиним сином, і будуть у гіркоті за Ним, як той, хто в гіркоті за первістком». Захарії 12:10. Саме цю сцену Христос передбачав, коли побачив місто й заплакав над ним. У земному спустошенні Єрусалима Він бачив остаточне знищення того народу, винного в крові Сина Божого.

> “The disciples saw the hatred of the Jews to Christ, but they did not yet see to what it would lead. They did not yet understand the true condition of Israel, nor comprehend the retribution that was to fall upon Jerusalem. This Christ opened to them by a significant object lesson.

> Учні бачили ненависть юдеїв до Христа, але ще не бачили, до чого вона приведе. Вони ще не розуміли істинного стану Ізраїлю й не збагнули відплати, що мала впасти на Єрусалим. Це Христос відкрив їм за допомогою показового уроку.

> “The last appeal to Jerusalem had been in vain. The priests and rulers had heard the prophetic voice of the past echoed by the multitude, in answer to the question, ‘Who is this?’ but they did not accept it as the voice of Inspiration. In anger and amazement they tried to silence the people. There were Roman officers in the throng, and to them His enemies denounced Jesus as the leader of a rebellion. They represented that He was about to take possession of the temple, and reign as king in Jerusalem.” The Desire of Ages, 580.

> Останнє звернення до Єрусалиму було марним. Священики й правителі почули пророчий голос минулого, який лунав із вуст натовпу у відповідь на запитання: «Хто це?», але вони не прийняли його як голос натхнення. У гніві й подиві вони намагалися змусити людей замовкнути. У натовпі були римські офіцери, і перед ними Його вороги обвинувачували Ісуса як ватажка повстання. Вони твердили, що Він ось-ось заволодіє храмом і правитиме в Єрусалимі як цар.

The point I did not want to miss is that Christ’s Triumphal Entry into Jerusalem typifies not only the Midnight Cry of Millerite history, but also the end of the world. It is associated with the return of Christ at the beginning of Revelation chapter twenty’s millennium and also His return with New Jerusalem at the end of the millennium. It is also associated with the death of the wicked at His second coming, and their final judgment at the end of the millennium. The opening of the last paragraph states, “The last appeal to Jerusalem had been in vain. The priests and rulers had heard the prophetic voice of the past echoed by the multitude, in answer to the question, ‘Who is this?’ but they did not accept it as the voice of Inspiration.”

Найважливіше, що я не хотів упустити, — це те, що тріумфальний в’їзд Христа до Єрусалима є прообразом не лише опівнічного крику в історії міллеритів, але й кінця світу. Це пов’язане з поверненням Христа на початку тисячоліття, про яке йдеться у двадцятому розділі Об’явлення, а також із Його поверненням разом із Новим Єрусалимом наприкінці тисячоліття. Це також пов’язане зі смертю нечестивих під час Його другого пришестя та їхнім остаточним судом наприкінці тисячоліття. На початку останнього абзацу сказано: «Останній заклик до Єрусалима був марним. Священики та правителі почули пророчий голос минулого, що лунав із уст натовпу у відповідь на запитання: „Хто це?”, але вони не прийняли його як голос натхнення.»

The last appeal was in vain, and the appeal was represented as “the prophetic voice of the past.” The multitude in Christ’s day rejected their last appeal, for they rejected Jeremiah’s counsel to return to the old paths. They also refused the methodology of line upon line, for the disciples had answered the question of “Who is this,” by bringing several witnesses together, line upon line, from here a little and there a little.

Останнє звернення було марним, і його представляли як «пророчий голос минулого». Натовп за днів Христа відкинув своє останнє звернення, бо відкинув пораду Єремії повернутися до стародавніх стежок. Вони також відкинули метод «рядок на рядок», адже учні відповіли на запитання «Хто це?», зібравши разом свідчення кількох свідків — рядок на рядок, трохи тут і трохи там.

When Christ begins the entry into Jerusalem, He stops along the way. It begins with the fulfillment of prophecy as the disciples secure the ass for Christ to ride upon. He had never ridden an animal, and the animal had never been ridden. The logic identifies a miracle, for what animal allows a rider the first time, and who knows how to manage riding an ass that has never done it before. This is similar to when the Philistines placed an offering on the cart, along with the Ark, and hitched up two cows who both were nursing calves, and who had never pulled a cart before, and they immediately deserted the calves and began the trip to return the Ark to the Hebrews. The Ark is on its way to Jerusalem, and when David finally brings it into Jerusalem, he typified Christ’s triumphal entry.

