Article

# The Book of Joel and The Laodicean Seventh-day Adventist Church - Number Five

Книга Йоеля і Лаодикійська Церква Адвентистів Сьомого Дня - Номер п’ять

How Long? The Fifth Seal

Доки? П’ята печать

Author

Jeff Pippenger

Published

December 7, 2025

Formats

PDF
Word

When “the light for that time is given” it is either “received” or “rejected.” The separation that is accomplished when the light is introduced is the work of the everlasting gospel, which includes not only the sealing of God’s people, but the separation of the wheat and the tares. The final testing and separation process began at 9/11, when the prophetic question asks, “how long?” and the prophetic answer is, “until the Sunday law.” The last mention of the symbol of “how long” is found in the fifth seal in the book of Revelation.

Коли "дано світло для того часу", його або "приймають", або "відкидають". Відокремлення, що здійснюється, коли вводиться світло, є справою вічного Євангелія, яке включає не лише запечатування Божого народу, але й відокремлення пшениці від куколю. Остаточний процес випробування та відокремлення розпочався 9/11, коли ставиться пророче запитання: "доки?", а пророча відповідь: "аж до недільного закону". Остання згадка символу "доки" міститься у п’ятій печаті в книзі Об'явлення.

> And when he had opened the fifth seal, I saw under the altar the souls of them that were slain for the word of God, and for the testimony which they held: And they cried with a loud voice, saying, How long, O Lord, holy and true, dost thou not judge and avenge our blood on them that dwell on the earth?

> І коли він розкрив п’яту печать, я побачив під вівтарем душі тих, кого було вбито за Слово Боже й за свідчення, якого вони дотримувалися. І вони волали гучним голосом, кажучи: Доки, Господи, святий і правдивий, ти не судиш і не мстишся за нашу кров на тих, що живуть на землі?

> And white robes were given unto every one of them; and it was said unto them, that they should rest yet for a little season, until their fellowservants also and their brethren, that should be killed as they were, should be fulfilled. Revelation 6:9–11.

> І було дано кожному з них білі шати; і сказано їм, щоб ще на малий час спочили, доки також не доповниться число їхніх співслуг і братів їхніх, що мають бути вбиті, як і вони. Об’явлення 6:9-11.

Inspiration places the answer to the question of “how long” asked by the “souls of them that were slain” in future, when a second group of papal martyrs is made up. That begins at the Sunday law, and for this reason Sister White identifies Revelation chapter eighteen as the fulfilment of the second group of martyrs. There are two “voices” in the first five verses; the first voice marks 9/11 and the second voice calls men and women out of Babylon at the Sunday law. Sister White identifies the symbol of “how long” in the fifth seal with the first five verses of Revelation eighteen to outline 9/11 to the Sunday law. The focus is not on separation and sealing God’s people, but on the judgment of the papacy for murdering the martyrs of past history and those martyrs during the Sunday law crisis that make up the second group of papal martyrs.

Натхнення відносить відповідь на запитання «доки?», поставлене «душами тих, що були вбиті», у майбутнє, коли сформується друга група папських мучеників. Це починається з недільного закону, і з цієї причини Сестра Уайт ототожнює вісімнадцятий розділ Об’явлення зі сповненням щодо другої групи мучеників. У перших п’яти віршах є два «голоси»: перший голос позначає 9/11, а другий голос закликає чоловіків і жінок вийти з Вавилону за часів недільного закону. Сестра Уайт пов’язує символ «доки?» у п’ятій печаті з першими п’ятьма віршами вісімнадцятого розділу Об’явлення, щоб окреслити період від 9/11 до недільного закону. Наголос зроблено не на відокремленні та запечатуванні Божого народу, а на суді над папством за вбивство мучеників минулого і тих мучеників під час кризи недільного закону, які складають другу групу папських мучеників.

> “When the fifth seal was opened, John the Revelator in vision saw beneath the altar the company that were slain for the Word of God and the testimony of Jesus Christ. After this came the scenes described in the eighteenth of Revelation, when those who are faithful and true are called out from Babylon. [Revelation 18:1–5, quoted.]” Manuscript Releases, volume 20, 14.

> "Коли було відкрито п’яту печатку, Іван Богослов у видінні побачив під жертовником тих, що були вбиті за Слово Боже і свідчення Ісуса Христа. Після цього відбулися події, описані у вісімнадцятому розділі Об’явлення, коли вірні та істинні покликані вийти з Вавилону. [Об’явлення 18:1-5, цитовано.]" Публікації рукописів, том 20, 14.

In the other passage where she identifies the martyrs of the fifth seal and the future and second group of martyrs who are made up in the Sunday law crisis, she says those scenes “would be in a period of time in the future.” The two voices of Revelation eighteen represent the “period of time in the future.” The first voice in the beginning at 9/11 and the second voice at the Sunday law

В іншому уривку, де вона ідентифікує мучеників п’ятої печаті та майбутню, другу групу мучеників, сформовану під час кризи недільного закону, вона каже, що ті сцени «відбуватимуться у певний період у майбутньому». Два голоси з вісімнадцятого розділу Об’явлення представляють «період часу в майбутньому». Перший голос — на початку, 9/11, а другий — за недільного закону.

> “‘And when he had opened the fifth seal, I saw under the altar the souls of them that were slain for the word of God, and for the testimony which they held: and they cried with a loud voice, saying, How long, O Lord, Holy and true, doest Thou not judge and avenge our blood on them that dwell on the earth? And white robes were given unto every one of them [They were pronounced pure and holy]; and it was said unto them, that they should rest yet for a little season, until their fellowservants also and their brethren, that should be killed as they were, should be fulfilled’ [Revelation 6:9–11]. Here were scenes presented to John that were not in reality but that which would be in a period of time in the future.

> «І коли він відкрив п’яту печатку, я побачив під жертовником душі тих, що були вбиті за Слово Боже і за свідчення, якого вони трималися; і вони закликали гучним голосом, кажучи: Доки ж, Владико, Святий і Правдивий, Ти не судиш і не мстиш за нашу кров тим, хто живе на землі? І було дано кожному з них білі шати [Їх було визнано чистими й святими]; і було сказано їм, щоб вони спочили ще на малий час, доки також не виповниться число їхніх співслуг та братів, що мали бути вбиті, як і вони» [Об’явлення 6:9-11]. Тут Іванові були представлені картини, які не були реальністю, а тим, що мало бути через певний час у майбутньому.

> “Revelation 8:1–4 quoted.” Manuscript Releases, volume 20, 197.

> "Об’явлення 8:1-4 цитовано." Публікації рукописів, том 20, 197.

Sister White associates the fulfillment of the formation of the second group of martyrs in the future and in the other passage she quotes Revelation 18:1–5, which identifies a voice in the first three verses and another voice in verses four and five. The first voice marks 9/11 when the great buildings of New York came down and the second voice is the Sunday law when God’s other flock is called out of Babylon. In the second passage she refers to Revelation chapter eight and the first four verses which identify the opening of the seventh seal, when coals from off the altar are cast to the earth which aligns with Pentecost, when fire came from heaven and illuminated the disciples, just as Elijah’s twelve stones were illuminated and as represented by tongues of fire upon the disciples.

