Article

# Parallel Warnings - Number Four

Паралельні попередження - номер чотири

Foundations of Faith and the Peril of Forgetting: Lessons from Prophecy and History

Підвалини віри та небезпека забуття: уроки з пророцтва та історії

Author

Jeff Pippenger

Published

August 8, 2023

Formats

PDF
Word

> Whom shall he teach knowledge? and whom shall he make to understand doctrine? them that are weaned from the milk, and drawn from the breasts.

> Кого він навчить знанню? І кого він навчить розуміти вчення? Тих, що відлучені від молока й відняті від грудей.

> For precept must be upon precept, precept upon precept; line upon line, line upon line; here a little, and there a little:

> Бо припис на припис, припис на припис; рядок на рядок, рядок на рядок; тут трохи, там трохи:

> For with stammering lips and another tongue will he speak to this people. To whom he said, This is the rest wherewith ye may cause the weary to rest; and this is the refreshing: yet they would not hear.

> Бо недорікуватими устами та іншою мовою він говоритиме до цього народу. До яких він казав: Ось спочинок, яким ви можете дати спочинок змореним; і ось освіження,— та вони не хотіли слухати.

> But the word of the Lord was unto them precept upon precept, precept upon precept; line upon line, line upon line; here a little, and there a little; that they might go, and fall backward, and be broken, and snared, and taken. Isaiah 28:9–13.

> Але слово Господнє було для них: заповідь на заповідь, заповідь на заповідь; правило на правило, правило на правило; трохи тут, трохи там; щоб вони йшли, і падали навзнак, і розбивалися, і потрапляли в тенета, і були взяті. Ісая 28:9-13.

These verses from Isaiah have been addressed repeatedly in Habakkuk’s Tables. Here I need to simply touch upon to take a point or two from these previous verses, to add to the current discussion. This passage shows a people that fail a test for they “go, and fall backward, and be broken, and snared, and taken.” They were a people that failed a test concerning who God would attempt to “teach” to “understand” “knowledge” or “doctrine.” It was a test that was based upon understanding an increase of knowledge, so it was the same test that separated the wise and the wicked in Daniel chapter twelve, for all the prophets agree and identify the end of the world. In Daniel twelve the “wise” understand, but the “wicked” do not understand the increase of knowledge.

Ці вірші з Ісаї неодноразово розглядалися в Таблицях Авакума. Тут мені потрібно лише побіжно їх торкнутися, щоб узяти один-два моменти з цих попередніх віршів і додати їх до нинішнього обговорення. Цей уривок показує народ, який не витримує випробування, бо вони «йдуть, і падають навзнак, і будуть розбиті, і впіймані в пастку, і взяті». Вони були народом, що провалив випробування щодо того, кого Бог намагатиметься «вчити» — «розуміти» «знання» або «вчення». Це було випробування, засноване на розумінні примноження знання, тож це було те саме випробування, яке відділяло мудрих і безбожних у дванадцятому розділі книги Даниїла, бо всі пророки одностайні й указують на кінець світу. У дванадцятому розділі Даниїла «мудрі» розуміють, а «безбожні» не розуміють примноження знання.

The people in Isaiah’s passage were tested by “the word of the Lord” which “they would not hear.” And the specific “word of the Lord” that they rejected, and that would have allowed them to “understand” the increase of “knowledge” was the biblical rule that defines how to correctly align prophetic histories. Those that fall in Isaiah’s passage rejected the rule that identifies that in order to understand a prophetic history you must seek for that line “here a little, and there a little.” The word of the Lord that produced a test which they rejected was the technique of selecting prophetic lines from here and there, and then to place one of those selected lines of prophetic history in parallel to the other lines of prophetic history that address the same theme. The success of the endeavor to lay line upon line in this way depends on the application of the genuine rules of prophetic interpretation. Those rules, which are “precepts” also to be brought together and they are found here and there within the Bible. Isaiah’s virgins who fail the test, do so because they forget, the main thing they should not have forgotten, and that is, that history repeats.

Люди в уривку з Ісаї були випробувані "Словом Господнім", яке "не хотіли слухати". А саме те "Слово Господнє", яке вони відкинули і яке дозволило б їм "зрозуміти" зростання "знання", було біблійним правилом, що визначає, як правильно узгоджувати пророчі історії. Ті, що занепали в уривку Ісаї, відкинули правило, яке вказує, що для розуміння пророчої історії треба шукати ту лінію "тут трохи, там трохи". Слово Господнє, яке спричинило випробування, що вони відкинули, було методикою добору пророчих ліній звідси й звідти, а потім розміщення однієї з тих вибраних ліній пророчої історії паралельно іншим лініям пророчої історії, які стосуються тієї самої теми. Успіх спроби накладати "лінію на лінію" таким чином залежить від застосування справжніх правил пророчого тлумачення. Ті правила, які є "приписами", також слід об'єднувати, і їх можна знайти тут і там у Біблії. Діви Ісаї, які не витримують випробування, роблять це тому, що забувають головне, чого не мали забувати, а саме, що історія повторюється.

> “We have nothing to fear for the future, except as we shall forget the way the Lord has led us, and His teaching in our past history.” Life Sketches, 196.

> "Нам нема чого боятися за майбутнє, хіба якщо ми забудемо шлях, яким Господь вів нас, і Його вчення у нашій минулій історії." Нариси життя, 196.

God is not the author of confusion, and an anchor point of that fact is that every prophet in the Bible is identifying the same prophetic line. They do not all see the identical events on the line, but it is always the same line of events at the end of the world. It is the events that lead to the close of probation, followed by the seven last plagues which concludes with the Second Coming of Christ. One prophet’s story might be of God’s faithful people in that line of history, but another prophet’s testimony may be of God’s unfaithful people, or of the United States, the Vatican, the United Nations, the merchants of the earth or Islam, but it is always the same line.

Бог не є Богом безладу, і одним із підтверджень цього є те, що кожен пророк у Біблії вказує на одну й ту саму пророчу лінію. Вони не всі бачать однакові події на цій лінії, але це завжди та сама лінія подій наприкінці світу. Це події, які ведуть до закриття випробувального часу, після чого настають сім останніх кар, що завершуються Другим Пришестям Христа. Історія одного пророка може стосуватися Божого вірного народу в цій лінії історії, а свідчення іншого — Божого невірного народу, або Сполучених Штатів, Ватикану, Організації Об’єднаних Націй, купців землі чи ісламу, але це завжди одна й та сама лінія.

Malachi’s Elijah message, as well as the messages represented in Revelation chapters one, fourteen and eighteen, and the message of Daniel eleven and twelve are the very same message. They are all the same line of history, but each with their own special contribution to the story.

Вістка про Іллю в книзі Малахії, а також вістки, представлені в першому, чотирнадцятому й вісімнадцятому розділах Об’явлення, і вістка з одинадцятого та дванадцятого розділів Даниїла — це одна й та сама вістка. Усі вони — одна й та сама лінія історії, але кожна має свій особливий внесок у розповідь.

What is almost universally misunderstood about that special message is the fact that it is only revealed to God’s people just before the close of human probation. Knowing that the special message always warns of the soon coming close of probation, we will consider perhaps the clearest illustration of the close of probation in the Bible.