Коли Христос починає в’їзд у Єрусалим, Він зупиняється дорогою. Це починається зі сповнення пророцтва: учні приводять осла, щоб Христос їхав на ньому. Він ніколи не їздив верхи на жодній тварині, і на цьому ослі ніхто ніколи не їздив. Сама логіка підказує, що це чудо, бо яка тварина дозволяє вершникові сісти на себе з першого разу, і хто вміє впоратися з їздою на необ’їждженому ослі. Це подібно до того, як філістимляни поклали на віз приношення разом із Ковчегом і запрягли двох корів, що обидві годували телят і ніколи раніше не тягли воза, — і ті негайно полишили телят і вирушили в дорогу, щоб повернути Ковчег євреям. Ковчег прямує до Єрусалима, і коли Давид нарешті вносить його до Єрусалима, він тим самим прообразив тріумфальний в’їзд Христа.

Once Christ is on the ass, the people began lining the street with their coats, cutting down palm branches and the shouts cry out, “Hosanna to the Son of David: Blessed is He that cometh in the name of the Lord! Hosanna in the highest.” (Matthew 21:9) The leaders resist and call for Jesus to silence the crowd. They move on and Jesus stops to weep for lost mankind, represented by Jerusalem. Then the procession proceeds and the leaders once again intercede, demanding to know who Jesus is. Then the disciples respond with the line upon line testimony of the prophets.

Щойно Христос сів на осла, люди почали вистилати дорогу своїм одягом, зрізаючи пальмове віття, і залунали вигуки: «Осанна Синові Давидовому: Благословенний, хто йде в ім’я Господнє! Осанна на висоті». (Матвія 21:9) Провідники противляться і закликають Ісуса змусити натовп замовкнути. Вони рушають далі, і Ісус зупиняється, щоб оплакати загублене людство, уособлене Єрусалимом. Потім процесія рушає далі, і провідники знову втручаються, вимагаючи дізнатися, хто такий Ісус. Тоді учні відповідають свідченням пророків, рядок за рядком.

The history we are now considering was preceded by the resurrection of Lazarus, which marks the first disappointment in the prophetic line illustrated in the parable of the ten virgins, and by Uzzah touching the Ark, in the line of David’s triumphal entry into Jerusalem. The first disappointment is associated with a tarrying time, and Christ has tarried when he first heard Lazarus was sick, just as David tarried by leaving the Ark where Uzzah died until he later retrieved it. Lazarus died, and was thereafter resurrected. Lazarus is the one who thereafter leads the ass that Jesus rides upon into Jerusalem.

Історії, яку ми зараз розглядаємо, передувало воскресіння Лазаря, що позначає перше розчарування в пророчій лінії, ілюстрованій притчею про десять дів, а також дотик Уззи до Ковчега — у лінії тріумфального входу Давида в Єрусалим. Перше розчарування пов’язане з часом зволікання, і Христос зволікав, коли вперше почув, що Лазар хворий, так само як Давид зволікав, залишивши Ковчег там, де помер Узза, аж доки згодом не забрав його. Лазар помер, а згодом воскрес. Саме Лазар потім веде осля, на якому Ісус в’їжджає в Єрусалим.

In Millerite history the second angel arrived on April 19, 1844, at the first disappointment, which marked the beginning of the tarrying time. Thereafter Samuel Snow began to progressively develop the message of the Midnight Cry. The progressive development of that message is represented by Christ’s entry into Jerusalem. The progression of Snow’s work is also represented in the travels of the Ark, from the Philistines, to the cart, to Uzzah and ultimately into Jerusalem.

В історії міллеритів другий ангел з’явився 19 квітня 1844 року, під час першого розчарування, що ознаменувало початок часу зволікання. Відтоді Самуїл Сноу почав поступово розвивати звістку опівнічного крику. Поступовий розвиток цієї звістки представлений входом Христа в Єрусалим. Просування праці Сноу також представлене в мандрах Ковчега: від филистимлян, до воза, до Уззи і, зрештою, до Єрусалима.

The entry has a beginning proclamation of the people when the leaders told Christ to silence the crowd, followed by Christ weeping, then the proclamation of the disciples when the obstinate leaders asked who Christ was. The manifestation of inspiration in the people that produced the first response of the obstinate leaders is repeated by the disciples when they produced “line upon line” a multitude of prophetic witnesses from the past. When the sun set that day, ancient Israel was divorced from God.