Сестра Вайт пов’язує звершення формування другої групи мучеників із майбутнім, а в іншому уривку вона цитує Об’явлення 18:1-5, де в перших трьох віршах окреслено один голос, а у четвертому й п’ятому — інший. Перший голос позначає 9/11, коли впали великі будівлі Нью-Йорка, а другий голос — це недільний закон, коли інше Боже стадо закликають вийти з Вавилона. У другому уривку вона посилається на восьмий розділ Об’явлення і перші чотири вірші, які описують відкриття сьомої печаті, коли жарини з вівтаря кидаються на землю, що узгоджується з П’ятдесятницею, коли вогонь зійшов з неба і осяяв учнів, так само, як були осяяні дванадцять каменів Іллі, і як це було представлено язиками полум’я над учнями.

## How Long? Zechariah & John

Як довго? Захарія та Іван

How long is a prophetic symbol of the period of time from 9/11 unto the Sunday law which has been typified in the story of Mount Carmel, the history of the Millerites from 1840 to 1844, the history of Moses’ from the eighth to tenth plague, the witness of the martyrs of the fifth seal and in Zechariah the question is asked “how long” would it be until God had mercy upon Jerusalem that had been in Babylon for seventy years.

«Як довго» є пророчим символом періоду часу від 11 вересня до недільного закону, який був типологічно представлений в оповіді про гору Кармель, в історії міллеритів з 1840 по 1844 рік, в історії Мойсея від восьмої до десятої кари, у свідченні мучеників п’ятої печаті, а в книзі Захарії ставиться запитання: «як довго» це триватиме, доки Бог змилується над Єрусалимом, що перебував у Вавилоні сімдесят років.

> Then the angel of the Lord answered and said, O Lord of hosts, how long wilt thou not have mercy on Jerusalem and on the cities of Judah, against which thou hast had indignation these threescore and ten years?

> Тоді ангел Господній відповів і сказав: О Господи Саваоте, доки Ти не змилосердишся над Єрусалимом та над містами Юди, на які Ти гніваєшся вже ці сімдесят років?

> And the Lord answered the angel that talked with me with good words and comfortable words.

> І Господь відповів ангелу, який розмовляв зі мною, добрими та втішними словами.

> So the angel that communed with me said unto me, Cry thou, saying, Thus saith the Lord of hosts; I am jealous for Jerusalem and for Zion with a great jealousy. And I am very sore displeased with the heathen that are at ease: for I was but a little displeased, and they helped forward the affliction. Therefore thus saith the Lord; I am returned to Jerusalem with mercies: my house shall be built in it, saith the Lord of hosts, and a line shall be stretched forth upon Jerusalem. Cry yet, saying, Thus saith the Lord of hosts; My cities through prosperity shall yet be spread abroad; and the Lord shall yet comfort Zion, and shall yet choose Jerusalem. Zechariah 1:12–17.

> І ангел, що говорив зі мною, сказав мені: Проголоси, кажучи: Так говорить Господь Сил: Я ревную за Єрусалим і за Сіон великою ревністю. І Я дуже гніваюся на народи, що живуть у спокої, бо Я був лише трохи розгніваний, а вони примножили лихо. Тому так говорить Господь: Я повернувся до Єрусалима з милостями: Мій дім буде збудований у ньому, говорить Господь Сил, і мірильний шнур буде простягнений над Єрусалимом. Ще проголоси, кажучи: Так говорить Господь Сил: Мої міста ще розширяться завдяки добробуту; і Господь ще потішить Сіон, і ще вибере Єрусалим. Захарія 1:12–17.

Sister White directly aligns Zechariah’s “threescore and ten years” (seventy years) that literal ancient Israel was in bondage to literal Babylon with the twelve hundred and sixty years from 538 unto 1798 that spiritual Israel (Christians) were in bondage to spiritual Babylon (Roman Catholicism).

Сестра Вайт безпосередньо зіставляє «три по двадцять і десять років» (сімдесят років) у пророка Захарії, протягом яких буквальний стародавній Ізраїль перебував у неволі у буквального Вавилона, з періодом у 1260 років — від 538 до 1798 року, протягом якого духовний Ізраїль (християни) перебував у неволі у духовного Вавилона (римський католицизм).

> “God’s church on earth was as verily in captivity during this long period of relentless persecution as were the children of Israel held captive in Babylon during the period of the exile.” Prophets and Kings, 714.

> «Божа церква на землі перебувала воістину в неволі впродовж цього тривалого періоду невпинних переслідувань, так само як і діти Ізраїлю перебували в полоні у Вавилоні під час вигнання». Пророки і царі, 714.

In 1798, at the end of the twelve hundred and sixty years the first of three messages represented as angels in Revelation fourteen arrived. The second arrived on April 19, 1844 and the third on October 22, 1844. The history symbolized by the question, “how long” is from 9/11 unto the Sunday law, and that period of time was typified in the beginning of Adventism in the Millerite movement of August 11, 1840 unto October 22, 1844. That period is symbolically illustrated by John the Revelator in chapter ten when John eats the little book that was sweet in his mouth, but became bitter in his stomach.

У 1798 році, наприкінці тисячі двохсот шістдесяти років, з’явилася перша з трьох вісток, зображених ангелами в чотирнадцятому розділі Об’явлення. Друга з’явилася 19 квітня 1844 року, а третя — 22 жовтня 1844 року. Історія, символізована запитанням «Доки?», триває від 11 вересня до недільного закону, і той період був типовим чином представлений на початку адвентизму в мілеритському русі з 11 серпня 1840 року до 22 жовтня 1844 року. Цей період символічно змальований Іваном Богословом у десятому розділі, коли Іван їсть книжечку, що була солодкою в його устах, але стала гіркою в його череві.

> And the voice which I heard from heaven spake unto me again, and said, Go and take the little book which is open in the hand of the angel which standeth upon the sea and upon the earth. And I went unto the angel, and said unto him, Give me the little book. And he said unto me, Take it, and eat it up; and it shall make thy belly bitter, but it shall be in thy mouth sweet as honey. And I took the little book out of the angel’s hand, and ate it up; and it was in my mouth sweet as honey: and as soon as I had eaten it, my belly was bitter.

> І голос, який я чув із неба, знов промовив до мене й сказав: Іди й візьми книжечку, що відкрита в руці ангела, який стоїть на морі й на землі. І я підійшов до ангела й сказав йому: Дай мені книжечку. А він сказав мені: Візьми її та з’їж; і вона огірчить твоє черево, але в устах твоїх буде солодка, як мед. І я взяв книжечку з руки ангела й з’їв її; і в устах моїх вона була солодка, як мед; і як тільки я її з’їв, моє черево огірчилось.

> And he said unto me, Thou must prophesy again before many peoples, and nations, and tongues, and kings. Revelation 10:8–11.

