Article

# The Book of Daniel - Number Fifty-Four

Книга Даниїла — Номер п’ятдесят чотири

Unveiling the Last Days: Daniel’s Quest for Understanding

Розкриття останніх днів: прагнення Даниїла до розуміння

Author

Jeff Pippenger

Published

January 18, 2024

Formats

PDF
Word

We ended a recent article with a passage from Prophets and Kings, where Sister White identified that Daniel was seeking to “understand the relation sustained by the seventy years’ captivity, as foretold through Jeremiah, to the twenty-three hundred years that in vision he heard the heavenly visitant declare should elapse before the cleansing of God’s sanctuary.”

Ми завершили нещодавню статтю уривком із «Пророків і царів», де Сестра Вайт зазначила, що Даниїл прагнув «зрозуміти зв’язок між сімдесятьма роками полону, як було провіщено через Єремію, та двома тисячами трьомастами роками, про які у видінні він почув, як небесний відвідувач заявив, що вони мають сплинути перед очищенням Божої святині».

> “Through another vision further light was thrown upon the events of the future; and it was at the close of this vision that Daniel heard ‘one saint speaking, and another saint said unto that certain saint which spake, How long shall be the vision?’ Daniel 8:13. The answer that was given, ‘Unto two thousand and three hundred days; then shall the sanctuary be cleansed’ (verse 14), filled him with perplexity. Earnestly he sought for the meaning of the vision. He could not understand the relation sustained by the seventy years’ captivity, as foretold through Jeremiah, to the twenty-three hundred years that in vision he heard the heavenly visitant declare should elapse before the cleansing of God’s sanctuary. The angel Gabriel gave him a partial interpretation; yet when the prophet heard the words, ‘The vision … shall be for many days,’ he fainted away. ‘I Daniel fainted,’ he records of his experience, ‘and was sick certain days; afterward I rose up, and did the king’s business; and I was astonished at the vision, but none understood it.’ Verses 26, 27.” Prophets and Kings, 553, 554.

> Через інше видіння на події майбутнього пролилося додаткове світло; і наприкінці цього видіння Даниїл почув: «один святий говорив, і інший святий сказав тому святому, який говорив: "Доки триватиме це видіння?"» Даниїл 8:13. Відповідь, яку він почув: «До двох тисяч трьохсот днів; тоді святиня буде очищена» (вірш 14), сповнила його замішанням. Він наполегливо шукав значення цього видіння. Він не міг зрозуміти, як пов’язані сімдесят років полону, про які було передречено через Єремію, з двома тисячами трьомастами роками, про які у видінні він почув від небесного посланця, що мають минути перед очищенням Божої святині. Ангел Гавриїл дав йому часткове тлумачення; однак, коли пророк почув слова: «Видіння ... буде на багато днів», він знепритомнів. «Я, Даниїл, знепритомнів, — записує він про свій досвід, — і хворів кілька днів; потім я підвівся і виконував царські справи; і я був вражений видінням, але ніхто його не розумів». Вірші 26, 27. Пророки і царі, 553, 554.

The Millerites never arrived to a complete understanding of the foundational message they proclaimed. When the time arrived that the Lion of the tribe of Judah sought to provide more information upon the “seven times,” they transitioned into the Laodicean experience, and seven years later rejected the light of the “seven times” altogether. They never saw the full relationship of the seventy years and the twenty-three hundred years, which Daniel had earnestly sought to understand. Daniel represents God’s people of the last days.

Міллеріти ніколи не дійшли до повного розуміння основоположного послання, яке вони проголошували. Коли настав час, і Лев з племені Юдиного прагнув надати більше світла щодо «семи часів», вони перейшли до лаодикійського досвіду, а через сім років зовсім відкинули світло про «сім часів». Вони так і не побачили повного взаємозв’язку сімдесяти років і двох тисяч трьохсот років, який Даниїл ревно прагнув зрозуміти. Даниїл представляє Божий народ останніх днів.

The land enjoying its sabbaths is the part of the covenant that was given to ancient Israel that included the light of the resting of the land every seventh year. That covenant included the cycle of seven years repeating seven times. It included the release and restoration of property and slaves at the conclusion ending of the seven cycles of seven years (forty-nine years) during the celebration known as the jubilee. The Jews were disobedient to those covenant principles, and 2 Chronicles identified that the seventy years of captivity, spoken of by Jeremiah the prophet, represented a prior four hundred and ninety years of rebellion. In four hundred and ninety years, if ancient Israel had obeyed the directions within the covenant as set forth in Leviticus twenty-five, there would have been a total of seventy of those years in which the land rested. A biblical year is three hundred and sixty days, and three hundred and sixty days multiplied by seven (“seven times”) equals twenty-five hundred and twenty days.