Те, що майже повсюдно неправильно розуміють щодо того особливого послання, — це те, що воно відкривається тільки Божому народові саме незадовго до завершення людського часу випробування. Знаючи, що це особливе послання завжди застерігає про швидке наближення завершення часу випробування, ми розглянемо, можливо, найвиразнішу ілюстрацію завершення часу випробування в Біблії.

> He that is unjust, let him be unjust still: and he which is filthy, let him be filthy still: and he that is righteous, let him be righteous still: and he that is holy, let him be holy still. Revelation 22:11.

> Неправедний хай ще чинить неправду; і нечистий хай ще занечищається; а праведний хай ще чинить правду; і святий хай ще освячується. Об’явлення 22:11.

Before the end of probationary time is announced in the sanctuary above with the words of verse eleven, there is to be a special warning prophetic message from the book of Revelation that is unsealed to God’s servants.

Перш ніж кінець часу випробування буде оголошено у небесному святилищі словами одинадцятого вірша, має прозвучати особливе попереджувальне пророче послання з книги Об’явлення, яке розкривається Божим слугам.

> And he saith unto me, Seal not the sayings of the prophecy of this book: for the time is at hand. He that is unjust, let him be unjust still: and he which is filthy, let him be filthy still: and he that is righteous, let him be righteous still: and he that is holy, let him be holy still. Revelation 22:10, 11.

> І він каже мені: Не запечатуй слів пророцтва цієї книги, бо час близький. Неправедний нехай і далі чинить неправду; і нечистий нехай і далі скверниться; і праведний нехай і далі чинить праведність; і святий нехай і далі освячується. Об’явлення 22:10–11.

There is to be a special prophetic message recognized by God’s people just before the seven last plagues. When that “time is at hand” “the prophecy of this book” (the prophecy of Revelation) that has been sealed is to be unsealed. The only prophecy in the book of Revelation that has been sealed is the prophecy of the seven thunders.

Перед сімома останніми карами має бути особливе пророче послання, розпізнане Божим народом. Коли той «час близький», «пророцтво цієї книги» (пророцтво Об’явлення), яке було запечатане, має бути розпечатане. Єдине пророцтво в книзі Об’явлення, яке було запечатане, — це пророцтво про сім громів.

> And I saw another mighty angel come down from heaven, clothed with a cloud: and a rainbow was upon his head, and his face was as it were the sun, and his feet as pillars of fire: And he had in his hand a little book open: and he set his right foot upon the sea, and his left foot on the earth, And cried with a loud voice, as when a lion roareth: and when he had cried, seven thunders uttered their voices. And when the seven thunders had uttered their voices, I was about to write: and I heard a voice from heaven saying unto me, Seal up those things which the seven thunders uttered, and write them not. Revelation 10:1–4.

> І я побачив іншого могутнього ангела, що сходив з неба, зодягненого в хмару; і веселка була над його головою, і обличчя його було, немов сонце, а ноги його — як стовпи вогню. І в руці його була відкрита маленька книжечка; і він поставив свою праву ногу на море, а ліву — на землю, і закричав гучним голосом, як лев ричить; і коли він закричав, сім громів подали свої голоси. І коли сім громів подали свої голоси, я збирався писати; і почув голос із неба, що говорив до мене: Запечатай те, що промовили сім громів, і не записуй цього. Об’явлення 10:1–4.

Just before human probation closes, when “the time is at hand” there will be an unsealing of a special Bible truth identifying “things which must shortly come to pass.” The mighty angel of Revelation ten is Jesus Christ, who cried as a Lion.

Безпосередньо перед завершенням періоду випробування для людства, коли "час близький", відбудеться розпечатання особливої біблійної істини, що вказує на "речі, які мають незабаром статися". Могутній ангел десятого розділу Об’явлення — це Ісус Христос, який закричав, як лев.

> “The mighty angel who instructed John was no less a personage than Jesus Christ. Setting His right foot on the sea, and His left upon the dry land, shows the part which He is acting in the closing scenes of the great controversy with Satan. This position denotes His supreme power and authority over the whole earth. The controversy had waxed stronger and more determined from age to age, and will continue to do so, to the concluding scenes when the masterly working of the powers of darkness shall reach their height. Satan, united with evil men, will deceive the whole world and the churches who receive not the love of the truth. But the mighty angel demands attention. He cries with a loud voice. He is to show the power and authority of His voice to those who have united with Satan to oppose the truth.” The Seventh-day Adventist Bible Commentary, volume 7, 971.

> Могутній ангел, який наставляв Івана, був не ким іншим, як Ісус Христос. Те, що Він поставив праву ногу на море, а ліву — на суходіл, показує роль, яку Він виконує в заключних сценах великої боротьби з Сатаною. Це положення означає Його верховну силу й владу над усією землею. Боротьба посилювалася й ставала дедалі рішучішою від віку до віку і так триватиме аж до заключних сцен, коли майстерна діяльність сил темряви досягне своєї вершини. Сатана, об’єднавшись зі злими людьми, обмане увесь світ і церкви, які не приймають любові істини. Та могутній ангел вимагає уваги. Він кличе гучним голосом. Він має показати силу й владу Свого голосу тим, хто об’єднався з Сатаною, щоб противитися істині. Біблійний коментар Адвентистів сьомого дня, том 7, с. 971.

At the end the “churches” that “Satan” deceives are deceived because they received not the love of the “truth.” The word “truth” in the passage from second Thessalonians which Sister White just referred to is the primary Greek word that is derived from the Hebrew word translated as “truth” that is composed with three Hebrew letters and represents the Alpha and Omega. Is there any biblical evidence that the truth connected with the rule of first mention that represents an attribute of Christ’s character is the truth that is rejected and consequently produces strong delusion?

Наприкінці «церкви», яких «Сатана» обманює, є обманутими, бо не прийняли любові до «істини». Слово «істина» в уривку з другого Послання до Солунян, на який щойно послалася Сестра Вайт, є основним грецьким словом, що походить від єврейського слова, перекладеного як «істина», яке складається з трьох єврейських літер і представляє Альфу й Омегу. Чи є якісь біблійні докази того, що істина, пов’язана з правилом першої згадки і яка представляє атрибут характеру Христа, є тією істиною, яку відкидають і яка, внаслідок цього, породжує сильну оману?

> Now we beseech you, brethren, by the coming of our Lord Jesus Christ, and by our gathering together unto him, That ye be not soon shaken in mind, or be troubled, neither by spirit, nor by word, nor by letter as from us, as that the day of Christ is at hand. Let no man deceive you by any means: for that day shall not come, except there come a falling away first, and that man of sin be revealed, the son of perdition; who opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshipped; so that he as God sitteth in the temple of God, shewing himself that he is God. Remember ye not, that, when I was yet with you, I told you these things? And now ye know what withholdeth that he might be revealed in his time. For the mystery of iniquity doth already work: only he who now letteth will let, until he be taken out of the way. And then shall that Wicked be revealed, whom the Lord shall consume with the spirit of his mouth, and shall destroy with the brightness of his coming: Even him, whose coming is after the working of Satan with all power and signs and lying wonders, And with all deceivableness of unrighteousness in them that perish; because they received not the love of the truth, that they might be saved. And for this cause God shall send them strong delusion, that they should believe a lie: That they all might be damned who believed not the truth, but had pleasure in unrighteousness. 2 Thessalonians 2:1–12.