> І він сказав мені: Тобі належить знову пророкувати перед багатьма народами, племенами, мовами та царями. Об'явлення 10:8-11.

The history John is illustrating is represented by the book that was eaten, for the eating represented the Millerites coming to understand the message and their experience in proclaiming that message. So, when John is told immediately after that history is set forth that John must prophesy again, the prophesying that is being identified is the history of 1840 to 1844. John is told that the Millerite history from 1840 to 1844 is repeated in the history of the end of Adventism. As soon as John is told that he must prophesy again he is told to measure the temple.

Історія, яку Іван ілюструє, представлена книгою, яку було з’їдено, бо споживання символізувало те, як міллеріти приходили до розуміння вістки та їхній досвід у проголошенні цієї вістки. Отже, коли Івану одразу після викладення цієї історії кажуть, що він має знову пророкувати, то пророкування, про яке йдеться, — це історія 1840–1844 років. Іванові сказано, що міллеритська історія 1840–1844 років повторюється в історії кінця адвентизму. Щойно Іванові сказано, що він має знову пророкувати, йому велено виміряти храм.

> And there was given me a reed like unto a rod: and the angel stood, saying, Rise, and measure the temple of God, and the altar, and them that worship therein. But the court which is without the temple leave out, and measure it not; for it is given unto the Gentiles: and the holy city shall they tread under foot forty and two months. Revelation 11:1, 2.

> І дана була мені тростина, подібна до жезла; і став ангел, кажучи: Встань, і виміряй храм Божий, і жертовник, і тих, що поклоняються в ньому. А двір, що поза храмом, залиш назовні, і не вимірюй його; бо він даний язичникам; і святе місто вони топтатимуть сорок два місяці. Об’явлення 11:1, 2.

The work given to Adventism post-October 22, 1844 was represented by John as measuring or building the temple, in agreement with the promise set forth in Zechariah that “a line would be stretched forth upon Jerusalem” again—for the Lord would “yet choose Jerusalem.” The history represented at the beginning of Adventism with the Philadelphian movement of Millerite Adventism is repeated at the ending of Adventism with the Philadelphian movement of the one hundred and forty-four thousand. At the great disappointment of October 22, 1844, a period of time, represented as “the days of the voice of the seventh angel” began.

Праця, доручена адвентизму після 22 жовтня 1844 року, була представлена Іваном як вимірювання або будування храму, відповідно до обітниці, викладеної в книзі Захарії, що "лінія буде знову простягнена над Єрусалимом" — бо Господь "ще вибере Єрусалим". Історія, представлена на початку адвентизму у філадельфійському русі міллеритського адвентизму, повторюється наприкінці адвентизму у філадельфійському русі ста сорока чотирьох тисяч. Під час великого розчарування 22 жовтня 1844 року розпочався період, представлений як "дні голосу сьомого ангела".

> But in the days of the voice of the seventh angel, when he shall begin to sound, the mystery of God should be finished, as he hath declared to his servants the prophets. Revelation 10:7.

> Але в ті дні, коли сьомий ангел почне сурмити, звершиться Божа таємниця, як Він звістив Своїм рабам-пророкам. Об’явлення 10:7.

The message was sweet to the Millerites when the Islamic time prophecy of the second woe was fulfilled just as the Millerites had predicted in advance of August 11, 1840. The message turned bitter in the stomach at the great disappointment of October 22, 1844. As soon as John finishes illustrating the history of 1840 to 1844, he is informed that he must do the very same thing (prophesy) again. Then he is told to measure Jerusalem, and when he does so he is aligning with Zechariah’s prophecy of the Lord choosing Jerusalem. From October 22, 1844 onward prophetic history is represented as the “days of the voice of the seventh angel.” The “days” of the message (voice) of the seventh angel (third woe) represent a period of time when the divinity of Christ would be permanently combined with humanity who were to be the one hundred and forty-four thousand. That work was delayed by the rebellion of 1863, and on 9/11 the sounding of the seventh angel (third woe) once again began to sound.

Звістка була солодкою для міллеритів, коли ісламське пророцтво часу про друге горе сповнилося саме так, як міллеріти заздалегідь передрекли — 11 серпня 1840 року. Під час великого розчарування 22 жовтня 1844 року ця звістка стала гіркою в череві. Щойно Іван завершує ілюструвати історію 1840–1844 років, йому повідомляють, що він має зробити те саме (знову пророкувати). Потім йому кажуть виміряти Єрусалим, і, роблячи це, він діє у згоді з пророцтвом Захарії про те, що Господь обирає Єрусалим. Від 22 жовтня 1844 року й далі пророча історія представлена як «дні голосу сьомого ангела». «Дні» звістки (голосу) сьомого ангела (третього горя) означають період часу, коли божественність Христа мала назавжди поєднатися з людською природою в громаді ста сорока чотирьох тисяч. Цю працю було затримано через бунт 1863 року, а 11 вересня знову почало лунати сурмлення сьомого ангела (третього горя).

In sacred history the Lord chose Jerusalem to place His name there, and his “name” is His character. Jerusalem and Zion are referenced by Zechariah when he states, “I am jealous for Jerusalem and for Zion with a great jealousy” and thereafter with, “the Lord shall yet comfort Zion, and shall yet choose Jerusalem.” Zion is comforted when it receives the Holy Spirit who is the “Comforter.” The comforting of the Holy Spirit began at 9/11 in agreement with Christ breathing on the disciples after His descent from meeting with the Father after His resurrection. The manifestation of the Holy Spirit was greatly increased at Pentecost. That season began with the first fruit offering being resurrected and it ended with the first fruit offering of Pentecost, when the entire world then heard the message.

У священній історії Господь обрав Єрусалим, щоб помістити там Своє ім’я, а Його «ім’я» — це Його характер. Про Єрусалим і Сіон згадує Захарія, коли каже: «Я ревную про Єрусалим і про Сіон великою ревністю», а далі: «Господь ще втішить Сіон і ще вибере Єрусалим». Сіон утішається, коли приймає Святого Духа, який є «Утішителем». Утішання Святого Духа почалося 9/11, відповідно до того, як Христос дунув на учнів після Свого повернення від зустрічі з Отцем після Свого воскресіння. Вияв Святого Духа значно посилився у П’ятидесятницю. Той період почався воскресінням приношення першоплодів і завершився приношенням першоплодів П’ятидесятниці, коли весь світ почув звістку.

> Comfort ye, comfort ye my people, saith your God. Speak ye comfortably to Jerusalem, and cry unto her, that her warfare is accomplished, that her iniquity is pardoned: for she hath received of the Lord’s hand double for all her sins. Isaiah 41:1, 2.

> Утішайте, утішайте народ мій, говорить ваш Бог. Промовляйте до серця Єрусалима та кличте до нього, що його боротьба завершена, що його провина прощена: бо з руки Господньої він одержав удвічі за всі свої гріхи. Ісая 41:1, 2.