Земля, що відпочиває у своїх суботах, — це частина заповіту, даного давньому Ізраїлю, яка включала світло відпочинку землі кожного сьомого року. Той заповіт включав цикл із семи років, що повторювався сім разів. Він включав звільнення рабів і повернення майна по завершенні семи циклів по сім років (сорок дев’ять років) під час святкування, відомого як ювілей. Євреї були неслухняними тим принципам заповіту, і Друга книга Хронік зазначає, що сімдесят років полону, про які говорив пророк Єремія, становили попередні чотириста дев’яносто років бунту. За чотириста дев’яносто років, якби давній Ізраїль дотримувався настанов у заповіті, викладених у Левіт двадцять п’ять, було б загалом сімдесят таких років, у які земля відпочивала. Біблійний рік становить триста шістдесят днів, а триста шістдесят днів, помножені на сім («сім разів»), дорівнюють двом тисячам п’ятистам двадцяти дням.

The seventy years is absolutely connected to the land resting, which is absolutely connected with the “seven times.” Daniel was seeking to “understand the relation” of “the seventy years’ captivity,” “to the twenty-three hundred years” “before the cleansing of God’s sanctuary.” He was therefore seeking to understand the relation of the “chazon” vision and the “mareh” vision. It is impossible to understand that relation, without acknowledging the resting of the land in Leviticus twenty-five and twenty-six with the captivity of seventy years spoken of by Jeremiah. If you do not believe the “seven times” represents a prophetic period of twenty-five hundred and twenty years, you remove yourself from being those represented by Daniel in the last days. The Millerites believed the “seven times” was a time prophecy, but Adventism no longer does.

Сімдесят років нерозривно пов’язані з відпочинком землі, який, у свою чергу, нерозривно пов’язаний із «сімома часами». Даниїл намагався «зрозуміти взаємозв’язок» «сімдесятирічного полону» «із двома тисячами трьомастами роками» «до очищення Божого святилища». Отже, він прагнув зрозуміти взаємозв’язок між видінням «chazon» і видінням «mareh». Неможливо зрозуміти цей взаємозв’язок, не визнаючи відпочинку землі у книзі Левит, розділах двадцять п’ятому і двадцять шостому, разом із сімдесятирічним полоном, про який говорить Єремія. Якщо ви не вірите, що «сім часів» означають пророчий період у дві тисячі п’ятсот двадцять років, ви виключаєте себе з числа тих, кого представляє Даниїл в останні дні. Міллеріти вірили, що «сім часів» є часовим пророцтвом, але Адвентизм більше так не вважає.

Daniel, as with all prophets, illustrates God’s people at the end of the world, and Sister White’s comments on his desire to understand the relationship between the seventy years (the “seven times”) and the twenty-three hundred years, represents the desire which God’s people of the last days are to possess. As has been stated in previous articles, there are no truths represented upon the 1843 and 1850 charts, that are not directly supported (repeatedly) in the writings of Sister White.

Даниїл, як і всі пророки, зображує Божий народ наприкінці світу, а зауваження Сестри Вайт щодо його прагнення зрозуміти взаємозв’язок між сімдесятьма роками («сім разів») і двома тисячами трьомастами роками виражають прагнення, яким має володіти Божий народ останніх днів. Як уже зазначалося в попередніх статтях, на таблицях 1843 і 1850 років немає жодних істин, які не були б прямо (неодноразово) підтверджені у творах Сестри Вайт.

Miller’s jewels will shine ten times brighter in the Midnight Cry of the last days, and in doing so, the jewels represent the final test for the virgins of Adventism. Those jewels are the foundational truths represented on Habakkuk’s tables, and the jewels in the casket which were placed upon a table in the middle of Miller’s room. The foundational test is the final test, but so too, is the authority of the Spirit of Prophecy. To reject the foundational truths, which were typified as jewels in Miller’s dream is to simultaneously reject the Spirit of Prophecy.

Дорогоцінності Міллера засяють у десять разів яскравіше під час Опівнічного крику останніх днів, і тим самим ці дорогоцінності становлять остаточне випробування для дів адвентизму. Ці дорогоцінності — це основоположні істини, представлені на таблицях Авакума, а також дорогоцінності у скриньці, які були покладені на стіл посеред кімнати Міллера. Основоположне випробування є остаточним випробуванням, але так само остаточним випробуванням є і авторитет Духа пророцтва. Відкинути основоположні істини, які були зображені як дорогоцінності у сні Міллера, означає водночас відкинути Дух пророцтва.