> Отож благаємо вас, брати, щодо приходу нашого Господа Ісуса Христа і нашого зібрання до Нього, щоб ви не швидко похитнулися розумом і не стривожилися — ні від духу, ні від слова, ні від листа, нібито від нас, ніби день Христа вже настав. Нехай ніхто не обманює вас жодним чином, бо той день не настане, якщо спершу не станеться відступництво і не відкриється чоловік беззаконня, син погибелі, який противиться і звеличує себе над усе, що зветься Богом або предметом поклоніння, так що він, як Бог, сидить у Божому храмі, видаючи себе за Бога. Хіба не пам’ятаєте, що, коли я ще був у вас, я говорив вам про ці речі? І тепер ви знаєте, що стримує, щоб він був відкритий свого часу. Бо таємниця беззаконня вже діє; лише той, хто тепер стримує, буде стримувати, доки не буде усунений. І тоді відкриється беззаконник, якого Господь погубить подихом Своїх уст і знищить сяйвом Свого приходу, — того, чий прихід — за дією сатани, з усією силою, знаменнями та облудними чудами, і з усяким підступом неправедності в тих, що гинуть, бо вони не прийняли любові до істини, щоб їм спастися. І за це Бог пошле їм потужну оману, щоб вони повірили брехні, щоб були засуджені всі, хто не повірив істині, але вподобали неправедність. 2 Солунян 2:1–12.

This passage from Thessalonians has been addressed often in Habakkuk’s Tables, so a brief comment is all we will make at this point. What Sister White calls “Satan’s marvelous act” is Paul’s “the working of Satan with all power and signs and lying wonders.” The deceptive work identified by Sister White and Paul begins at the Sunday law in the United States.

Цей уривок з Послання до Солунян часто розглядався в Таблицях Авакума, тож наразі ми обмежимося коротким коментарем. Те, що Сестра Вайт називає "дивовижним учинком Сатани", — це у Павла "діяння Сатани з усякою силою, знаменнями та неправдивими чудесами". Обманлива діяльність, ідентифікована Сестрою Вайт і Павлом, починається з недільного закону в Сполучених Штатах.

> “By the decree enforcing the institution of the Papacy in violation of the law of God, our nation will disconnect herself fully from righteousness. When Protestantism shall stretch her hand across the gulf to grasp the hand of the Roman power, when she shall reach over the abyss to clasp hands with Spiritualism, when, under the influence of this threefold union, our country shall repudiate every principle of its Constitution as a Protestant and republican government, and shall make provision for the propagation of papal falsehoods and delusions, then we may know that the time has come for the marvelous working of Satan and that the end is near.” Testimonies, volume 5, 451.

> «Декретом, що узаконює установу Папства всупереч Божому закону, наша нація повністю відступить від праведності. Коли Протестантизм простягне свою руку через прірву, щоб схопити руку Римської влади, коли він сягне через безодню, щоб потиснути руку Спіритизмові, коли під впливом цього потрійного союзу наша країна зречеться кожного принципу своєї Конституції як протестантського і республіканського правління та створить умови для поширення папських неправд і оман, тоді ми знатимемо, що настав час для дивовижної діяльності Сатани і що кінець близько». Свідчення, том 5, 451.

In this passage of Thessalonians, we are considering, Paul identifies the pope at the end of the world with four different terms. The pope is the “man of sin,” he is the “son of perdition,” he is the “mystery of iniquity” and “that Wicked.” Paul provides a few other characteristics of the pope beyond the four names, for he informs us that the pope, (who was still future to Paul’s day) “would be revealed in his time.”

У цьому уривку з Послання до Солунян, який ми розглядаємо, Павло називає папу наприкінці світу чотирма різними назвами. Папа — це "людина гріха", він — "син погибелі", він — "таємниця беззаконня" і "той беззаконник". Павло подає ще кілька характеристик папи понад ці чотири назви, бо повідомляє, що папа (який за Павлових часів ще мав з’явитися) "відкриється у свій час".

The pope “would be revealed in his time” and the clearest biblical proof, though by no means the only biblical truth; the clearest biblical truth that the pope of the Roman church is the antichrist of Bible prophecy is established by seven different and direct references in the Bible identifying the “time” that the papacy would dominate the earth, the very “time” mankind calls the Dark Ages. The Bible reveals the pope as the papacy by identifying repeatedly the exact period of “time,” from 538 until 1798, that the papacy would rule the world. Paul said he would be revealed in his time.

Папа «буде виявлений у свій час». Найочевидніший біблійний доказ — хоча це аж ніяк не єдина біблійна істина — того, що папа Римської церкви є антихристом біблійного пророцтва, встановлюється сімома різними й прямими посиланнями в Біблії, які визначають «час», коли папство мало панувати над землею, той самий «час», який людство називає Темними віками. Біблія розкриває папу як уособлення папства, неодноразово визначаючи точний період «часу» — з 538 по 1798 рік, — протягом якого папство мало правити світом. Павло сказав, що він буде виявлений у свій час.

Paul also identifies that it is the pope that “opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshipped; so that he as God sitteth in the temple of God, shewing himself that he is God.” Among other things this identifies that the antichrist of Bible prophecy is a religious symbol. He is not a Hitler, or an Alexander the Great. This further narrows the identification of the pope down, for he is not simply a religious tyrant, he is a religious tyrant that professes to be within God’s temple. The antichrist claims to be seated within the Christian church.

Павло також зазначає, що йдеться про Папу Римського, який «противиться і звеличує себе над усе, що називається Богом або є предметом поклоніння; так що він, мов Бог, сидить у храмі Божому, показуючи себе Богом». Серед іншого це означає, що антихрист біблійного пророцтва є релігійним символом. Він не Гітлер і не Олександр Македонський. Це ще більше уточнює ідентифікацію Папи Римського, адже він не просто релігійний тиран, він — релігійний тиран, який стверджує, що перебуває в Божому храмі. Антихрист заявляє, що воссідає в християнській церкві.

According to Paul and Daniel, when the pope is in his professed Christian church, he manifests the character of Satan who desired to be seated upon God’s throne and to be exalted above all things. I say Paul and Daniel for most biblical commentators recognize that when Paul demonstrates that one of the characteristics of the pope is that he is a complete narcissist, that Paul was simply quoting from Daniel’s description of the pope in Daniel chapter eleven where Daniel there records:

Згідно з Павлом і Даниїлом, коли папа перебуває у своїй проголошеній ним християнській церкві, він виявляє характер сатани, який бажав сісти на Божий престол і бути звеличеним над усім. Я кажу — Павло і Даниїл, — бо більшість біблійних коментаторів визнають, що коли Павло показує, що однією з характеристик папи є те, що він цілковитий нарцис, то Павло просто цитував з опису папи в одинадцятому розділі книги Даниїла, де Даниїл записує:

> “And the king shall do according to his will; and he shall exalt himself, and magnify himself above every god, and shall speak marvellous things against the God of gods, and shall prosper till the indignation be accomplished: for that that is determined shall be done. Daniel 11:36.

> І цар робитиме за своєю волею; і піднесеться та звеличиться над кожним богом, і говоритиме нечуване проти Бога богів, і матиме успіх, аж поки не звершиться обурення, бо призначене буде виконане. Даниїла 11:36.