Вхід розпочинається проголошенням народу, коли провідники наказали Христу втихомирити натовп; далі — плач Христа, а потім — проголошення учнів, коли вперті провідники запитали, ким є Христос. Прояв натхнення в народі, що спричинив першу реакцію впертих провідників, повторюється учнями, коли вони навели «рядок на рядок» безліч пророчих свідчень із минулого. Коли того дня зайшло сонце, стародавній Ізраїль був розлучений із Богом.

In that history we are informed that the disciples did not “comprehend the retribution that was to fall upon Jerusalem.” The “retribution” that was to “fall upon Jerusalem” was illustrated for the disciples by “a significant object lesson.” The significant object lesson was the cursing of the fig tree. The destruction of Jerusalem, which the disciples did not yet understand was illustrated by the cursing of the fig tree, and also the parable which Christ had previously taught concerning the fig tree.

У тій розповіді ми дізнаємося, що учні не «збагнули відплату, яка мала спіткати Єрусалим». «Відплата», що мала «спіткати Єрусалим», була проілюстрована для учнів «показовим наочним уроком». Цим показовим наочним уроком було прокляття смоківниці. Руйнування Єрусалима, якого учні ще не збагнули, було проілюстроване прокляттям смоківниці, а також притчею про смоківницю, яку Христос розповів раніше.

> “The warning is for all time. Christ’s act in cursing the tree which His own power had created stands as a warning to all churches and to all Christians. No one can live the law of God without ministering to others. But there are many who do not live out Christ’s merciful, unselfish life. Some who think themselves excellent Christians do not understand what constitutes service for God. They plan and study to please themselves. They act only in reference to self. Time is of value to them only as they can gather for themselves. In all the affairs of life this is their object. Not for others but for themselves do they minister. God created them to live in a world where unselfish service must be performed. He designed them to help their fellow men in every possible way. But self is so large that they cannot see anything else. They are not in touch with humanity. Those who thus live for self are like the fig tree, which made every pretension but was fruitless. They observe the forms of worship, but without repentance or faith. In profession they honor the law of God, but obedience is lacking. They say, but do not. In the sentence pronounced on the fig tree Christ demonstrates how hateful in His eyes is this vain pretense. He declares that the open sinner is less guilty than is he who professes to serve God, but who bears no fruit to His glory.

> Це застереження на всі часи. Учинок Христа, коли Він прокляв дерево, створене Його власною силою, є застереженням для всіх церков і для всіх християн. Ніхто не може жити за Божим законом, не служачи іншим. Але багато хто не втілює милосердне, безкорисливе життя Христа. Дехто, вважаючи себе зразковими християнами, не розуміє, що становить служіння Богові. Вони планують і стараються догодити лише собі. Вони діють, маючи на увазі тільки себе. Час має для них цінність лише настільки, наскільки з його допомогою вони можуть щось нажити для себе. У всіх справах життя це є їхньою метою. Вони служать не іншим, а собі. Бог створив їх для життя у світі, де має звершуватися безкорисливе служіння. Він призначив їх допомагати ближнім усіма можливими способами. Але їхнє «я» таке велике, що вони більше нічого не бачать. Вони відчужені від людей. Ті, хто таким чином живе для себе, подібні до смоківниці, що багато обіцяла, але була безплідна. Вони дотримуються форм богослужіння, але без покаяння та віри. На словах вони шанують Божий закон, але бракує послуху. Вони кажуть, але не роблять. У вироку, винесеному смоківниці, Христос показує, наскільки огидною в Його очах є ця порожня удаваність. Він проголошує, що явний грішник менш винний, ніж той, хто заявляє, що служить Богові, але не приносить плоду на Його славу.

> “The parable of the fig tree, spoken before Christ’s visit to Jerusalem, had a direct connection with the lesson He taught in cursing the fruitless tree.” The Desire of Ages, 584.

> "Притча про смоківницю, виголошена перед відвіданням Христом Єрусалима, мала безпосередній зв’язок із уроком, який Він дав, проклинаючи безплідне дерево." Бажання віків, 584.

After the last confrontation with the leaders, Jesus retired to pray through the night, then in the morning as He passed the fig tree He cursed it.

Після останнього протистояння з керівниками Ісус віддалився, щоб молитися всю ніч, а вранці, коли Він проходив повз смоківницю, прокляв її.