> “The very last deception of Satan will be to make of none effect the testimony of the Spirit of God. ‘Where there is no vision, the people perish’ (Proverbs 29:18). Satan will work ingeniously, in different ways and through different agencies, to unsettle the confidence of God’s remnant people in the true testimony. He will bring in spurious visions to mislead, and will mingle the false with the true, and so disgust people that they will regard everything that bears the name of visions as a species of fanaticism; but honest souls, by contrasting false and true, will be enabled to distinguish between them.” Selected Messages, volume 2, 78.

> Останній обман сатани полягатиме в тому, щоб звести нанівець свідчення Духа Божого. 'Де немає видіння, народ гине' (Приповісті 29:18). Сатана діятиме винахідливо, різними способами і через різні знаряддя, щоб похитнути довіру залишку Божого народу до істинного свідчення. Він вводитиме фальшиві видіння, щоб ввести в оману, і змішуватиме фальшиве з істинним, і цим так викличе у людей відразу, що вони вважатимуть усе, що носить назву видінь, різновидом фанатизму; але щирі душі, зіставляючи фальшиве з істинним, зможуть відрізняти одне від одного." Вибрані послання, том 2, 78.

We are now addressing the increase of knowledge that occurred in the history of the Millerites from 1798, until 1844, but we are identifying that even though the Millerites were correct in their prophetic applications, they were limited by the history where they were raised up. We are now in the last days, and in the final generation (the fourth) of Adventism. In this period of time, Adventism has been so indoctrinated with traditions and customs (counterfeit jewels) that it no longer knows what the foundational truths were. Not knowing what those truths are prevents Adventism from understanding the significance of those truths, and makes meaningless the repeated commands to protect and preserve those truths.

Ми тепер розглядаємо зростання знання, що відбулося в історії міллеритів із 1798 по 1844 рік, але встановлюємо, що, хоча міллеріти були праві у своєму застосуванні пророцтв, їх обмежував історичний контекст, у якому вони постали. Ми нині перебуваємо в останні дні й у заключному поколінні (четвертому) адвентизму. У цей період адвентизм настільки просякнувся традиціями та звичаями (фальшивими коштовностями), що вже не знає, якими були основоположні істини. Незнання того, якими є ці істини, перешкоджає адвентизму зрозуміти значущість цих істин і робить беззмістовними повторювані накази захищати та зберігати їх.

Before we proceed further into Gabriel’s interpretation of the vision of the Ulai River, we will address a few relevant points connected with the foundational truths and the authority of the Spirit of Prophecy. The modern theologians argue that the following passage identifies that the longest time prophecy in the Bible is the twenty-three hundred years.

Перш ніж ми заглибимося далі у тлумачення Гавриїла щодо видіння ріки Улай, ми розглянемо кілька доречних аспектів, пов’язаних із основоположними істинами та авторитетом Духа пророцтва. Сучасні богослови стверджують, що наступний уривок вказує, що найдовше пророцтво про час у Біблії — це дві тисячі триста років.

> “The experience of the disciples who preached the ‘gospel of the kingdom’ at the first advent of Christ, had its counterpart in the experience of those who proclaimed the message of His second advent. As the disciples went out preaching, ‘The time is fulfilled, the kingdom of God is at hand,’ so Miller and his associates proclaimed that the longest and last prophetic period brought to view in the Bible was about to expire, that the judgment was at hand, and the everlasting kingdom was to be ushered in. The preaching of the disciples in regard to time was based on the seventy weeks of Daniel 9. The message given by Miller and his associates announced the termination of the 2300 days of Daniel 8:14, of which the seventy weeks form a part. The preaching of each was based upon the fulfillment of a different portion of the same great prophetic period.

> Досвід учнів, які проповідували «євангеліє Царства» під час першого пришестя Христа, мав свій відповідник у досвіді тих, хто проголошував звістку про Його друге пришестя. Як учні виходили, проповідуючи: «Сповнився час, і наблизилося Царство Боже», так Міллер та його однодумці проголошували, що найдовший і останній пророчий період, представлений у Біблії, ось-ось мав закінчитися, що суд на порозі, і що мало бути встановлене вічне Царство. Проповідь учнів щодо часу ґрунтувалася на сімдесяти тижнях (Даниїла 9). Звістка, яку дали Міллер і його однодумці, сповіщала про закінчення 2300 днів (Даниїла 8:14), частиною яких є сімдесят тижнів. Проповідь кожного з них ґрунтувалася на сповненні іншої частини того самого великого пророчого періоду.

> “Like the first disciples, William Miller and his associates did not, themselves, fully comprehend the import of the message which they bore. Errors that had been long established in the church prevented them from arriving at a correct interpretation of an important point in the prophecy. Therefore, though they proclaimed the message which God had committed to them to be given to the world, yet through a misapprehension of its meaning they suffered disappointment.” The Great Controversy, 351.