The one hundred and forty-four thousand are sealed when “their iniquity is pardoned.” This occurs just before the Sunday law as they are lifted up as the Pentecostal first fruit offering while receiving the outpouring of the Holy Spirit without measure as the disciples typified at Pentecost. The sprinkling of rain that began at 9/11 becomes a full outpouring at the Sunday law. In the history the first fruit offering of 9/11 unto the first fruit offering at the Sunday law when the one hundred and forty-four thousand are sealed and prepared as an offering to be lifted up as an ensign from the Sunday law until the close of probation. That history is represented by the first three verses of Revelation eighteen announcing the fall of Babylon, which is the biblical symbol that represents a ‘doubling.’

Сто сорок чотири тисячі запечатуються, коли «їхнє беззаконня прощено». Це відбувається безпосередньо перед недільним законом, коли їх підносять як п’ятидесятницьке приношення перших плодів, і вони приймають виливання Святого Духа без міри, як це прообразно показали учні в день П’ятидесятниці. Окроплення дощем, що почалося 9/11, стає повним виливанням при недільному законі. В історії від приношення перших плодів 9/11 до приношення перших плодів при недільному законі, коли сто сорок чотири тисячі запечатуються і готуються як жертва, яку буде піднесено як знамено від недільного закону до закриття випробного часу. Цю історію представляють перші три вірші вісімнадцятого розділу Об’явлення, що сповіщають про падіння Вавилону, який є біблійним символом, що означає «подвоєння».

> And after these things I saw another angel come down from heaven, having great power; and the earth was lightened with his glory. And he cried mightily with a strong voice, saying, Babylon the great is fallen, is fallen, and is become the habitation of devils, and the hold of every foul spirit, and a cage of every unclean and hateful bird. For all nations have drunk of the wine of the wrath of her fornication, and the kings of the earth have committed fornication with her, and the merchants of the earth are waxed rich through the abundance of her delicacies. Revelation 18:1–3.

> І після цього я побачив іншого ангела, який зійшов із неба, маючи велику владу; і земля була осяяна його славою. І він закричав могутнім голосом, кажучи: Упав, упав Вавилон великий, і став житлом демонів, і в’язницею кожного нечистого духа, і кліткою кожного нечистого та ненависного птаха. Бо всі народи напилися вина гніву її розпусти, і царі землі блудодіяли з нею, а купці землі збагатіли від достатку її розкошів. Об’явлення 18:1–3.

Throughout the Scriptures a doubling of phrases or words represents the perfect fulfillment of the fall of Babylon in the last days. It is the signature of Alpha and Omega who always illustrates the end of a thing with the beginning of a thing. Babylon’s two falls are represented as Nimrod and Belshazzar. Nimrod was the beginning of Babylon, when it was simply Babel. Nimrod’s fall represented Belshazzar’s fall and the message of the second angel and the angel of Revelation eighteen is that the fall of Nimrod at the beginning of Babylon represented the fall of Belshazzar at the end, for Alpha and Omega always illustrates the end of a thing with the beginning of a thing

Протягом усього Писання подвоєння фраз або слів означає досконале сповнення падіння Вавилона в останні дні. Це ознака Альфи й Омеги, який завжди показує кінець чогось його початком. Два падіння Вавилона представлені у постатях Німрода і Валтасара. Німрод був початком Вавилона, коли той був ще просто Вавилоном. Падіння Німрода представляло падіння Валтасара, а звістка другого ангела і ангела вісімнадцятого розділу Об’явлення полягає в тому, що падіння Німрода на початку Вавилона представляло падіння Валтасара наприкінці, бо Альфа й Омега завжди показує кінець чогось його початком.

Nimrod’s tower was brought down as a symbol of his fall and he typified the fall of the Twin Towers on 9/11. Belshazzar’s fall was the writing on the wall, marking the end of Babylon’s seventy-year reign as the first kingdom of Bible prophecy, and thus typifying the fall of the United States at the end of Isaiah twenty-three’s symbolic “seventy years, according to the days of one king” representing the history of the United States from 1798 unto the Sunday law. Belshazzar’s writing on the wall, represents when the wall of separation of church and state falls at the Sunday law, which is the very point where the sixth kingdom of Bible prophecy ends, just as Belshazzar was slain on that very night. The handwriting on the wall is the law that is written that overturns the wall of separation of church and state in the Constitution.

Вежу Німрода було зруйновано як символ його падіння, і його падіння уособлювало падіння Веж-близнюків 11 вересня. Падіння Валтасара було написом на стіні і ознаменувало кінець сімдесятирічного панування Вавилона як першого царства біблійного пророцтва, і тим самим уособлювало падіння Сполучених Штатів наприкінці символічних "сімдесяти років, за днями одного царя" з двадцять третього розділу Ісаї, що представляють історію Сполучених Штатів від 1798 року до недільного закону. Напис Валтасара на стіні представляє момент, коли стіна відокремлення церкви від держави падає під час недільного закону; це саме та точка, де закінчується шосте царство біблійного пророцтва, так само, як Валтасара було вбито тієї ж ночі. Напис на стіні — це записаний закон, який скасовує стіну відокремлення церкви від держави в Конституції.

The ‘history’ represented from 9/11 unto the Sunday law and thereafter to the close of human probation and the seven last plagues is the historical period that is symbolized within God’s word by a doubling of phrases or words. In that period the Holy Spirit is poured out, beginning with a sprinkling from 9/11 unto the Sunday law and thereafter the full outpouring. The Holy Spirit has been represented by Christ as the “Comforter” who, when he came would show God’s people all things.

«Історія», представлена від 11 вересня до недільного закону, а далі — до закриття часу випробування для людства і семи останніх кар, — це історичний період, який у Божому Слові символізовано подвоєнням фраз або слів. У той період Святий Дух виливається, починаючи з окроплення від 11 вересня до недільного закону, а потім — повним виливанням. Святий Дух був представлений Христом як «Утішитель», який, коли прийде, покаже Божому народові все.

> But the Comforter, which is the Holy Ghost, whom the Father will send in my name, he shall teach you all things, and bring all things to your remembrance, whatsoever I have said unto you. John 14:26.

> Але Утішитель, Святий Дух, якого Отець пошле в ім’я Моє, Він навчить вас усього і нагадає вам усе, що Я говорив вам. Івана 14:26.

The Holy Spirit is conveyed to the one hundred and forty-four thousand through the “golden oil,” which is also the “rain,” and is also the “Comforter.” When represented as the “Comforter” the Holy Spirit is identifying a special manifestation of the Holy Spirit.

Святий Дух передається ста сорока чотирьом тисячам через «золотий єлей», який також є «дощем» і «Утішителем». Коли Святий Дух представлений як «Утішитель», мається на увазі особливий прояв Святого Духа.

God’s people have always possessed the Holy Spirit when they have met the requirements of the gospel, but the times of genuine sacred revival, “as in former years,” when a special manifestation of the Holy Spirit for a corporate body, the Holy Spirit is represented as the Comforter. More importantly the corporate body are having their memories’ exercised by the Comforter as he “brings all things to their “remembrance.” This confirms that those people participating in the manifestation have the genuine experience, for the Holy Spirit is participating in the activities of their minds, for he is influencing the thinking process as he brings “all things to your remembrance.”