> “It was not the season for ripe figs, except in certain localities; and on the highlands about Jerusalem it might truly be said, ‘The time of figs was not yet.’ But in the orchard to which Jesus came, one tree appeared to be in advance of all the others. It was already covered with leaves. It is the nature of the fig tree that before the leaves open, the growing fruit appears. Therefore this tree in full leaf gave promise of well-developed fruit. But its appearance was deceptive. Upon searching its branches, from the lowest bough to the topmost twig, Jesus found ‘nothing but leaves.’ It was a mass of pretentious foliage, nothing more.

> То була не пора стиглих смокв, за винятком окремих місцевостей; і на височинах довкола Єрусалима справді можна було сказати: «Час смокв ще не настав». Але в саду, куди прийшов Ісус, одне дерево, здавалося, випереджало всі інші. Воно вже було вкрите листям. За природою смоківниці плід з’являється раніше, ніж розкриваються листки. Тому це дерево, що було в повному листі, подавало надію на добре розвинені плоди. Але його вигляд був оманливим. Оглянувши його гілки, від найнижчої до найвищої, Ісус знайшов «нічого, крім листя». Це була маса показного листя, і нічого більше.

> “Christ uttered against it a withering curse. ‘No man eat fruit of thee hereafter forever,’ He said. The next morning, as the Saviour and His disciples were again on their way to the city, the blasted branches and drooping leaves attracted their attention. ‘Master,’ said Peter, ‘behold, the fig tree which Thou cursedst is withered away.’

> Христос виголосив проти неї згубне прокляття. 'Нехай віднині повіки ніхто не їсть плоду з тебе,' — сказав Він. Наступного ранку, коли Спаситель і Його учні знову були в дорозі до міста, висохлі гілки й пов'яле листя привернули їхню увагу. 'Учителю,' — сказав Петро, — 'ось смоківниця, яку Ти прокляв, усохла.'

> “Christ’s act in cursing the fig tree had astonished the disciples. It seemed to them unlike His ways and works. Often they had heard Him declare that He came not to condemn the world, but that the world through Him might be saved. They remembered His words, ‘The Son of man is not come to destroy men’s lives, but to save them.’ Luke 9:56. His wonderful works had been done to restore, never to destroy. The disciples had known Him only as the Restorer, the Healer. This act stood alone. What was its purpose? they questioned.

> Вчинок Христа, коли Він прокляв смоківницю, вразив учнів. Він здавався їм несхожим на Його шляхи й діла. Часто вони чули, як Він заявляв, що прийшов не для того, щоб засудити світ, але щоб світ через Нього був спасений. Вони згадували Його слова: «Син Людський не прийшов, щоб губити життя людей, але щоб спасти їх». Луки 9:56. Його чудесні діла звершувалися для відновлення, ніколи — для знищення. Учні знали Його лише як Відновника, Цілителя. Цей вчинок був поодиноким. Яка була його мета? — питали вони.

> “God ‘delighteth in mercy.’ ‘As I live, saith the Lord God, I have no pleasure in the death of the wicked.’ Micah 7:18; Ezekiel 33:11. To Him the work of destruction and the denunciation of judgment is a ‘strange work.’ Isaiah 28:21. But it is in mercy and love that He lifts the veil from the future, and reveals to men the results of a course of sin.

> Бог «любить милість». «Як живий Я, говорить Господь Бог, не маю вподоби в смерті нечестивого». Михея 7:18; Єзекіїля 33:11. Для Нього справа знищення та проголошення суду — «дивне діло». Ісаї 28:21. Але з милості й любові Він піднімає завісу над майбутнім і відкриває людям наслідки гріховного шляху.

> “The cursing of the fig tree was an acted parable. That barren tree, flaunting its pretentious foliage in the very face of Christ, was a symbol of the Jewish nation. The Saviour desired to make plain to His disciples the cause and the certainty of Israel’s doom. For this purpose He invested the tree with moral qualities, and made it the expositor of divine truth. The Jews stood forth distinct from all other nations, professing allegiance to God. They had been specially favored by Him, and they laid claim to righteousness above every other people. But they were corrupted by the love of the world and the greed of gain. They boasted of their knowledge, but they were ignorant of the requirements of God, and were full of hypocrisy. Like the barren tree, they spread their pretentious branches aloft, luxuriant in appearance, and beautiful to the eye, but they yielded ‘nothing but leaves.’ The Jewish religion, with its magnificent temple, its sacred altars, its mitered priests and impressive ceremonies, was indeed fair in outward appearance, but humility, love, and benevolence were lacking.” The Desire of Ages, 581, 582.