> Як і перші учні, Вільям Міллер та його сподвижники самі не повністю усвідомили значущість послання, яке вони несли. Помилки, що давно укорінилися в церкві, завадили їм дійти правильного тлумачення важливого положення пророцтва. Тому, хоча вони проголошували послання, яке Бог доручив їм передати світові, усе ж через неправильне розуміння його значення вони зазнали розчарування. Велика боротьба, 351.

The passage says that, “Miller and his associates proclaimed that the longest and last prophetic period brought to view in the Bible was about to expire,” and the theologians claim that the longest and last prophetic period is the twenty-three hundred years. They further claim that this is what Sister White is identifying in the passage, for she, they claim, is directly addressing the period of twenty-three hundred years. They are blind to any relationship of the seventy years and the period of twenty-three hundred years. They are blind to the light Daniel was seeking to understand.

В уривку сказано: «Міллер та його сподвижники проголосили, що найдовший і останній пророчий період, представлений у Біблії, ось-ось мав завершитися», а богослови стверджують, що найдовшим і останнім пророчим періодом є дві тисячі триста років. Вони також стверджують, що саме на це вказує Сестра Вайт в уривку, бо, за їхніми словами, вона безпосередньо говорить про період у дві тисячі триста років. Вони не бачать жодного зв’язку між сімдесятьма роками та періодом у дві тисячі триста років. Вони сліпі до світла, яке Даниїл прагнув зрозуміти.

Ellen White was a Millerite, and she knew the messages that had been placed upon the 1843 pioneer chart, and upon the 1850 pioneer chart that was published by F. D. Nichols. The 1850 chart, which was produced by Nichols, was prepared in Nichol’s home at the very time when James and Ellen White were living with Nichols. The longest prophetic period in the Bible, that is represented upon both of those charts, is not the twenty-three hundred years, it is the “seven times,” of Leviticus twenty-six.

Еллен Вайт була міллериткою і знала вісті, розміщені на піонерській діаграмі 1843 року та на піонерській діаграмі 1850 року, опублікованій Ф. Д. Ніколсом. Діаграма 1850 року, яку створив Ніколс, була підготовлена в домі Нікола саме тоді, коли Джеймс і Еллен Вайт жили в Ніколса. Найдовший пророчий період у Біблії, представлений на обох тих діаграмах, — це не дві тисячі триста років, а «сім часів» із Левита 26.

To claim that the previous passage is an inspired identification of the twenty-three hundred years as the longest and last prophetic period is to make Sister White’s writings contradict themselves. If she believed what the theologians claim about this passage, then what does it mean when she endorses the charts that uphold the “seven times?”

Стверджувати, що попередній уривок є натхненним визначенням двох тисяч трьохсот років як найдовшого й останнього пророчого періоду, — це змушувати твори сестри Вайт суперечити самим собі. Якщо вона приймала те, що богослови твердять про цей уривок, то що це означає, коли вона схвалює діаграми, які підтримують «сім часів»?

> “I have seen that the 1843 chart was directed by the hand of the Lord, and that it should not be altered; that the figures were as He wanted them; that His hand was over and hid a mistake in some of the figures, so that none could see it, until His hand was removed.” Early Writings, 74.

> «Мені було показано, що діаграма 1843 року була спрямована рукою Господа і що її не слід змінювати; що числа були такими, як Він хотів; що Його рука була над нею й приховала помилку в деяких числах, так що ніхто не міг її побачити, доки Його рука не була віднята». Ранні твори, 74.

Those who wish to uphold their traditions and fables might argue that on the 1843 chart, the Lord held his hand over the error of the “seven times,” until he removed his hand at a later date. The problem with that premise is that Sister White identified when the Lord removed his hand from the figures, His hand was removed before October 22, 1844, just after the first disappointment. In her testimony of that event, she identifies the mistake that was corrected, and it is clear that the mistake was not the “seven times.”

Ті, хто бажає триматися своїх традицій і байок, можуть стверджувати, що на таблиці 1843 року Господь прикрив Своєю рукою помилку щодо «семи часів», аж поки згодом не відняв її. Проблема з таким припущенням у тому, що сестра Вайт указала, коли Господь відняв Свою руку від чисел: Його руку було віднято ще до 22 жовтня 1844 року, невдовзі після першого розчарування. У своєму свідченні про ту подію вона називає помилку, яку було виправлено, і очевидно, що помилка не стосувалася «семи часів».

> “Those faithful, disappointed ones, who could not understand why their Lord did not come, were not left in darkness. Again they were led to their Bibles to search the prophetic periods. The hand of the Lord was removed from the figures, and the mistake was explained. They saw that the prophetic periods reached to 1844, and that the same evidence which they had presented to show that the prophetic periods closed in 1843, proved that they would terminate in 1844.” Early Writings, 237.