When Paul addresses the narcissistic character of the pope, he paraphrases Daniel’s verse and states that it is the pope who “opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshipped; so that he as God sitteth in the temple of God, shewing himself that he is God.” The verse in Daniel that identifies the character of the papacy also references the “time” which was designed to “reveal” that the papacy was the antichrist as he identifies that the papacy would “prosper” until the “indignation be accomplished.”

Коли Павло говорить про нарцисичний характер папи, він перефразовує вірш із книги Даниїла й стверджує, що саме папа «противиться й підносить себе над усе, що зветься Богом чи є предметом поклоніння; так що він, як Бог, сидить у храмі Божому, виставляючи себе за Бога». Вірш у книзі Даниїла, що визначає характер папства, також згадує «час», покликаний «виявити», що папство було антихристом, оскільки він зазначає, що папство буде «процвітати», аж доки «гнів не звершиться».

The “indignation” ended in 1798, so Daniel in the verse (though this is not one of the seven direct places in the books of Daniel and Revelation where the 1260-year history is mentioned), does however directly identify the papal power and marks that it received “a deadly wound,” as John calls it, in 1798. Thus, the verse identifies the end of the period of papal rule, though not identifying the duration of the rule.

«Обурення» закінчилося у 1798 році, тож Даниїл у вірші (хоча це не одне з семи місць у книгах Даниїла та Об’явлення, де прямо згадується 1260-річна історія) все ж прямо ідентифікує папську владу і зазначає, що вона отримала «смертельну рану», як це називає Іван, у 1798 році. Отже, вірш вказує на кінець періоду папського правління, хоча й не визначає тривалість цього правління.

In the passage, Paul also identifies a power that would restrain the papacy from taking control of the world in 538, when he stated that the Thessalonians who he was writing to already knew this particular truth. He raised the question, “Remember ye not, that, when I was yet with you, I told you these things?” He reminds them that they already knew “what withholdeth” (meaning restrains) the papacy until he would “be revealed in his time.” The power that preceded and prevented the papacy from taking control of the world was the power in control of the world when Paul wrote the letter. It was pagan Rome. Paul wrote that pagan Rome would be “taken out of the way” in order for the papacy to take control of the world.

У цьому уривку Павло також визначає силу, яка стримувала папство від встановлення контролю над світом до 538 року, зазначивши, що фесалонікійці, до яких він писав, уже знали цю конкретну істину. Він поставив запитання: «Хіба не пам’ятаєте, що, коли я ще був із вами, я говорив вам про це?» Він нагадує їм, що вони вже знали, «що утримує» (тобто стримує) папство, доки він «не буде відкритий свого часу». Сила, що передувала і перешкоджала папству встановити контроль над світом, була тією владою, яка контролювала світ, коли Павло писав листа. Це був язичницький Рим. Павло писав, що язичницький Рим буде «усунений з дороги», аби папство могло встановити контроль над світом.

It was this understanding that led William Miller to recognize that the power symbolized as “the daily” in the book of Daniel was pagan Rome. Adventism acknowledges that the structure, and therefore all of William Miller’s prophetic understandings, were based upon his understanding of the books of Daniel and Revelation and that those two books address the two desolating powers of pagan Rome and papal Rome. In the passage in Thessalonians Miller, already knowing (as every Protestant knew in his day, that the pope was the antichrist); when he recognized that pagan Rome was the historical power that preceded the papal rule, and that Paul had stated that pagan Rome was to be taken away in advance of the papacy ascending to the throne of the earth, he then connected this with the book of Daniel and “the daily,” where it references three times that the daily had to be “taken away” before the papacy took control of the world. Paul’s testimony allowed Miller to see that pagan Rome was Daniel’s “daily,” and thereafter he could recognize that Daniel’s two desolating powers were pagan and papal Rome. This truth represents the foundation of the Millerite movement. Adventism most certainly rejects the work of Miller today, but they still understand that this overview of Miller’s development of understanding of “the daily” in Daniel proves that the power that Paul says “withholds” the rise of the papal power until it was removed was pagan Rome, is the correct analysis of Miller’s thinking on these subjects.

Саме це розуміння привело Вільяма Міллера до усвідомлення, що сила, символізована як «щоденне» в книзі Даниїла, була язичницьким Римом. Адвентизм визнає, що структура, а отже й усі пророчі уявлення Вільяма Міллера, були засновані на його розумінні книг Даниїла й Об’явлення і що ці дві книги стосуються двох спустошувальних сил — язичницького та папського Риму. В уривку в Посланнях до Солунян Міллер, уже знаючи (як у його час знав кожен протестант), що папа є антихристом, коли усвідомив, що язичницький Рим був історичною владою, яка передувала папському пануванню, і що Павло стверджував, що язичницький Рим мав бути усунений раніше, ніж папство зійде на престол над світом, тоді пов’язав це з книгою Даниїла і «щоденним», де тричі зазначено, що «щоденне» повинно бути «усунуте» перш ніж папство перебере владу над світом. Свідчення Павла дозволило Міллеру побачити, що язичницький Рим — це «щоденне» Даниїла, і відтоді він міг розпізнати, що дві спустошувальні сили у Даниїла — це язичницький і папський Рим. Ця істина становить основу міллеритського руху. Адвентизм, безперечно, нині відкидає працю Міллера, але все ж визнає, що цей огляд розвитку Міллерового розуміння «щоденного» у Даниїлі доводить, що влада, про яку Павло каже, що вона «стримує» піднесення папської влади, доки не буде усунена, була язичницьким Римом, і що це є правильним аналізом Міллерового мислення щодо цих питань.

With the truth of “the daily” in the book of Daniel being a symbol of pagan Rome that preceded the kingdom of papal Rome which Daniel had represented as the abomination of desolation, Miller could then recognize the prophetic times associated with the kingdoms of Bible prophecy, and as his mind was opened up to these insights he assembled a series of truths that represent the foundations of Adventism. Those truths became enshrined on the two tables of the 1843 and 1850 pioneer charts. Those truths are the foundation of Adventism and they were based upon the recognition of “time.” The history of when the foundations were put in place is a primary discussion on Habakkuk’s Tables.

Маючи істину про те, що «щоденне» в книзі Даниїла є символом язичницького Риму, який передував царству папського Риму, яке Даниїл представив як «мерзоту спустошення», Міллер тоді зміг розпізнати пророчі часи, пов’язані з царствами біблійного пророцтва, і, коли його розум відкрився для цих прозрінь, він зібрав низку істин, що становлять підвалини адвентизму. Ці істини були закарбовані на двох таблицях піонерських діаграм 1843 і 1850 років. Ці істини є основою адвентизму і ґрунтувалися на розпізнанні «часу». Історія того, коли підвалини були закладені, є головною темою у Таблицях Авакума.

What is not pointed out in Habakkuk’s Tables is that the foundations that were based upon time produced a structure that provides the view necessary for the final generation to recognize that there were truths that were represented as the foundations. There was a first truth that was the very first stone placed in the foundation, but “the daily” in the book of Daniel was not Miller’s first truth. The truth that would become the first stone in the foundation that Miller was raised up to build was “the seven times” of Leviticus twenty-six, but without the truth of “the daily,” Miller would not have recognized the structure of prophecy he needed to recognize in order to present the first angel’s message. His structure was placing prophecy in the perspective of two desolating powers. Miller was addressing the dragon (pagan Rome) and the beast (the papacy). The third angel addresses the dragon (United Nations), the beast (the papacy), and the false prophet (the United States).