Народ Божий завжди мав Святого Духа, коли виконував вимоги Євангелія; але в часи справжнього святого відродження, «як у давні роки», коли для спільноти є особливе виявлення Святого Духа, Він постає як Утішитель. Що ще важливіше, пам’ять усієї спільноти активізується Утішителем, коли Він «нагадує їм усе». Це підтверджує, що ті, хто бере участь у цьому виявленні, мають справжній досвід, адже Святий Дух бере участь у діяльності їхнього розуму, впливаючи на процес мислення, коли Він «нагадує вам усе».

Human memory combines to make up the higher nature of man with the other components such as judgment, intelligence, reason and conscience, which the apostle Paul labels as “the mind.” The higher nature is either the carnal mind or it’s the mind of Christ.

Пам’ять людини, об’єднуючись з іншими складовими, такими як здатність судження, інтелект, розумність і совість, формує вищу природу людини, яку апостол Павло називає «розумом». Вища природа є або тілесним розумом, або розумом Христовим.

> Because the carnal mind is enmity against God: for it is not subject to the law of God, neither indeed can be. Romans 8:7.

> Бо тілесний розум — ворожнеча проти Бога, бо він не кориться Законові Божому, та й не може. Римлян 8:7.

> For who hath known the mind of the Lord, that he may instruct him? But we have the mind of Christ. 1 Corinthians 2:16.

> Бо хто пізнав розум Господній, щоб навчити Його? А ми маємо розум Христів. 1 Коринтян 2:16.

The lower nature, or flesh is made up of the nervous, emotional, and hormonal systems associated with the senses which are the “avenues of the soul.” The higher nature is designed to rule over the lower and as such is represented as the fortress, and the fortress is constantly under attack from the senses (the lower nature), and the attacks are made against the fortress through the avenues that lead into the fortress. Within the fortress of the higher nature there is a command center, or what Sister White calls the citadel. The citadel is the Most Holy Place in the sanctuary, which is divided into two basic divisions. The courtyard is the flesh, or lower nature, and to come into the courtyard or also to transfer the blood into the holy place required passing through a curtain or veil. The courtyard is bookended by the veils.

Нижча природа, або плоть, складається з нервової, емоційної та гормональної систем, пов’язаних з органами чуття, які є «шляхами душі». Вища природа покликана панувати над нижчою і тому зображається як фортеця, а ця фортеця постійно зазнає нападів з боку чуттів (нижчої природи), і напади спрямовуються на фортецю через шляхи, що ведуть до неї. У фортеці вищої природи є командний центр, або, як називає його сестра Вайт, цитадель. Цитадель — це Святе Святих у святилищі, яке поділене на два основні відділення. Двір — це плоть, або нижча природа, і щоб увійти у двір чи також перенести кров у Святе, потрібно було пройти крізь завісу. Двір обрамлений завісами з обох кінців.

> By a new and living way, which he hath consecrated for us, through the veil, that is to say, his flesh. Hebrews 10:20.

> Новим і живим шляхом, який Він освятив для нас, через завісу, тобто Його тіло. Послання до євреїв 10:20.

The sanctuary is divided into two parts; the courtyard and sanctuary. The sanctuary in turn is divided into two parts as is the higher nature. The higher nature breaks down into two areas. One of those areas is represented as the holy place and the other the Most Holy Place. The holy place represents the mental activities necessary for humanity to function, but the Most Holy Place is the area where God and Man meet. The Most Holy Place is the throne room of God, and those who are converted are seated in heavenly places with Christ.

Святиня поділена на дві частини: двір і святилище. Саме святилище, своєю чергою, поділене на дві частини, як і вища природа. Вища природа поділяється на дві сфери. Одна з цих сфер представлена як Святе, а інша — як Святе Святих. Святе символізує розумову діяльність, необхідну для функціонування людства, а Святе Святих — це сфера, де Бог і Людина зустрічаються. Святе Святих — це тронна зала Бога, і навернені посаджені на небесних місцях із Христом.

> And hath raised us up together, and made us sit together in heavenly places in Christ Jesus. Ephesians 2:6.

> І разом воскресив нас, і разом посадив у небесних місцях у Христі Ісусі. Ефесянам 2:6.

The verse is taken from a passage where several verses prior, but absolutely in the same flow of thought, Jesus is seated in heavenly places, just as are His people.

Цей вірш узято з уривка, в якому кількома віршами раніше, але цілком у тому самому ході думки, Ісус сидить на небесах, так само, як і Його народ.

> Which he wrought in Christ, when he raised him from the dead, and set him at his own right hand in the heavenly places. Ephesians 1:20.

> Яку Він учинив у Христі, коли воскресив Його з мертвих і посадив Його праворуч Себе на небесах. Ефесянам 1:20.

Christ and His people are seated together in the Most Holy Place. Christ was resurrected and then sat down in heavenly places and His people are raised up and seated in the throne room of the Most Holy Place. Paul identifies that those who are raised in verse six have been resurrected from sin in the previous verse.

Христос і Його народ сидять разом у Святому Святих. Христос воскрес і потім сів на небесних місцях, а Його народ піднесений і посаджений у тронній залі Святого Святих. Павло зазначає, що ті, хто піднесені в шостому вірші, були воскресені з гріха в попередньому вірші.

> Even when we were dead in sins, hath quickened us together with Christ, (by grace ye are saved) And hath raised us up together, and made us sit together in heavenly places in Christ Jesus. Ephesians 1:5, 6.

> Навіть коли ми були мертві у гріхах, Він оживив нас разом із Христом (благодаттю ви спасенні) і разом воскресив нас, і посадив нас разом на небесах у Христі Ісусі. Ефесянам 1:5, 6.

The perfect fulfillment of the passage from Ephesians are the two witnesses of Revelation eleven, eleven who are resurrected and then taken up into heaven as an ensign—but also to be seated in heavenly places. In the Most Holy Place the two witnesses are representing humanity in the very presence of God, and their justification for being seated there is the badge which they each possess. That badge is the seal of God, and the seal of God represents that the human has become one with the divine, and that seal is represented by the fact that the Comforter, who is the Holy Spirit is abiding within the Most Holy Place of ‘their’ higher nature. The Most Holy Place is the throne room of God where divine and human are combined, and it represents the human temple whose higher nature includes a Most Holy Place where both divinity and humanity are seated together.

Досконале виконання уривку з Послання до Ефесян становлять два свідки з Об’явлення одинадцять, одинадцять, які воскресають, а потім возносяться на небо як знамено — але також для того, щоб бути посадженими у небесних місцях. У Святому Святих два свідки представляють людство в самій присутності Бога, і їхнім виправданням для того, щоб сидіти там, є відзнака, яку кожен із них має. Цією відзнакою є печать Божа, і печать Божа означає, що людське стало єдиним із божественним, а ця печать виражається тим, що Утішитель, який є Святим Духом, перебуває в Святому Святих 'їхньої' вищої природи. Святе Святих — це тронна зала Бога, де поєднані божественне й людське, і воно представляє людський храм, вища природа якого включає Святе Святих, де разом сидять і божественне, і людське.