> «Тих вірних, розчарованих, які не могли зрозуміти, чому їхній Господь не прийшов, не були залишені в темряві. Їх знову привели до їхніх Біблій, щоб досліджувати пророчі періоди. Рука Господня була знята з обчислень, і помилку було пояснено. Вони побачили, що пророчі періоди сягають 1844 року, і що ті самі докази, які вони наводили, щоб показати, що пророчі періоди закінчилися в 1843 році, доводили, що вони завершаться в 1844 році». Ранні твори, 237.

When the Lord’s hand “was removed from the figures, and the mistake was explained,” they then recognized “that the same evidence which they had presented to show that the prophetic periods closed in 1843, proved that they would terminate in 1844.” The prophetic periods that were first thought to close in 1843, are represented upon the 1843 chart, which is the chart that each of the three hundred Millerite preachers used. The prophetic periods that are represented upon that chart that closed in 1843, were the twenty-three hundred years of Daniel chapter eight, verse fourteen, the twenty-five hundred and twenty years of Leviticus twenty-six and the thirteen hundred and thirty-five years of Daniel twelve. After the first disappointment the Lord removed his hand from the mistake and the Millerites then recognized that the same evidence that identified the close of the prophetic periods in 1843, actually proved those periods ended in 1844.

Коли «рука Господа була віднята від обчислень, і помилку було пояснено», вони тоді визнали, «що ті самі докази, які вони подавали, щоб показати, що пророчі періоди завершилися у 1843 році, доводили, що вони закінчаться у 1844 році». Пророчі періоди, які спочатку вважалися такими, що закінчуються у 1843 році, представлені на таблиці 1843 року, якою користувався кожен із трьохсот мілеритських проповідників. Пророчими періодами, представленими на цій таблиці і такими, що закінчувалися у 1843 році, були: дві тисячі триста років із книги Даниїла, восьмого розділу, чотирнадцятого вірша; дві тисячі п’ятсот двадцять років із книги Левит, двадцять шостого розділу; і тисяча триста тридцять п’ять років із книги Даниїла, дванадцятого розділу. Після першого розчарування Господь відняв свою руку від цієї помилки, і мілерити тоді визнали, що ті самі докази, які вказували на завершення пророчих періодів у 1843 році, насправді доводили, що ті періоди закінчилися у 1844 році.

The 1850 chart was produced in 1850, and went on sale in January of 1851. Ellen White recorded that the chart was also a fulfillment of Habakkuk, as she had also recorded concerning the 1843 chart. That chart also represented the longest prophetic period as Leviticus twenty-six’s “seven times.”

Діаграму 1850 року було створено у 1850 році, а в продаж вона надійшла у січні 1851 року. Еллен Вайт записала, що ця діаграма також була сповненням пророцтва Авакума, як вона також записувала щодо діаграми 1843 року. У тій діаграмі найдовший пророчий період також було подано як «сім часів» із двадцять шостого розділу Левіта.

> “I saw that God was in the publishment of the chart by Brother Nichols. I saw that there was a prophecy of this chart in the Bible, and if this chart is designed for God’s people, if it [is] sufficient for one it is for another, and if one needed a new chart painted on a larger scale, all need it just as much.” Manuscript Releases, volume 13, 359.

> Я бачив, що Бог був у виданні схеми, здійсненому братом Ніколсом. Я бачив, що в Біблії є пророцтво про цю схему, і якщо ця схема призначена для Божого народу, якщо вона достатня для одного, то достатня й для іншого, і якщо комусь потрібна нова схема, намальована у більшому масштабі, то вона однаково потрібна всім. Видання рукописів, том 13, с. 359.

To claim that Sister White’s reference to the fact that the Millerites “proclaimed that the longest and last prophetic period brought to view in the Bible was about to expire,” is accurate, for they did. To claim that the “longest” “prophetic period” is the twenty-three hundred years turns Sister White’s testimony against itself, and against the historical record. To believe that fable is to believe a lie, and in the last days those that choose to believe a lie, do so because they do not love the truth.

Стверджувати, що посилання сестри Вайт на те, що міллеріти «проголошували, що найдовший і останній пророчий період, представлений у Біблії, мав незабаром закінчитися», є точним, бо вони справді це проголошували. Стверджувати, що «найдовший» «пророчий період» — це дві тисячі триста років, обертає свідчення сестри Вайт проти нього самого та проти історичних даних. Вірити в ту байку означає вірити брехні, а в останні дні ті, хто обирає вірити брехні, роблять це тому, що не люблять істини.

Jesus did not miraculously inoculate Himself with some type of divine anesthesia in order to go through the suffering of the cross. Jesus suffered with divine suffering, far beyond any of His creation could endure. Yet mankind was created in His image, and inspiration identifies that mankind is to overcome as He overcame. What allowed Christ to endure the suffering of the cross was an attribute which He possessed, which mankind also possesses.