> "Прокляття смоківниці було втіленою притчею. Те безплідне дерево, що виставляло напоказ свою удавану листву просто перед обличчям Христа, було символом юдейського народу. Спаситель бажав ясно показати Своїм учням причину й неминучість загибелі Ізраїлю. З цією метою Він наділив дерево моральними якостями і зробив його виразником Божої істини. Юдеї вирізнялися серед усіх інших народів, сповідуючи вірність Богові. Вони користувалися особливою Його прихильністю і претендували на праведність, вищу за кожен інший народ. Але їх зіпсувала любов до світу і жадоба наживи. Вони хвалилися своїми знаннями, але не знали вимог Божих і були сповнені лицемірства. Подібно до безплідного дерева, вони розпростерли вгору свої показні гілки, пишні на вигляд і красиві для ока, але давали 'нічого, крім листя.' Юдейська релігія з її величним храмом, святими жертовниками, священиками в митрах та урочистими церемоніями справді була гарною зовні, але їй бракувало покори, любові й доброти." Бажання віків, 581, 582.

We began by raising two questions which we are in the process of answering. Those questions were, “Why did the judgment of the living begin at 9/11? What is the biblical judgment of the living?”

Ми почали з того, що поставили два запитання, на які ми зараз даємо відповіді. Ці запитання були такими: "Чому суд над живими розпочався 9/11? Що таке біблійний суд над живими?"

The few lines of prophecy we just put in place are biblical witnesses of the judgment of the living. Those lines of prophecy address much more than simply the “A, B, C’s” of the judgment, but we are first answering the questions of 9/11 and the judgment of the living.

Кілька рядків пророцтва, які ми щойно навели, є біблійними свідченнями суду над живими. Ці рядки пророцтва охоплюють значно більше, ніж просто "ази" суду, але спершу ми відповідаємо на запитання щодо 9/11 і суду над живими.

> “‘I beheld,’ says the prophet Daniel, ‘till thrones were placed, and One that was Ancient of Days did sit: His raiment was white as snow, and the hair of His head like pure wool; His throne was fiery flames, and the wheels thereof burning fire. A fiery stream issued and came forth from before Him: thousand thousands ministered unto Him, and ten thousand times ten thousand stood before Him: the judgment was set, and the books were opened.’ Daniel 7:9, 10, R.V.

> «Я бачив», — каже пророк Даниїл, — «аж поки були поставлені престоли, і сів Той, Хто є Давній днями: одяг Його був білий, як сніг, а волосся голови Його — як чиста вовна; престол Його — полум’яний вогонь, а колеса його — палаючий вогонь. Вогняний потік витікав і виходив з-перед Нього: тисячі тисяч служили Йому, і десять тисяч по десять тисяч стояли перед Ним: суд сів, і книги були відкриті». Даниїла 7:9, 10, R.V.

> “Thus was presented to the prophet’s vision the great and solemn day when the characters and the lives of men should pass in review before the Judge of all the earth, and to every man should be rendered ‘according to his works.’ The Ancient of Days is God the Father. Says the psalmist: ‘Before the mountains were brought forth, or ever Thou hadst formed the earth and the world, even from everlasting to everlasting, Thou art God.’ Psalm 90:2. It is He, the source of all being, and the fountain of all law, that is to preside in the judgment. And holy angels as ministers and witnesses, in number ‘ten thousand times ten thousand, and thousands of thousands,’ attend this great tribunal.

> Так було явлено пророкові у видінні великий і урочистий день, коли характери та життя людей постануть на розгляд перед Суддею всієї землі, і кожному буде відплачено «за його ділами». Давній днями — це Бог Отець. Псалмоспівець каже: «Перш ніж постали гори, і ще перш ніж Ти створив землю та всесвіт, від віку й до віку — Ти Бог». Псалом 90:2. Саме Він, джерело всього буття і виток усякого закону, буде головувати в суді. І святі ангели як служителі та свідки, числом «десять тисяч разів по десять тисяч, і тисячі тисяч», будуть присутні при цьому великому суді.