У Таблицях Аввакума не зазначено, що підвалини, які ґрунтувалися на часі, сформували структуру, яка дає необхідне бачення останньому поколінню, аби воно розпізнало, що існували істини, представлені як підвалини. Існувала перша істина, яка була найпершим каменем, покладеним у підвалину, але «щоденне» у книзі Даниїла не було першою істиною Міллера. Першим каменем у підвалині, яку Міллер був покликаний збудувати, стали «сім часів» із Левіта, двадцять шостої глави, але без істини про «щоденне» Міллер не розпізнав би структури пророцтва, яку йому потрібно було розпізнати, щоб представити вістку першого ангела. Його структура полягала в розгляді пророцтва крізь призму двох спустошувальних сил. Міллер розглядав дракона (язичницький Рим) і звіра (папство). Третій ангел звертається до дракона (Організації Об'єднаних Націй), звіра (папства) і лжепророка (Сполучених Штатів).

If a person accepts all, not some, but all the time prophecies set forth by the Millerites on the two sacred pioneer charts, that person would need to investigate those truths personally. How could you accept them, if you had never inspected them? If those persons investigating the foundational truths make those truths their personal responsibility to test, and thereafter accepts all those truths, then they have built upon the Rock and not the sand.

Якщо людина приймає всі, не деякі, а всі часові пророцтва, викладені міллеритами на двох священних піонерських таблицях, така людина повинна особисто дослідити ті істини. Як ви могли б їх прийняти, якщо ніколи їх не досліджували? Якщо ті, хто досліджує основоположні істини, беруть на себе особисту відповідальність перевірити ті істини і згодом приймають усі ті істини, тоді вони збудували на Скелі, а не на піску.

> “Let those who stand as God’s watchmen on the walls of Zion be men who can see the dangers before the people,—men who can distinguish between truth and error, righteousness and unrighteousness.

> Нехай ті, хто стоїть як Божі сторожі на стінах Сіону, будуть чоловіками, які можуть бачити небезпеки, що стоять перед народом, — чоловіками, які вміють розрізняти істину й оману, праведність і неправедність.

> “The warning has come: Nothing is to be allowed to come in that will disturb the foundation of the faith upon which we have been building ever since the message came in 1842, 1843, and 1844. I was in this message, and ever since I have been standing before the world, true to the light that God has given us. We do not propose to take our feet off the platform on which they were placed as day by day we sought the Lord with earnest prayer, seeking for light. Do you think that I could give up the light that God has given me? It is to be as the Rock of Ages. It has been guiding me ever since it was given.” Review and Herald, April 14, 1903.

> "Надійшло попередження: не можна допустити нічого, що порушить підвалини віри, на яких ми будуємо відтоді, як це послання прийшло в 1842, 1843 і 1844 роках. Я була в цьому посланні, і відтоді я стою перед світом, вірна світлу, яке Бог дав нам. Ми не маємо наміру сходити з тієї платформи, на яку були поставлені наші ноги, коли день у день ми шукали Господа щирою молитвою, просячи світла. Хіба ви думаєте, що я могла б відмовитися від світла, яке Бог дав мені? Воно має бути як Скеля віків. Воно провадить мене відтоді, як його було дано." Review and Herald, 14 квітня 1903 р.

In order for those who would hear to analyze the time prophecies of the Millerite history it requires the action of looking at the historical periods that are represented by the time prophecies. This represents the work of illustrating events upon a time line. When a student of prophecy has reached the level of investigation where he considers these prophetic periods, identified by the Millerites from the Bible and thereafter supported by the historical record, he will be in a position to recognize that the history at the beginning of the time prophecy symbolically typifies the history at the end of that same prophecy. With that vantage point the student should learn that history is repeated. With that understanding in place He should also see that Jesus illustrates the end with the beginning.

Для того, щоб ті, хто бажає почути, могли проаналізувати часові пророцтва з історії міллеритів, необхідно розглядати історичні періоди, які представлені цими часовими пророцтвами. Це передбачає роботу з нанесення подій на шкалу часу. Коли учень пророцтва досягає такого рівня дослідження, на якому він розглядає ці пророчі періоди, виведені міллеритами з Біблії і згодом підтверджені історичними свідченнями, він буде в змозі розпізнати, що історія на початку часового пророцтва символічно є прообразом історії наприкінці того самого пророцтва. З такої позиції учень має навчитися, що історія повторюється. Маючи таке розуміння, він також повинен побачити, що Ісус ілюструє кінець початком.

And from the prophetic line of prophecy that portrays the end of the world as the “building of a temple,” the student should know that there is a final capstone that is placed upon the temple that is built upon the foundation. He should come to see that the temple foundation that Miller was used to bring to light (which represents Jesus Christ, for there is no other foundation that can be laid than Jesus Christ), was a foundation built upon prophetic time. Because Jesus illustrates the end with the beginning the student should also see that the capstone, the final stone on the temple—must parallel the foundation. The foundation of the temple for Miller was prophetic time, but the foundation was none-the-less Jesus Christ.

І з пророчої лінії пророцтва, що зображує кінець світу як «будівництво храму», студент має знати, що існує остаточний вінцевий камінь, який встановлюється на храм, збудований на підвалині. Він має прийти до розуміння, що підвалина храму, до виявлення якої було використано Міллера (яка представляє Ісуса Христа, бо не можна закласти жодної іншої підвалини, ніж Ісус Христос), була підвалиною, збудованою на пророчому часі. Оскільки Ісус ілюструє кінець початком, студент також має побачити, що вінцевий камінь, останній камінь храму, — має відповідати підвалині. Для Міллера підвалиною храму був пророчий час, але все ж таки підвалиною був Ісус Христос.

> According to the grace of God which is given unto me, as a wise masterbuilder, I have laid the foundation, and another buildeth thereon. But let every man take heed how he buildeth thereupon. For other foundation can no man lay than that is laid, which is Jesus Christ. 1 Corinthians 3:10, 11.

> Згідно з Божою благодаттю, даною мені, як мудрий будівничий, я поклав підвалину, а інший будує на ній. Але нехай кожен пильнує, як він будує на ній. Бо іншої підвалини ніхто не може покласти, ніж та, що вже покладена, — Ісус Христос. 1 Коринтян 3:10, 11.

Paul is identifying his work as the erecting of a temple of which he laid the foundation or beginning. He was the apostle to the Gentiles and he was used to lay the foundation of the Christian church. In the same passage Paul also identifies that our bodies are the temple of the Holy Spirit. There is also the temple of Solomon and the sanctuary from the wilderness that all have foundations that are all represented as Jesus Christ. The foundation that Miller was used to erect was the temple of Adventism, and the foundation of that temple is most certainly Jesus Christ, but it is more specifically the temple that is erected with materials that are spiritual and prophetic.