Ісус не знеболив Себе чудесним чином якимось видом божественної анестезії, аби пройти через страждання хреста. Ісус страждав божественним стражданням, незрівнянно більшим, ніж здатне витримати будь-яке Його творіння. Та все ж людство створене за Його образом, і натхнення свідчить, що людство має перемогти, як Він переміг. Те, що дало Христу змогу витримати страждання хреста, було властивістю, яку Він мав, яку має й людство.

> Looking unto Jesus the author and finisher of our faith; who for the joy that was set before him endured the cross, despising the shame, and is set down at the right hand of the throne of God. Hebrews 12:1.

> Дивлячись на Ісуса, Починателя й Звершителя нашої віри; який заради радості, що була перед Ним, перетерпів хрест, знехтувавши сором, і сів праворуч престолу Божого. Євреям 12:1.

Jesus endured the sufferings of the cross, because he had a goal set before him, and we have been created in his image, and as such, are beings that are motivated by goals. It’s part of our design. If we have been led to believe that it is unimportant to understand the foundations of Adventism, we will have no motivation to do that very thing. The only divine motivation that can be aroused by the Holy Spirit to overcome that Laodicean condition is a love of the truth. The love of the truth will be tested by the availability of easy customs and traditions designed to soothe our itching ears. If, in our Laodicean comfort we have no desire to understand truth for ourselves we will be lost. This is where Adventism stands today.

Ісус витерпів хресні страждання, бо мав мету, поставлену перед Ним, а ми створені за Його образом і, як такі, є істотами, яких мотивують цілі. Це частина нашої природи. Якщо нас привели до переконання, що розуміти основи адвентизму неважливо, у нас не буде мотивації робити саме це. Єдина божественна мотивація, яку Святий Дух може пробудити, щоб подолати той лаодикійський стан, — це любов до істини. Любов до істини буде випробувана доступністю зручних звичаїв і традицій, покликаних лоскотати наш слух. Якщо в нашому лаодикійському комфорті ми не маємо бажання самі пізнавати істину, ми загинемо. Ось де сьогодні перебуває адвентизм.

Daniel is an example of God’s people in the last days who are seeking through the prophetic word to understand the relationship between the seventy year captivity and the twenty-three hundred year prophecy. To identify the twenty-three hundred year prophecy as the longest and last prophetic period is to reject the foundational truths of Adventism, and simultaneously reject the authority of the Spirit of Prophecy. To claim that when the Millerites presented the longest and last prophetic period that it was the twenty-three hundred years is to reject the historical record.

Даниїл — приклад для Божого народу в останні дні, який через пророче слово прагне зрозуміти взаємозв’язок між сімдесятирічним полоном і пророцтвом про дві тисячі триста років. Називати пророцтво про дві тисячі триста років найдовшим і останнім пророчим періодом — це відкидати основоположні істини адвентизму і водночас відкидати авторитет Духа пророцтва. Стверджувати, що найдовшим і останнім пророчим періодом, який представляли міллеріти, були дві тисячі триста років, — це відкидати історичні свідчення.

> “We have nothing to fear for the future, except as we shall forget the way the Lord has led us, and His teaching in our past history.” Life Sketches, 196.

> "Нам нема чого боятися за майбутнє, хіба якщо ми забудемо шлях, яким Господь вів нас, і Його вчення у нашій минулій історії." Нариси життя, 196.

Gabriel came to give Daniel understanding of both the “mareh” and the “chazon” visions and he instructed Daniel to mentally separate the two visions, though they obviously had a prophetic relationship. The vision included the kingdoms of Bible prophecy in chapters seven and eight, that were a repeat and enlargement of those same kingdoms in chapter two. The information included the heavenly dialogue that represented the one vision as the trampling down of God’s sanctuary and people, and the other vision of the work of restoring the people and sanctuary.

Гавриїл прийшов, щоб дати Даниїлові розуміння як видінь "mareh", так і "chazon", і настановив його відокремити ці два видіння в думках, хоча вони, очевидно, мали пророчий зв’язок. У видінні були представлені царства біблійного пророцтва з сьомого та восьмого розділів, що були повторенням і розширенням тих самих царств із другого розділу. До цієї інформації входив небесний діалог, у якому одне видіння було представлене як попрання Божої святині та Божого народу, а інше — як діло відновлення народу та святині.

As Gabriel presented the interpretation, which ultimately became the heart of the message proclaimed by the Millerites, there was a relationship that existed between the two visions, which is to be noted by those who fulfill the command to make a mental separation of the interpretation. One of the distinctions is represented by the two words that are both translated as “determined.”