> “‘And, behold, one like the Son of man came with the clouds of heaven, and came to the Ancient of Days, and they brought Him near before Him. And there was given Him dominion, and glory, and a kingdom, that all people, nations, and languages, should serve Him: His dominion is an everlasting dominion, which shall not pass away.’ Daniel 7:13, 14. The coming of Christ here described is not His second coming to the earth. He comes to the Ancient of Days in heaven to receive dominion and glory and a kingdom, which will be given Him at the close of His work as a mediator. It is this coming, and not His second advent to the earth, that was foretold in prophecy to take place at the termination of the 2300 days in 1844. Attended by heavenly angels, our great High Priest enters the holy of holies and there appears in the presence of God to engage in the last acts of His ministration in behalf of man—to perform the work of investigative judgment and to make an atonement for all who are shown to be entitled to its benefits.

> «І ось, на хмарах небесних ішов Один, подібний до Сина Людського, і прийшов до Давнього днями, і Його підвели перед Ним. І Йому була дана влада, і слава, і царство, щоб усі люди, народи та мови служили Йому: Його влада — вічна влада, що не мине». Даниїла 7:13, 14. Описане тут пришестя Христа — не Його друге пришестя на землю. Він приходить до Давнього днями на небі, щоб одержати владу, і славу, і царство, які буде дано Йому по завершенні Його посередницького служіння. Саме це пришестя, а не Його друге пришестя на землю, було передречене пророцтвом як таке, що має відбутися по закінченні 2300 днів у 1844 році. У супроводі небесних ангелів наш великий Первосвященик входить до Святого Святих і там з’являється перед лицем Бога, щоб звершити останні дії Свого служіння заради людини — звершити слідчий суд і здійснити спокуту за всіх, хто виявиться гідним її благ.

> “In the typical service only those who had come before God with confession and repentance, and whose sins, through the blood of the sin offering, were transferred to the sanctuary, had a part in the service of the Day of Atonement. So in the great day of final atonement and investigative judgment the only cases considered are those of the professed people of God. The judgment of the wicked is a distinct and separate work, and takes place at a later period. ‘Judgment must begin at the house of God: and if it first begin at us, what shall the end be of them that obey not the gospel?’ 1 Peter 4:17.

> У символічному служінні лише ті, хто приходив перед Бога з визнанням і покаянням, і чиї гріхи через кров жертви за гріх були перенесені до святилища, мали участь у служінні Дня Викуплення. Так само у великий день остаточного викуплення та слідчого суду розглядаються лише справи тих, що визнають себе Божим народом. Суд над нечестивими є окремою й відмінною справою і відбувається пізніше. «Суд мусить початися від Божого дому; і коли він спершу почнеться від нас, то який кінець тим, що не коряться Божій Євангелії?» 1 Петра 4:17.

> “The books of record in heaven, in which the names and the deeds of men are registered, are to determine the decisions of the judgment. Says the prophet Daniel: ‘The judgment was set, and the books were opened.’ The revelator, describing the same scene, adds: ‘Another book was opened, which is the book of life: and the dead were judged out of those things which were written in the books, according to their works.’ Revelation 20:12.

> Небесні книги записів, у яких записані імена та вчинки людей, покликані визначати рішення суду. Пророк Даниїл каже: "Суд сів, і книги були відкриті." Одкровитель, описуючи ту саму сцену, додає: "І була відкрита інша книга, яка є книгою життя: і мертві були суджені з того, що було написано в книгах, за їхніми ділами." Одкровення 20:12.

> “The book of life contains the names of all who have ever entered the service of God. Jesus bade His disciples: ‘Rejoice, because your names are written in heaven.’ Luke 10:20. Paul speaks of his faithful fellow workers, ‘whose names are in the book of life.’ Philippians 4:3. Daniel, looking down to ‘a time of trouble, such as never was,’ declares that God’s people shall be delivered, ‘everyone that shall be found written in the book.’ And the revelator says that those only shall enter the city of God whose names ‘are written in the Lamb’s book of life.’ Daniel 12:1; Revelation 21:27.

> Книга життя містить імена всіх, хто коли-небудь вступив на служіння Богові. Ісус звелів Своїм учням: «Радійте, бо імена ваші записані на небі». Луки 10:20. Павло говорить про своїх вірних співробітників, «чиї імена в книзі життя». Филип’ян 4:3. Даниїл, дивлячись уперед до «часу скорботи, якої ще не було», проголошує, що Божий народ буде визволений, «кожен, хто буде знайдений записаним у книзі». А об’явитель каже, що до міста Божого увійдуть лише ті, чиї імена «записані в книзі життя Агнця». Даниїла 12:1; Об’явлення 21:27.