Павло ототожнює свою працю зі зведенням храму, підвалину або початок якого він заклав. Він був апостолом язичників, і саме ним було закладено підвалину християнської церкви. У цьому ж уривку Павло також зазначає, що наші тіла є храмом Святого Духа. Є також храм Соломона і скинія в пустелі, і в усіх них фундаментом є Ісус Христос. Підвалину, яку через Міллера було закладено, призначено для храму адвентизму, і фундаментом цього храму, безперечно, є Ісус Христос; але, точніше, це храм, який зводиться з духовних і пророчих матеріалів.

The capstone therefore must also be Jesus Christ, but the capstone must also include a premier prophetic rule, for Miller was given a set of rules which contains the premier rule of the Millerites which was the “year-for-a-day” principle. Without that rule, there is no recognition of time prophecy and there is therefore no foundation. There must be a counterpart at the end that represents Jesus Christ (the Foundation) that is a premier rule within a set of rules that establishes the Revelation of Jesus Christ. The rule is of course the rule of “first mention”, representing the attribute of Christ’s character that identifies the end from the beginning.

Отже, замковим каменем також має бути Ісус Христос, але цей замковий камінь повинен також включати першорядне пророче правило, бо Міллеру було дано набір правил, який містив головне правило міллерітів — принцип «рік за день». Без цього правила немає розуміння пророцтв часу, а отже немає й підвалини. Наприкінці має бути відповідник, що представляє Ісуса Христа (Підвалину), який є першорядним правилом у сукупності правил, що утверджує Об’явлення Ісуса Христа. Це правило, звісно, правило «першої згадки», яке представляє рису характеру Христа, що визначає кінець від початку.

In 2 Thessalonians those who received not the love of the truth that they might be saved, rejected the truth as represented by the Greek word that is derived from the Hebrew word created by three letters which is translated as “truth” in the Old Testament. The group that receives the strong delusion, because they believed a lie, refused to return to the old paths, the foundations of Adventism as represented upon the two sacred charts. So, in the passage we have been considering for some time now states:

У Другому посланні до Солунян ті, хто не прийняли любов до істини, щоб спастися, відкинули істину, як вона представлена грецьким словом, що походить від єврейського слова, утвореного трьома літерами, яке в Старому Заповіті перекладається як "істина". Група, яка отримує сильну оману, бо повірила брехні, відмовилася повернутися до давніх стежок, до підвалин адвентизму, представлених на двох священних картах. Отже, в уривку, який ми вже деякий час розглядаємо, сказано:

> “The mighty angel who instructed John was no less a personage than Jesus Christ. Setting His right foot on the sea, and His left upon the dry land, shows the part which He is acting in the closing scenes of the great controversy with Satan. This position denotes His supreme power and authority over the whole earth. The controversy had waxed stronger and more determined from age to age, and will continue to do so, to the concluding scenes when the masterly working of the powers of darkness shall reach their height. Satan, united with evil men, will deceive the whole world and the churches who receive not the love of the truth. But the mighty angel demands attention. He cries with a loud voice. He is to show the power and authority of His voice to those who have united with Satan to oppose the truth.” The Seventh-day Adventist Bible Commentary, volume 7, 971.

> Могутній ангел, який наставляв Івана, був не ким іншим, як Ісус Христос. Те, що Він поставив праву ногу на море, а ліву — на суходіл, показує роль, яку Він виконує в заключних сценах великої боротьби з Сатаною. Це положення означає Його верховну силу й владу над усією землею. Боротьба посилювалася й ставала дедалі рішучішою від віку до віку і так триватиме аж до заключних сцен, коли майстерна діяльність сил темряви досягне своєї вершини. Сатана, об’єднавшись зі злими людьми, обмане увесь світ і церкви, які не приймають любові істини. Та могутній ангел вимагає уваги. Він кличе гучним голосом. Він має показати силу й владу Свого голосу тим, хто об’єднався з Сатаною, щоб противитися істині. Біблійний коментар Адвентистів сьомого дня, том 7, с. 971.

In this previous passage “the churches who received not the love of the truth” are Daniel’s and Matthew’s wicked and foolish virgins that Amos 8:12 identifies will begin to search for God’s final warning message when it is too late. It is too late, because they believed a lie concerning the foundations of Adventism. Adventism first began to imbibe in that lie in 1863, and from then on it was simply downhill all the way.

У цьому попередньому уривку «церкви, які не прийняли любові до істини», — це злі та нерозумні діви Даниїла й Матвія, про яких Амос 8:12 свідчить, що вони почнуть шукати остаточне попереджувальне послання Бога, коли вже буде надто пізно. Уже надто пізно, бо вони повірили брехні щодо основ адвентизму. Адвентизм уперше прийняв ту брехню в 1863 році, і відтоді все котилося вниз.

What I am about to write is totally subjective I suppose, but what new prophetic light was introduced into Adventism since 1863? Ellen White says of Jones and Waggoners’ 1888 message, that it was the message she had been presenting for years. Their message may have sounded new and shocking to Adventism in 1888, but the newness and the shock were produced not by a new message, but by a blindness that had been settling upon God’s people since 1863.

Те, що я зараз напишу, мабуть, цілком суб’єктивне, але яке нове пророче світло було внесено в адвентизм від 1863 року? Еллен Вайт каже про вістку Джонса і Ваггонера 1888 року, що це була та сама вістка, яку вона звіщала протягом багатьох років. Їхня вістка могла здаватися новою й шокуючою для адвентизму у 1888 році, але новизну і шок спричинила не нова вістка, а сліпота, що осідала на Божий народ від 1863 року.

Ellen White identified Adventism as in the Laodicean condition before 1863, so the blindness of Laodicea was already encroaching upon Adventism before 1863, but in 1863 the church officially set aside the truth concerning the “seven times” of Leviticus twenty-six, which was the very first “time prophecy” Miller discovered. There has been no prophetic light that has surfaced in Adventism since 1863! What changed?

Еллен Уайт назвала адвентизм у лаодикійському стані ще до 1863 року, тож сліпота Лаодикії вже насувалася на адвентизм до 1863 року, але в 1863 році церква офіційно відклала убік істину щодо «семи разів» з двадцять шостого розділу Левита, що було найпершим «пророцтвом про час», яке відкрив Міллер. Від 1863 року в адвентизмі не з’явилося жодного пророчого світла! Що змінилося?

The very first stone of the temple foundation that was built upon prophetic time and represented Jesus Christ, was set aside by Adventism in 1863. The first stone placed by Miller into the temple foundation that was based upon time as presented in Daniel by Christ who represented Himself as Palmoni the “wonderful numberer” was rejected and set aside. The very first stone Miller discovered…

Перший камінь фундаменту храму, збудованого на пророчому часі, який символізував Ісуса Христа, був відкладений убік Адвентизмом у 1863 році. Перший камінь, покладений Міллером у фундамент храму на основі часу, як його подано в книзі Даниїла Христом, який представив себе як Палмоні, «дивний числитель», було відкинуто й відкладено. Найперший камінь, який відкрив Міллер...