Коли Гавриїл виклав тлумачення, яке зрештою стало серцевиною звістки, проголошуваної міллеритами, існував взаємозв’язок між двома видіннями, на який слід звернути увагу тим, хто виконує повеління подумки відокремити тлумачення. Одна з відмінностей виражена двома словами, які обидва перекладаються як «determined».

> Seventy weeks are determined upon thy people and upon thy holy city, to finish the transgression, and to make an end of sins, and to make reconciliation for iniquity, and to bring in everlasting righteousness, and to seal up the vision and prophecy, and to anoint the most Holy. Know therefore and understand, that from the going forth of the commandment to restore and to build Jerusalem unto the Messiah the Prince shall be seven weeks, and threescore and two weeks: the street shall be built again, and the wall, even in troublous times. And after threescore and two weeks shall Messiah be cut off, but not for himself: and the people of the prince that shall come shall destroy the city and the sanctuary; and the end thereof shall be with a flood, and unto the end of the war desolations are determined. And he shall confirm the covenant with many for one week: and in the midst of the week he shall cause the sacrifice and the oblation to cease, and for the overspreading of abominations he shall make it desolate, even until the consummation, and that determined shall be poured upon the desolate. Daniel 9:24–27.

> Сімдесят тижнів визначено для твого народу й для твого святого міста, щоб покласти край переступові, покінчити з гріхами, здійснити примирення за беззаконня, запровадити вічну праведність, запечатати видіння й пророцтво та помазати Святе Святих. Отож знай і зрозумій, що від виходу наказу про відновлення й будування Єрусалима до Месії, Князя, буде сім тижнів і шістдесят два тижні: знову буде відбудована вулиця і мур, навіть у тяжкі часи. І по шістдесяти двох тижнях Месія буде відтятий, але не за Себе; а народ князя, що прийде, зруйнує місто та святиню; і кінець його буде як повінь, і до кінця війни призначені спустошення. І він підтвердить заповіт з багатьма на один тиждень; а в половині тижня припинить жертву й приношення; і через поширення мерзот зробить його спустошеним, аж до завершення; і визначене буде вилите на спустошеного. Даниїла 9:24–27.

Seventy weeks (four hundred and ninety years) are determined upon the people and the holy city. The word translated “determined” means “cut off”, and the word identifies a period or probation for the Jews and Jerusalem. It also represented the period of rebellion that brought about the destruction of Jerusalem and the captivity of the seventy years. The four hundred and ninety years was then “determined”, beginning at the third decree. The first four hundred and ninety years of rebellion brought about Nebuchadnezzar’s three attacks, the ultimate destruction of Jerusalem and a scattering and captivity of seventy years of literal Israel in literal Babylon.

Сімдесят тижнів (чотириста дев’яносто років) визначені для народу та святого міста. Слово, перекладене як «визначено», означає «відсічено», і цим словом позначено період або випробувальний строк для юдеїв та Єрусалима. Воно також означало період відступництва, який призвів до знищення Єрусалима і полону на сімдесят років. Чотириста дев’яносто років тоді було «визначено», починаючи з третього указу. Перші чотириста дев’яносто років відступництва спричинили три напади Навуходоносора, остаточне знищення Єрусалима та розсіяння і полон на сімдесят років буквального Ізраїлю у буквальному Вавилоні.

The first decree marked the end of the captivity and the beginning of the work of rebuilding Jerusalem. The third decree marked the beginning of the twenty-three hundred years. The arrival of the first angel marked the end of the captivity of spiritual Israel in spiritual Babylon for twelve hundred and sixty years, and it marked the beginning of a period of forty-six years, when Christ used the Millerites to come out of captivity and erect a spiritual temple.

Перший указ ознаменував кінець полону і початок справи відбудови Єрусалима. Третій указ ознаменував початок періоду в дві тисячі триста років. Прихід першого ангела ознаменував кінець полону духовного Ізраїлю в духовному Вавилоні протягом тисячі двохсот шістдесяти років і ознаменував початок періоду в сорок шість років, коли Христос використав міллеритів, щоб вийти з полону та звести духовний храм.

The word that is translated twice as “determined” in verses twenty-six and twenty-seven is “charats” and it means “to wound” and “a decree”. It was prophetically “decreed” that the papacy would receive a deadly “wound,” at the end of the first indignation. It is the same word Daniel uses in chapter eleven, verse thirty-six.

Слово, яке двічі перекладено як "determined" у двадцять шостому й двадцять сьомому віршах, — це "харац", і воно означає і "поранити", і "постанову". Пророчо було "постановлено", що папство отримає смертельну "рану" наприкінці першого гніву. Це те саме слово, яке Даниїл вживає в одинадцятому розділі, у тридцять шостому вірші.