The outpouring of the “Comforter” is the sealing of the one hundred and forty-four thousand and it marks a change in salvational history, for at that time, the church changes from the church militant to the church triumphant. At that time, it changes from the Laodicean movement of the one hundred and forty-four thousand unto the Philadelphian movement of the one hundred and forty-four thousand. At that time, it changes from the experience of the seventh church unto the experience of the sixth church and the sixth church was the Millerites. A prophetic characteristic of the sixth church of Philadelphia as it was fulfilled by the Millerite movement, is that it was never a church. It was only a movement all the way to 1856 when both of the Whites identified the movement as Laodicean. Seven years later the legal church was formed.

Виливання «Утішителя» є запечатанням ста сорока чотирьох тисяч і знаменує зміну в історії спасіння, бо тоді церква переходить від Церкви воюючої до Церкви торжествуючої. Тоді вона переходить від Лаодикійського руху ста сорока чотирьох тисяч до Філадельфійського руху ста сорока чотирьох тисяч. Тоді вона переходить від досвіду сьомої церкви до досвіду шостої церкви, і шоста церква — міллеріти. Пророча характеристика шостої, Філадельфійської, церкви, як вона здійснилася в русі міллеритів, полягає в тому, що вона ніколи не була церквою. Вона була лише рухом аж до 1856 року, коли обоє Вайтів охарактеризували цей рух як лаодикійський. Через сім років церкву було юридично оформлено.

The salvational change at the Sunday law was typified by the salvational change at Pentecost which marked the inauguration of Christ as High Priest.

Спасительна зміна під час Недільного закону була прообразно представлена спасительною зміною у день П’ятидесятниці, яка ознаменувала вступ Христа у служіння Первосвященика.

> “The Pentecostal outpouring was Heaven’s communication that the Redeemer’s inauguration was accomplished. According to His promise He had sent the Holy Spirit from heaven to His followers as a token that He had, as priest and king, received all authority in heaven and on earth, and was the Anointed One over His people.” Acts of the Apostles, 38.

> "П’ятидесятницьке виливання було звісткою Неба, що урочисте введення Викупителя було звершене. Згідно з Його обітницею Він послав Святого Духа з небес Своїм послідовникам як знак того, що Він, як Священик і Цар, прийняв усю владу на небі й на землі і є Помазаником над Своїм народом." Дії апостолів, 38.

When the latter rain is poured out without measure upon the one hundred and forty-four thousand at the Sunday law it will be “Heaven’s communication” that the church militant has ended and the church triumphant has arrived. The inauguration of Christ at Pentecost in the sanctuary above, typifies the anointing of the one hundred and forty-four thousand at the Sunday law.

Коли пізній дощ буде вилитий без міри на сто сорок чотири тисячі під час недільного закону, це буде «небесною звісткою», що церква воююча завершилася, а церква торжествуюча прийшла. Вступ Христа на служіння у день П’ятидесятниці в небесному святилищі є прообразом помазання ста сорока чотирьох тисяч під час недільного закону.

The “Pentecostal” outpouring identifying that Christ was the Anointed One represented His anointing in the inaugural ceremony in heaven, but He had also been anointed at His baptism. His baptism (9/11) unto Pentecost (the Sunday law) is also represented again three and a half years after His baptism by His actual death, burial and resurrection (feast of first fruits). 9/11 is therefore represented at His baptism and also at His resurrection. His symbolic resurrection and his literal resurrection mark the beginning of two prophetic lines that each end at Pentecost. Both histories begin with the resurrection of the first fruit offering.

«П’ятидесятницьке» виливання, яке засвідчувало, що Христос був Помазаником, відображало Його помазання під час інавгураційної церемонії на небі, але Він також був помазаний під час Свого хрещення. Проміжок від Його хрещення (9/11) до П’ятидесятниці (недільного закону) також, через три з половиною роки після Його хрещення, представлено Його буквальною смертю, похованням і воскресінням (свято перших плодів). Отже, 9/11 представлено як у Його хрещенні, так і у Його воскресінні. Його символічне воскресіння і Його буквальне воскресіння позначають початок двох пророчих ліній, кожна з яких закінчується П’ятидесятницею. Обидві історії починаються воскресінням приношення перших плодів.

> But now is Christ risen from the dead, and become the firstfruits of them that slept. For since by man came death, by man came also the resurrection of the dead. For as in Adam all die, even so in Christ shall all be made alive. But every man in his own order: Christ the firstfruits; afterward they that are Christ’s at his coming. 1 Corinthians 15:20–23.

> Та нині Христос воскрес із мертвих і став первістком тих, що заснули. Бо через людину прийшла смерть, через людину прийшло й воскресіння мертвих. Бо як в Адамі всі вмирають, так і в Христі всі оживуть. Та кожен у своєму порядку: Христос — первісток; потім ті, що Христові, під час Його приходу. 1 Коринтян 15:20-23.

Christ is the first fruit offering at His resurrection marking the beginning of the “Pentecostal season” which ends with the first fruit offering of Pentecost. Christ’s resurrection is barley and the wheat are those who “afterward” “are Christ’s at his coming.” Those who are “afterward” of Christ’s resurrection are “they that are Christ’s at his coming,” thus representing the final ingathering of faithful souls at the end of the world, as represented by those three thousand souls that were gathered at Pentecost.

Христос є приношенням первоплодів у своєму воскресінні, що знаменує початок «п’ятидесятницького періоду», який завершується приношенням первоплодів у день П’ятидесятниці. Воскресіння Христа — це ячмінь, а пшениця — це ті, хто «потім», хто «Христові при його приході». Ті, хто є «потім» щодо Христового воскресіння, — це «ті, що Христові при його приході». Таким чином вони представляють остаточне збирання вірних душ наприкінці світу, як це представлено тими трьома тисячами душ, які були зібрані у день П’ятидесятниці.

The verse also addresses the resurrection in terms of death. Death began with Adam and passes upon all men, but it does so “in” “order.” In the book of Acts Peter records that when the book of Joel was then being fulfilled, men were to send their sins beforehand to judgment that they might be blotted out, when the times of refreshing came from the presence of the Comforter. Christ was not looking at the books of judgment to blot out sin at that time, for judgment was over eighteen hundred years in the future.

Цей вірш також розглядає воскресіння в контексті смерті. Смерть почалася з Адама і поширюється на всіх людей, але це відбувається «в» «порядку». У книзі Діянь апостолів Петро зазначає, що, коли тоді здійснювалися слова книги Йоеля, люди мали наперед віддати свої гріхи на суд, щоб вони були стерті, коли від присутності Утішителя наставали часи відради. Тоді Христос не переглядав книги суду, щоб стирати гріх, бо суд був понад 1800 років у майбутньому.