> “In quoting the prophecy of the rejected stone, Christ referred to an actual occurrence in the history of Israel. The incident was connected with the building of the first temple. While it had a special application at the time of Christ’s first advent, and should have appealed with special force to the Jews, it has also a lesson for us. When the temple of Solomon was erected, the immense stones for the walls and the foundation were entirely prepared at the quarry; after they were brought to the place of building, not an instrument was to be used upon them; the workmen had only to place them in position. For use in the foundation, one stone of unusual size and peculiar shape had been brought; but the workmen could find no place for it, and would not accept it. It was an annoyance to them as it lay unused in their way. Long it remained a rejected stone. But when the builders came to the laying of the corner, they searched for a long time to find a stone of sufficient size and strength, and of the proper shape, to take that particular place, and bear the great weight which would rest upon it. Should they make an unwise choice for this important place, the safety of the entire building would be endangered. They must find a stone capable of resisting the influence of the sun, of frost, and of tempest. Several stones had at different times been chosen, but under the pressure of immense weights they had crumbled to pieces. Others could not bear the test of the sudden atmospheric changes. But at last attention was called to the stone so long rejected. It had been exposed to the air, to sun and storm, without revealing the slightest crack. The builders examined this stone. It had borne every test but one. If it could bear the test of severe pressure, they decided to accept it for the cornerstone. The trial was made. The stone was accepted, brought to its assigned position, and found to be an exact fit. In prophetic vision, Isaiah was shown that this stone was a symbol of Christ. He says:

> Цитуючи пророцтво про відкинутий камінь, Христос послався на реальну подію в історії Ізраїлю. Ця подія була пов’язана з будівництвом першого храму. Хоча вона мала особливе застосування в час першого пришестя Христа і мала б із особливою силою промовити до юдеїв, вона має також урок і для нас. Коли споруджували Соломонів храм, величезні камені для стін і фундаменту повністю обробляли в кар’єрі; після того, як їх привезли на місце будівництва, на них уже не мали використовувати жодного знаряддя; робітникам залишалося лише поставити їх на місце. Для фундаменту було доставлено камінь незвичайного розміру та особливої форми; але робітники не могли знайти для нього місця й не прийняли його. Він їм заважав, лежачи без ужитку. Довго він залишався відкинутим каменем. Та коли будівничі дійшли до закладання наріжного каменя, вони довго шукали камінь достатнього розміру й міцності та належної форми, щоб зайняти саме те місце й витримати велику вагу, яка мала на ньому лежати. Якби вони зробили необачний вибір для цього важливого місця, безпека всієї будівлі була б поставлена під загрозу. Вони мали знайти камінь, здатний протистояти впливу сонця, морозу та бурі. У різний час було вибрано кілька каменів, але під тиском величезної ваги вони розсипалися на шматки. Інші не витримували випробування раптовими атмосферними змінами. Та зрештою увагу звернули на камінь, так довго відкинутий. Він був відкритий для повітря, сонця й бурі, і на ньому не з’явилося й найменшої тріщини. Будівничі оглянули цей камінь. Він витримав усі випробування, крім одного. Якщо він витримає випробування сильним тиском, вони вирішили прийняти його як наріжний камінь. Випробування провели. Камінь прийняли, встановили на призначене йому місце й виявили, що він точно підходить. У пророчому видінні Ісаї було показано, що цей камінь є символом Христа. Він каже:

> “‘Sanctify the Lord of hosts Himself; and let Him be your fear, and let Him be your dread. And He shall be for a sanctuary; but for a stone of stumbling and for a rock of offense to both the houses of Israel, for a gin and for a snare to the inhabitants of Jerusalem. And many among them shall stumble, and fall, and be broken, and be snared, and be taken.’ Carried down in prophetic vision to the first advent, the prophet is shown that Christ is to bear trials and tests of which the treatment of the chief cornerstone in the temple of Solomon was symbolic. ‘Therefore thus saith the Lord God, Behold, I lay in Zion for a foundation a stone, a tried stone, a precious cornerstone, a sure foundation: he that believeth shall not make haste.’ Isaiah 8:13–15; 28:16.

> 'Освячуйте Господа Саваота Самого; і нехай Він буде вашим страхом, і нехай Він буде вашим трепетом. І Він буде святилищем; але каменем спотикання і скелею спокуси для обох домів Ізраїля, за силце і за тенета для мешканців Єрусалима. І багато з-поміж них спіткнуться, і впадуть, і розіб’ються, і попадуть у тенета, і будуть захоплені.' Перенесений у пророчому видінні до першого пришестя, пророк бачить, що Христу належить понести випробування й іспити, символом яких було поводження з головним наріжним каменем у храмі Соломона. 'Тому так говорить Господь Бог: Ось, кладу в Сіоні за підвалину камінь, випробуваний камінь, коштовний наріжний камінь, надійну підвалину: хто вірує, не поквапиться.' Ісая 8:13-15; 28:16.

> “In infinite wisdom, God chose the foundation stone, and laid it Himself. He called it ‘a sure foundation.’ The entire world may lay upon it their burdens and griefs; it can endure them all. With perfect safety they may build upon it. Christ is a ‘tried stone.’ Those who trust in Him, He never disappoints. He has borne every test. He has endured the pressure of Adam’s guilt, and the guilt of his posterity, and has come off more than conqueror of the powers of evil. He has borne the burdens cast upon Him by every repenting sinner. In Christ the guilty heart has found relief. He is the sure foundation. All who make Him their dependence rest in perfect security.

> У Своїй безмежній мудрості Бог вибрав наріжний камінь і поклав його Сам. Він назвав його «надійною основою». Увесь світ може покласти на нього свої тягарі та скорботи; він витримає їх усі. З цілковитою безпекою вони можуть будувати на ньому. Христос — «випробуваний камінь». Тих, хто довіряє Йому, Він ніколи не осоромить. Він витримав кожне випробування. Він витримав тягар провини Адама і провини його нащадків і вийшов більш ніж переможцем над силами зла. Він узяв на Себе тягарі, покладені на Нього кожним каючим грішником. У Христі винне серце знайшло полегшення. Він — надійна основа. Усі, хто робить Його своєю опорою, спочивають у повній безпеці.

> “In Isaiah’s prophecy, Christ is declared to be both a sure foundation and a stone of stumbling. The apostle Peter, writing by inspiration of the Holy Spirit, clearly shows to whom Christ is a foundation stone, and to whom a rock of offense:

> У пророцтві пророка Ісаї Христа названо і надійною основою, і каменем спотикання. Апостол Петро, пишучи під натхненням Святого Духа, чітко показує, для кого Христос є наріжним каменем, а для кого — скелею спокуси:

> “‘If so be ye have tasted that the Lord is gracious. To whom coming, as unto a living stone, disallowed indeed of men, but chosen of God, and precious, ye also, as lively stones, are built up a spiritual house, an holy priesthood, to offer up spiritual sacrifices, acceptable to God by Jesus Christ. Wherefore also it is contained in the Scripture, Behold, I lay in Sion a chief cornerstone, elect, precious: and he that believeth on Him shall not be confounded. Unto you therefore which believe He is precious: but unto them which be disobedient, the stone which the builders disallowed, the same is made the head of the corner, and a stone of stumbling, and a rock of offense, even to them which stumble at the word, being disobedient.’ 1 Peter 2:3–8.