> And the king shall do according to his will; and he shall exalt himself, and magnify himself above every god, and shall speak marvellous things against the God of gods, and shall prosper till the indignation be accomplished: for that that is determined shall be done. Daniel 11:36.

> І цар чинитиме за своєю волею; і він піднесеться та звеличиться над кожним богом, і говоритиме дивні речі проти Бога богів, і матиме успіх, аж поки не звершиться гнів, бо звершиться те, що визначено. Даниїла 11:36.

In verse thirty-six, “the king” is the papacy. The papacy was to prosper until 1798, when it received its deadly wound. Then the first “indignation” was to “be accomplished,” for that “indignation” had been “determined” (decreed) to “be done.” At the end of the first indignation against the northern kingdom of Israel, which began in 723 BC and ended in 1798, the papacy received a “deadly wound.” The word “determined” means “wound.”

У тридцять шостому вірші «цар» — це папство. Папство мало процвітати до 1798 року, коли воно отримало свою смертельну рану. Тоді перше «обурення» мало «звершитися», бо те «обурення» було «визначене» (постановлене), щоб «здійснитися». Наприкінці першого «обурення» проти Північного царства Ізраїлю, що почалося 723 року до н. е. і закінчилося 1798 року, папство отримало «смертельну рану». Слово «determined» означає «рана».

> And I saw one of his heads as it were wounded to death; and his deadly wound was healed: and all the world wondered after the beast. Revelation 13:3.

> І я бачив одну з його голів, наче на смерть поранену; і його смертельна рана загоїлася; і вся земля дивувалася, ідучи за звіром. Об’явлення 13:3.

The Millerites’ prophetic framework was based upon the two desolating powers of paganism followed by papalism. They understood those two powers were to trample down the sanctuary and host as represented by the “chazon” vision of Daniel chapter eight, verse thirteen.

Пророча схема міллеритів ґрунтувалася на двох спустошувальних силах — язичництві, за яким ішло папство. Вони розуміли, що ці дві сили мали потоптати святилище та воїнство, як це представлено у видінні «chazon» з восьмого розділу книги Даниїла, тринадцятого вірша.

> Then I heard one saint speaking, and another saint said unto that certain saint which spake, How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot? Daniel 8:13.

> Тоді я почув, як один святий говорив, а інший святий сказав тому святому, що говорив: Доки триватиме видіння про щоденну жертву та про беззаконня спустошення, щоб і святиня, і військо були віддані на потоптання? Даниїла 8:13.

The papal desolating power was to trample down the sanctuary and host for twelve hundred and sixty years.

Папська спустошувальна влада мала топтати святиню й військо протягом тисячі двохсот шістдесяти років.

> But the court which is without the temple leave out, and measure it not; for it is given unto the Gentiles: and the holy city shall they tread under foot forty and two months. And I will give power unto my two witnesses, and they shall prophesy a thousand two hundred and threescore days, clothed in sackcloth. Revelation 11:2, 3.

> А двір, що поза храмом, залиш і не міряй його; бо його дано язичникам; і місто святе вони топтатимуть сорок два місяці. І я дам владу двом моїм свідкам, і вони пророкуватимуть тисячу двісті шістдесят днів, зодягнені у веретище. Об’явлення 11:2, 3.

At the end of the first indignation in 1798, prophecy had determined to “wound” the papacy. In Daniel nine, that determination is represented in the last two verses, and the word twice translated as “determined” in those verses is associated with the “chazon” vision, whereas the word translated as “determined” in verse twenty-four, is a different Hebrew word and is associated with the “mareh” vision. Daniel, representing God’s people of the last days, was seeking to understand the relationship of those two visions, which Gabriel had told him to mentally separate.

Наприкінці першого періоду гніву в 1798 році пророцтво постановило «поранити» папство. У дев’ятому розділі Даниїла ця постанова представлена в останніх двох віршах, і слово, яке двічі перекладено як «визначено» в тих віршах, пов’язане з видінням «хазон», тоді як слово, перекладене як «визначено» у двадцять четвертому вірші, є іншим єврейським словом і пов’язане з видінням «маре». Даниїл, який представляє Божий народ останніх днів, намагався зрозуміти взаємозв’язок тих двох видінь, які Гавриїл велів йому відокремити в думках.

We will continue this subject in the next article.

Ми продовжимо цю тему в наступній статті.

> “God is not giving us a new message. We are to proclaim the message that in 1843 and 1844 brought us out of the other churches.” Review and Herald, January 19, 1905.

> "Бог не дає нам нової вістки. Ми повинні проголошувати ту вістку, яка у 1843 і 1844 роках вивела нас із інших церков." Review and Herald, 19 січня 1905 р.

Back to Articles