> “‘A book of remembrance’ is written before God, in which are recorded the good deeds of ‘them that feared the Lord, and that thought upon His name.’ Malachi 3:16. Their words of faith, their acts of love, are registered in heaven. Nehemiah refers to this when he says: ‘Remember me, O my God, … and wipe not out my good deeds that I have done for the house of my God.’ Nehemiah 13:14. In the book of God’s remembrance every deed of righteousness is immortalized. There every temptation resisted, every evil overcome, every word of tender pity expressed, is faithfully chronicled. And every act of sacrifice, every suffering and sorrow endured for Christ’s sake, is recorded. Says the psalmist: ‘Thou tellest my wanderings: put Thou my tears into Thy bottle: are they not in Thy book?’ Psalm 56:8.

> 'Книга пам'яті' написана перед Богом, у якій занесені добрі діла 'тих, що боялися Господа і роздумували про Його ім'я.' Малахії 3:16. Їхні слова віри, їхні вчинки любові занесені на небесах. На це посилається Неемія, коли каже: 'Згадай мене, Боже мій, ... і не зітри добрих вчинків моїх, які я зробив для дому Бога мого.' Неемії 13:14. У книзі Божої пам'яті увічнено кожен учинок праведності. Там вірно занотовано кожну відбиту спокусу, кожне переможене зло, кожне промовлене слово ніжного співчуття. І кожен акт жертви, кожні страждання й скорботи, перенесені заради Христа, записані. Псалмоспівець каже: 'Ти злічуєш мої блукання; поклади мої сльози в Твій міх: хіба вони не в Твоїй книзі?' Псалом 56:8.

> “There is a record also of the sins of men. ‘For God shall bring every work into judgment, with every secret thing, whether it be good, or whether it be evil.’ ‘Every idle word that men shall speak, they shall give account thereof in the day of judgment.’ Says the Saviour: ‘By thy words thou shalt be justified, and by thy words thou shalt be condemned.’ Ecclesiastes 12:14; Matthew 12:36, 37. The secret purposes and motives appear in the unerring register; for God ‘will bring to light the hidden things of darkness, and will make manifest the counsels of the hearts.’ 1 Corinthians 4:5. ‘Behold, it is written before Me, … your iniquities, and the iniquities of your fathers together, saith the Lord.’ Isaiah 65:6, 7.

> Ведеться також запис гріхів людей. «Бо Бог приведе на суд кожну справу, і все таємне — чи добре воно, чи зле». «За кожне пусте слово, яке скажуть люди, вони дадуть звіт у день суду». Говорить Спаситель: «Бо словами своїми ти будеш виправданий, і словами своїми будеш засуджений». Еклезіяст 12:14; Матвія 12:36, 37. Таємні наміри та мотиви занесені до безпомилкового реєстру; адже Бог «виведе на світло приховане в темряві й виявить задуми сердець». 1 Коринтян 4:5. «Ось, написано переді Мною, ... ваші беззаконня і беззаконня ваших батьків разом, каже Господь». Ісая 65:6, 7.

> “Every man’s work passes in review before God and is registered for faithfulness or unfaithfulness. Opposite each name in the books of heaven is entered with terrible exactness every wrong word, every selfish act, every unfulfilled duty, and every secret sin, with every artful dissembling. Heaven-sent warnings or reproofs neglected, wasted moments, unimproved opportunities, the influence exerted for good or for evil, with its far-reaching results, all are chronicled by the recording angel.

> Увесь труд кожної людини постає на огляд перед Богом і записується як вірність чи невірність. Навпроти кожного імені в небесних книгах із страшною точністю заноситься кожне зле слово, кожен егоїстичний учинок, кожен невиконаний обов’язок і кожен таємний гріх, а також усяке лукаве удавання. Небесні застереження чи докори, якими знехтували; змарновані миті; невикористані можливості; вплив, що чинився на добро чи на зло, з його далекосяжними наслідками — усе це занотовується ангелом-літописцем.

> “The law of God is the standard by which the characters and the lives of men will be tested in the judgment. Says the wise man: ‘Fear God, and keep His commandments: for this is the whole duty of man. For God shall bring every work into judgment.’ Ecclesiastes 12:13, 14. The apostle James admonishes his brethren: ‘So speak ye, and so do, as they that shall be judged by the law of liberty.’ James 2:12.