The reference to “every man in his order” begins with Adam, and thus identifies the judgment of the dead from Adam onward until the times of refreshing arrive. When the latter rain arrives, the judgment passes from the dead unto the living. In the period of time represented by the verse (from Christ’s resurrection unto Pentecost), from the barley first fruits until the first fruits of the wheat, the rain is falling during the judgment of the living and as the rain falls, the message represented by the rain is separating the wheat from the tares. At the Sunday law, which is Pentecost, the wheat no longer is mixed with tares and the first fruit wheat offering of two wave loaves is lifted up. The purification process from 9/11 unto the Sunday law is also represented in Malachi three when the Messenger of the Covenant purifies and also purges the Levites and He does so by “fire.” “Fire” is a symbol of a message as represented by tongues of fire at Pentecost. In the history under consideration the separation of the two classes which produces the one hundred and forty-four thousand who are the two wave loaves represented by the first fruits of Pentecost were to be thoroughly baked, for they were the only offering that included an emblem of sin.

Згадка про «кожного у своєму порядку» починається з Адама і таким чином окреслює суд над мертвими від Адама й далі аж до настання часів освіження. Коли приходить пізній дощ, суд переходить від мертвих до живих. У період часу, представлений у вірші (від воскресіння Христа до П’ятдесятниці), від перших плодів ячменю до перших плодів пшениці, дощ падає під час суду над живими, і в міру того, як дощ падає, вістка, яку він символізує, відділяє пшеницю від куколю. Під час недільного закону, який є П’ятдесятницею, пшениця вже не змішується з куколем, і підносяться дві хлібини коливання як жертва перших плодів пшениці. Процес очищення від 9/11 до недільного закону також представлений у третьому розділі Малахії, коли Посланець Заповіту очищує й переплавляє левитів, і робить це «вогнем». «Вогонь» є символом вістки, як це представлено язиками вогню в день П’ятдесятниці. У розглядуваній історії розділення двох класів, яке приводить до появи ста сорока чотирьох тисяч — двох хлібин коливання, що представляють перші плоди П’ятдесятниці, — ці хлібини мали бути ретельно пропечені, бо вони були єдиною жертвою, що містила емблему гріха.

Those two wave loaves were leavened, and leaven is a symbol of sin. That leaven was destroyed in the fire of the oven, as represented by the refiner’s fire of the Messenger of the Covenant. Isaiah in chapter twenty-seven identifies a debate that begins at 9/11, which he calls “the day of the east wind.” The passage teaches that it is through the debate that the sins of Israel are atoned for. The “debate” is between the true latter rain message and all the other false latter rain messages that exist. A message is “fire,” and “fire” is what the Messenger of the Covenant employs to purify and purge. The debate over the latter rain message removes the leaven from the Pentecostal first fruit wheat offering that is lifted up at the Sunday law. The one hundred and forty-four thousand are the Pentecostal first fruit wheat offering, who overcome by the justification of His blood and the sanctification of their testimony for even though it is the Word that sanctifies it only does so when the word is conveyed as a message. The presentation of the message allows the one hundred and forty-four thousand to live and the presentation of a false latter rain message produces death.

Ті два хліби коливання були заквашені, а закваска є символом гріха. Ту закваску було знищено у вогні печі, як це представлено вогнем плавильника Посланника Заповіту. Ісая у двадцять сьомому розділі окреслює суперечку, що починається 9/11, яку він називає "днем східного вітру". Уривок навчає, що саме через цю суперечку спокутуються гріхи Ізраїлю. "Суперечка" відбувається між справжньою вісткою пізнього дощу та всіма іншими фальшивими вістками пізнього дощу, що існують. Вістка — це "вогонь", а "вогонь" — це те, чим Посланник Заповіту користується, щоб очищати й переплавляти. Суперечка навколо вістки пізнього дощу усуває закваску з п’ятидесятницької пшеничної жертви перших плодів, яка підноситься при недільному законі. Сто сорок чотири тисячі — це п’ятидесятницька пшенична жертва перших плодів, які перемагають виправданням Його кров’ю та освяченням їхнього свідчення, бо хоча освячує Слово, воно робить це лише тоді, коли слово передається як вістка. Проголошення вістки дає ста сорока чотирьом тисячам жити, а проголошення фальшивої вістки пізнього дощу призводить до смерті.

> And they overcame him by the blood of the Lamb, and by the word of their testimony; and they loved not their lives unto the death. Revelation 12:11.

> І вони перемогли його кров’ю Агнця і словом свого свідчення; і не полюбили свого життя навіть до смерті. Об’явлення 12:11.

The one hundred and forty-four thousand follow Christ in overcoming as He overcame, for prophetically they follow Christ.

Сто сорок чотири тисячі йдуть за Христом, перемагаючи, як Він переміг, бо пророчо вони слідують Христові.

> These are they which were not defiled with women; for they are virgins. These are they which follow the Lamb whithersoever he goeth. These were redeemed from among men, being the firstfruits unto God and to the Lamb. Revelation 14:4.

> Це ті, що не осквернилися з жінками, бо вони дівственні. Це ті, що йдуть за Агнцем, куди б Він не пішов. Вони були викуплені з-поміж людей, як первоплоди Богові та Агнцеві. Об’явлення 14:4.

Here in verse four of Revelation fourteen the one hundred and forty-four thousand are identified as “first fruits.” They are also identified as “virgins” and inspiration has informed us that the parable of the ten virgins of Matthew twenty-five illustrates the experience of the Adventist people. Not only are they “virgins” they are not “defiled with woman,” for the testing and separation process that produced the one hundred and forty-four thousand produced a distinction between the one hundred and forty-four thousand and “all” the false religions. “These” follow the Lamb whithersoever he goeth, and as first fruit offerings they must follow Christ in His death, burial and resurrection.

Тут, у четвертому вірші чотирнадцятого розділу Об’явлення, сто сорок чотири тисячі названі «первоплодами». Вони також названі «дівами», і натхнення навчає нас, що притча про десять дів у Матвія двадцять п’ять ілюструє досвід адвентистського народу. Вони не лише «діви»; вони не «осквернилися жінкою», бо випробувальний і відокремлювальний процес, який породив сто сорок чотири тисячі, створив відмінність між ста сорока чотирма тисячами та «усіма» фальшивими релігіями. «Ці» йдуть за Агнцем, куди б він не пішов, і як приношення первоплодів вони мають слідувати за Христом у Його смерті, похованні та воскресінні.

In Revelation chapter eleven, verse eleven the two witnesses that are to be lifted up as an ensign are first killed, then in three and a half days they are resurrected as a first fruit offering, as was Christ. The first fruit offering that was and is Christ, included the blood of the covenant being shed in order to redeem those who had been bankrupt with a Laodicean experience. In one verse, (verse four) all this brief summary of the various lines of prophetic light associated with the one hundred and forty-four thousand is set forth. And it is set forth in Revelation 144 by the hand of Palmoni, the wonderful numberer. A doubling in Scripture represents the history of the latter rain and the latter rain is where and when the Comforter is poured out upon God’s people.