> «Якщо ж ви скуштували, що Господь ласкавий. До Нього, як до каменя живого, відкиненого людьми, але Богом вибраного, дорогоцінного, ви також, як живе каміння, будуєтеся в духовний дім, у святе священство, щоб приносити духовні жертви, приємні Богові через Ісуса Христа. Тому й сказано в Писанні: Ось Я кладу на Сіоні наріжний камінь, вибраний, дорогоцінний; і хто вірує в Нього, не буде посоромлений. Отже, для вас, що віруєте, Він — дорогоцінний; а для непокірних — камінь, який відкинули будівничі, той став головою кута, і каменем спотикання, і скелею спокуси — для тих, які спотикаються об слово, будучи непокірні». 1 Петра 2:3–8.

> “To those who believe, Christ is the sure foundation. These are they who fall upon the Rock and are broken. Submission to Christ and faith in Him are here represented. To fall upon the Rock and be broken is to give up our self-righteousness and to go to Christ with the humility of a child, repenting of our transgressions, and believing in His forgiving love. And so also it is by faith and obedience that we build on Christ as our foundation.

> Для віруючих Христос — тверда підвалина. Це ті, хто падає на Скелю й розбивається. Тут представлено покору Христові та віру в Нього. Падати на Скелю й розбиватися — означає відмовитися від власної праведності та прийти до Христа з дитячим смиренням, каючись у своїх переступах і вірячи в Його прощаючу любов. І так само вірою та послухом ми будуємо на Христі як на нашій підвалині.

> “Upon this living stone, Jews and Gentiles alike may build. This is the only foundation upon which we may securely build. It is broad enough for all, and strong enough to sustain the weight and burden of the whole world. And by connection with Christ, the living stone, all who build upon this foundation become living stones. Many persons are by their own endeavors hewn, polished, and beautified; but they cannot become ‘living stones,’ because they are not connected with Christ. Without this connection, no man can be saved. Without the life of Christ in us, we cannot withstand the storms of temptation. Our eternal safety depends upon our building upon the sure foundation. Multitudes are today building upon foundations that have not been tested. When the rain falls, and the tempest rages, and the floods come, their house will fall, because it is not founded upon the eternal Rock, the chief cornerstone Christ Jesus.

> На цьому живому камені можуть будувати як юдеї, так і язичники. Це єдина підвалина, на якій ми можемо надійно будувати. Вона достатньо широка для всіх і достатньо міцна, щоб витримати вагу й тягар усього світу. І через єднання з Христом, живим каменем, усі, хто будує на цій підвалині, стають живими каменями. Багато людей власними стараннями ніби витесані, відшліфовані й прикрашені; але вони не можуть стати «живими каменями», бо не поєднані з Христом. Без цього єднання ніхто не може спастися. Без життя Христа в нас ми не можемо вистояти перед бурями спокус. Наша вічна безпека залежить від того, чи будуємо ми на надійній підвалині. Безліч людей сьогодні будує на підвалинах, які не були випробувані. Коли піде дощ, і розгуляється буря, і прийдуть повені, їхній дім упаде, бо він не збудований на вічній Скелі, наріжному камені — Христі Ісусі.

> “‘To them which stumble at the word, being disobedient,’ Christ is a rock of offense. But ‘the stone which the builders disallowed, the same is made the head of the corner.’ Like the rejected stone, Christ in His earthly mission had borne neglect and abuse. He was ‘despised and rejected of men; a man of sorrows, and acquainted with grief: … He was despised, and we esteemed Him not.’ Isaiah 53:3. But the time was near when He would be glorified. By the resurrection from the dead He would be declared ‘the Son of God with power.’ Romans 1:4. At His second coming He would be revealed as Lord of heaven and earth. Those who were now about to crucify Him would recognize His greatness. Before the universe the rejected stone would become the head of the corner.

> «Для тих, хто, будучи непокірними, спотикається об слово», Христос є скелею спокуси. Але «камінь, що його будівничі відкинули, той став головою наріжною». Подібно до відкинутого каменя, Христос у Своїй земній місії зазнав зневаги й наруги. Він був «зневажений і відкинутий людьми; муж скорбот, знайомий із болем: ... Він був зневажений, і ми не шанували Його». Ісая 53:3. Але наближався час, коли Він буде прославлений. Воскресінням із мертвих Він буде проголошений «Сином Божим у силі». Римлян 1:4. Під час Свого другого приходу Він буде явлений як Господь неба й землі. Ті, що тепер збиралися розіп’яти Його, визнають Його велич. Перед усім всесвітом відкинений камінь стане головою наріжною.

> “And on ‘whomsoever it shall fall, it will grind him to powder.’ The people who rejected Christ were soon to see their city and their nation destroyed. Their glory would be broken, and scattered as the dust before the wind. And what was it that destroyed the Jews? It was the rock which, had they built upon it, would have been their security. It was the goodness of God despised, the righteousness spurned, the mercy slighted. Men set themselves in opposition to God, and all that would have been their salvation was turned to their destruction. All that God ordained unto life they found to be unto death. In the Jews’ crucifixion of Christ was involved the destruction of Jerusalem. The blood shed upon Calvary was the weight that sank them to ruin for this world and for the world to come. So it will be in the great final day, when judgment shall fall upon the rejecters of God’s grace. Christ, their rock of offense, will then appear to them as an avenging mountain. The glory of His countenance, which to the righteous is life, will be to the wicked a consuming fire. Because of love rejected, grace despised, the sinner will be destroyed.

> І на «кого б він не впав, розтре його на порох». Народ, що відкинув Христа, невдовзі мав побачити своє місто і свій народ знищеними. Їхня слава буде зломлена й розвіяна, як порох перед вітром. А що ж знищило юдеїв? Це була скеля, яка, якби вони на ній будували, стала б для них безпекою. Це була зневажена Божа доброта, відкинута праведність, знехтуване милосердя. Люди стали проти Бога, і все, що могло бути їхнім спасінням, обернулося для них на погибель. Все, що Бог визначив на життя, стало для них на смерть. Розп’яття Христа юдеями потягло за собою знищення Єрусалима. Кров, пролита на Голгофі, була тягарем, що втопив їх у погибелі як у цьому світі, так і в світі прийдешньому. Так буде й у великий останній день, коли суд упаде на тих, хто відкинув Божу благодать. Христос, їхній камінь спотикання, тоді з’явиться їм як гора відплати. Слава Його обличчя, що для праведних є життям, буде для нечестивих пожираючим вогнем. Через відкинуту любов, зневажену благодать, грішник буде знищений.

> “By many illustrations and repeated warnings, Jesus showed what would be the result to the Jews of rejecting the Son of God. In these words He was addressing all in every age who refuse to receive Him as their Redeemer. Every warning is for them. The desecrated temple, the disobedient son, the false husbandmen, the contemptuous builders, have their counterpart in the experience of every sinner. Unless he repent, the doom which they foreshadowed will be his.” Desire of Ages, 597–600.

> Багатьма образами й повторними застереженнями Ісус показав, якими будуть наслідки для юдеїв через відкинення Сина Божого. Цими словами Він звертався до всіх у всі віки, хто відмовляється прийняти Його як свого Викупителя. Кожне застереження — для них. Осквернений храм, неслухняний син, лжевиноградарі, зневажливі будівничі мають свій відповідник у досвіді кожного грішника. Якщо він не покається, вирок, який вони передвіщали, спіткає його. Бажання віків, 597-600.

We will continue this in the next article.

Ми продовжимо це у наступній статті.

Back to Articles