> Закон Божий є мірилом, за яким характери й життя людей будуть випробувані на суді. Каже мудрець: «Бійся Бога й додержуй Його заповіді, бо в цьому весь обов’язок людини. Бо Бог приведе кожну справу на суд». Екклезіаст 12:13, 14. Апостол Яків наставляє своїх братів: «Говоріть і робіть так, як ті, що будуть суджені законом свободи». Якова 2:12.

> “Those who in the judgment are ‘accounted worthy’ will have a part in the resurrection of the just. Jesus said: ‘They which shall be accounted worthy to obtain that world, and the resurrection from the dead, … are equal unto the angels; and are the children of God, being the children of the resurrection.’ Luke 20:35, 36. And again He declares that ‘they that have done good’ shall come forth ‘unto the resurrection of life.’ John 5:29. The righteous dead will not be raised until after the judgment at which they are accounted worthy of ‘the resurrection of life.’ Hence they will not be present in person at the tribunal when their records are examined and their cases decided.

> Ті, кого на суді буде «визнано гідними», візьмуть участь у воскресінні праведних. Ісус сказав: «Ті, що будуть визнані гідними здобути той світ і воскресіння з мертвих, ... будуть рівні ангелам; і будуть дітьми Божими, будучи дітьми воскресіння». Луки 20:35, 36. І знову Він заявляє, що «ті, хто чинив добро», вийдуть «на воскресіння життя». Івана 5:29. Праведні померлі не будуть воскресені раніше суду, на якому їх буде визнано гідними «воскресіння життя». Отже, вони не будуть особисто присутні на судилищі, коли розглядатимуть їхні записи та вирішуватимуть їхні справи.

> “Jesus will appear as their advocate, to plead in their behalf before God. ‘If any man sin, we have an advocate with the Father, Jesus Christ the righteous.’ 1 John 2:1. ‘For Christ is not entered into the holy places made with hands, which are the figures of the true; but into heaven itself, now to appear in the presence of God for us.’ ‘Wherefore He is able also to save them to the uttermost that come unto God by Him, seeing He ever liveth to make intercession for them.’ Hebrews 9:24; 7:25.

> Ісус з’явиться як їхній заступник, щоб клопотати за них перед Богом. «Коли хто згрішить, ми маємо Заступника перед Отцем — Ісуса Христа, Праведного». 1 Івана 2:1. «Бо Христос увійшов не в рукотворне святилище, що є лише образом істинного, а в саме небо, щоб тепер з’явитися перед Божим лицем за нас». «Тому Він і може цілковито спасати тих, що через Нього приходять до Бога, бо Він завжди живий, щоб за них заступатися». Євреїв 9:24; 7:25.

> “As the books of record are opened in the judgment, the lives of all who have believed on Jesus come in review before God. Beginning with those who first lived upon the earth, our Advocate presents the cases of each successive generation, and closes with the living. Every name is mentioned, every case closely investigated. Names are accepted, names rejected. When any have sins remaining upon the books of record, unrepented of and unforgiven, their names will be blotted out of the book of life, and the record of their good deeds will be erased from the book of God’s remembrance. The Lord declared to Moses: ‘Whosoever hath sinned against Me, him will I blot out of My book.’ Exodus 32:33. And says the prophet Ezekiel: ‘When the righteous turneth away from his righteousness, and committeth iniquity, … all his righteousness that he hath done shall not be mentioned.’ Ezekiel 18:24.” The Great Controversy, 479–483.

> Коли на суді відкриваються книги записів, життя всіх, хто повірили в Ісуса, постають на розгляд перед Богом. Починаючи з тих, хто першими жили на землі, наш Заступник представляє справи кожного наступного покоління і завершує живими. Кожне ім’я називається, кожна справа ретельно розглядається. Імена приймаються, імена відкидаються. Коли в когось у книгах записів залишаються гріхи, за які не покаялися й які не прощені, їхні імена буде стерто з книги життя, а запис про їхні добрі вчинки буде стертий з книги Божої пам’яті. Господь сказав Мойсеєві: «Хто згрішив проти Мене, того зітру з Моєї книги». Вихід 32:33. І каже пророк Єзекіїль: «Коли праведний відвернеться від своєї праведності та вчинить беззаконня, ... усі його праведні вчинки, які він учинив, не будуть згадані». Єзекіїль 18:24. Велика боротьба, 479–483.

We will continue this study and answer the questions raised in the next article of this series.

Ми продовжимо це дослідження і у наступній статті цієї серії відповімо на порушені питання.

Back to Articles