В одинадцятому розділі Об’явлення, вірш одинадцятий, два свідки, яких мають піднести як знамено, спочатку вбиті, потім через три з половиною дні вони воскресають як жертва первоплодів, як і Христос. Жертва первоплодів, якою був і є Христос, включала пролиття крові завіту, щоб викупити тих, хто був банкрутом через лаодикійський досвід. В одному вірші (вірш четвертий) увесь цей короткий підсумок різних ліній пророчого світла, пов’язаних зі ста сорока чотирма тисячами, викладено. І його викладено в Об’явленні 144 рукою Палмоні, дивного числителя. Подвоєння в Писанні представляє історію пізнього дощу, а пізній дощ — це де і коли Утішитель виливається на Божий народ.

> How beautiful upon the mountains are the feet of him that bringeth good tidings, that publisheth peace; that bringeth good tidings of good, that publisheth salvation; that saith unto Zion, Thy God reigneth! Thy watchmen shall lift up the voice; with the voice together shall they sing: for they shall see eye to eye, when the Lord shall bring again Zion. Break forth into joy, sing together, ye waste places of Jerusalem: for the Lord hath comforted his people, he hath redeemed Jerusalem. The Lord hath made bare his holy arm in the eyes of all the nations; and all the ends of the earth shall see the salvation of our God. Depart ye, depart ye, go ye out from thence, touch no unclean thing; go ye out of the midst of her; be ye clean, that bear the vessels of the Lord. Isaiah 52:7–11.

> Які прекрасні на горах ноги того, хто приносить добру звістку, хто проголошує мир; хто приносить добру звістку про добро, хто проголошує спасіння; хто каже Сіонові: Твій Бог царює! Твої сторожі піднесуть голос; разом, в один голос, заспівають: бо вони побачать віч-на-віч, коли Господь поверне Сіон. Радійте, співайте разом, руїни Єрусалима: бо Господь утішив народ Свій, викупив Єрусалим. Господь оголив Своє святе рамено на очах усіх народів; і всі кінці землі побачать спасіння нашого Бога. Виходьте, виходьте, йдіть звідти; не торкайтесь нечистого; виходьте з-посеред неї; очистіться, ви, що носите посудини Господні. Ісая 52:7-11.

Zion H6726 is the same as H6725 which means “the sense of conspicuousness; a monumental or guiding pillar: – sign, title, waymark.” Zion is a symbol of the ensign of the one hundred and forty-four thousand and in the passage they have already received the latter rain for they have already published and presented the good tidings of peace. Just as specific to that fact is that they see “eye to eye” which represents the disciples at Pentecost, for the ten days prior to Pentecost represents a period of unification. The Lord “hath,” (representing past tense) has already accomplished three things for those who bring good tidings. He hath “comforted his people,” “redeemed Jerusalem” and “made bare his holy arm in the eyes of all the nations.”

Сіон H6726 є тим самим, що й H6725, що означає «відтінок значення помітності; монументальний або орієнтирний стовп: — знак, назва, дороговказ». Сіон є символом знамена ста сорока чотирьох тисяч, і в уривку вони вже отримали пізній дощ, бо вже звістили й донесли добру звістку миру. Так само показовою щодо цього є згадка, що вони бачать «око в око», що представляє учнів у день П’ятдесятниці, бо десять днів, які передували П’ятдесятниці, означають період єднання. Господь «hath» (що позначає минулий час) уже звершив три речі для тих, хто приносить добру звістку. Він «утішив народ Свій», «викупив Єрусалим» і «оголив Своє святе рамено на очах усіх народів».

He “comforted” His people at 9/11, marking the beginning of a testing process of Malachi chapter three that concludes at the Sunday law when He lifts up the ensign of the first fruit offerings as represented by making “bare his holy arm in the eyes of all the nations.” He comforts, redeems and lifts up the one hundred and forty-four thousand. At 9/11 He comforts and begins the purification process where He redeems His people and then lifts them up as an ensign, or as Malachi says “the offering of Judah and Jerusalem be pleasant” “as in days of old.”

Він "утішив" Свій народ 11 вересня, позначивши початок випробувального процесу третього розділу Малахії, який завершиться під час недільного закону, коли Він піднесе стяг приношення первоплодів, що виражено в "оголенні Його святого рамена на очах усіх народів". Він утішає, викуповує та підносить сто сорок чотири тисячі. 11 вересня Він утішає й розпочинає процес очищення, в якому Він викуповує Свій народ, а тоді підносить його як стяг, або, як каже Малахія, "приношення Юди та Єрусалима буде приємним" "як за днів давніх".

> And he shall sit as a refiner and purifier of silver: and he shall purify the sons of Levi, and purge them as gold and silver, that they may offer unto the Lord an offering in righteousness. Then shall the offering of Judah and Jerusalem be pleasant unto the Lord, as in the days of old, and as in former years. Malachi 3:3, 4.

> І він сяде, як плавильник і очищувач срібла; і очистить синів Левія, і переплавить їх, як золото та срібло, щоб вони приносили Господеві приношення в праведності. Тоді приношення Юди та Єрусалима буде приємним Господеві, як за давніх днів і як у минулі роки. Малахії 3:3, 4.

We will bring our considerations of “how long” to a conclusion in the next article.

Ми завершимо наші міркування щодо «як довго» у наступній статті.

> “‘Whose fan is in His hand, and He will throughly purge His floor, and gather His wheat into the garner.’ Matthew 3:12. This was one of the times of purging. By the words of truth, the chaff was being separated from the wheat. Because they were too vain and self-righteous to receive reproof, too world-loving to accept a life of humility, many turned away from Jesus. Many are still doing the same thing. Souls are tested today as were those disciples in the synagogue at Capernaum. When truth is brought home to the heart, they see that their lives are not in accordance with the will of God. They see the need of an entire change in themselves; but they are not willing to take up the self-denying work. Therefore they are angry when their sins are discovered. They go away offended, even as the disciples left Jesus, murmuring, ‘This is an hard saying; who can hear it?’” The Desire of Ages, 392.

> "'Віяло Його в руці Його, і Він дочиста очистить тік Свій, і збере пшеницю Свою до житниці.' Матвія 3:12. Це був один із періодів очищення. Словами істини полова відділялася від пшениці. Бо вони були надто марнославні й самоправедні, щоб прийняти докір, занадто прив’язані до світу, щоб прийняти життя смирення, багато хто відвернувся від Ісуса. Багато хто й досі чинить так само. І сьогодні душі випробовуються так само, як і ті учні в синагозі в Капернаумі. Коли істина доходить до серця, вони бачать, що їхнє життя не відповідає волі Божій. Вони бачать потребу в цілковитій зміні самих себе; але не бажають узятися за справу самозречення. Тому вони гніваються, коли їхні гріхи викриваються. Вони відходять, ображені, так само, як учні залишили Ісуса, нарікаючи: 'Жорстке це слово; хто може його слухати?'" Бажання віків, 392.

Back to Articles