Article

# The Book of Joel and The Laodicean Seventh-day Adventist Church - Number Thirty-Nine

Книга Йоіла і Лаодикійська Церква адвентистів сьомого дня - Номер тридцять дев'ять

Number Thirty-Nine

Номер тридцять дев’ять

Author

Jeff Pippenger

Published

February 2, 2026

Formats

PDF
Word

The internal omega capstone test that follows the external alpha foundation test of 2024, requires a definition of the “storehouse,” and of the “meat” that is kept in the storehouse. The test is prophetic, and has an internal and external line of truth. Are the jewels James White’s remnant, or are they the truths if God’s Word? They are both.

Внутрішнє «омега»-випробування-вінець, що слідує за зовнішнім «альфа»-випробуванням фундаменту 2024 року, вимагає визначення «комори» та «їжі», яка зберігається в коморі. Це випробування пророче і має внутрішню та зовнішню лінію істини. Чи є дорогоцінності останком Джеймса Вайта, чи вони є істинами Божого Слова? Вони — і те, й інше.

At 9/11, God’s people were called to eat the little book and return to Jeremiah’s old paths, where the foundations were then laid. At 9/11, it was seen that when John, in Revelation chapter eleven was told to measure, he was told to measure two things. He was told to measure both the temple, and the worshippers therein. He was told to leave off the courtyard of the 1,260 years of the Gentiles trampling down the sanctuary and host. The sanctuary and the host are the temple and the worshippers therein.

Під час 9/11 Божий народ був покликаний з’їсти книжечку й повернутися до стародавніх стежок Єремії, де тоді були закладені підвалини. Під час 9/11 стало зрозуміло, що коли Іванові в одинадцятому розділі Книги Об’явлення було наказано вимірювати, йому було велено виміряти дві речі. Йому було сказано виміряти і храм, і тих, що в ньому поклоняються. Йому було наказано залишити поза вимірюванням двір — 1 260 років попирання язичниками святині та воїнства. Святиня й воїнство — це храм і ті, що в ньому поклоняються.

In 2023, the same angel that had descended at 9/11 descended again, unsealing the message of the Midnight Cry, and then in 2024 the external foundational test of whether the symbol of Rome still establishes the vision as it had for the Millerites.

У 2023 році той самий ангел, що зійшов під час 9/11, знову зійшов, розпечатавши послання Опівнічного Кличу, а потім у 2024 році відбувся зовнішній основоположний іспит щодо того, чи символ Риму й досі утверджує видіння, як це було для міллеритів.

The “open windows” of heaven identify the arrival of the internal omega test of the temple and the call to “return.” The test requires identifying two symbols. When the third angel arrived in 1844, and then again at 9/11, John is told to measure the temple and the worshippers therein, thus identifying a prophetic work of measuring the temple and worshippers in 2023. Malachi raises the question of what is the “storehouse,” and what is the “meat?” These same questions in Miller’s dream would be, what is “the casket,” and what is “the jewels.”

"Відчинені вікна" небес вказують на прихід внутрішнього омега-випробування храму та на заклик "повернутися". Це випробування вимагає ідентифікації двох символів. Коли третій ангел прибув у 1844 році, а потім знову 9/11, Іванові було сказано виміряти храм і тих, хто в ньому поклоняється, тим самим ідентифікуючи пророчу працю вимірювання храму та поклонників у 2023 році. Малахія порушує питання: що таке "скарбниця", і що таке "пожива"? Ті самі питання в сні Міллера були б: що таке "скринька", і що таке "коштовності".

Miller’s dream identifies the open windows of heaven as the point where the church triumphant in Revelation nineteen is raised up in white linen to ride upon the white horses of the army of the Lord of hosts. The open windows are where Malachi’s blessing or curse is poured out. Miller’s open window is where the rubbish is removed and the jewels are gathered into the casket.

Сон Міллера визначає відчинені вікна небес як місце, де Церква торжествуюча в дев’ятнадцятому розділі Книги Одкровення возноситься, зодягнена в білий віссон, щоб вершити на білих конях війська Господа Саваота. Відчинені вікна — це місце, де виливається благословення або прокляття за Малахією. Відчинене вікно Міллера — це місце, де сміття усувається, а дорогоцінності збираються до ларця.

The first reference to the windows of heaven is in the story of Noah, and when those windows were opened, there was rain for forty days and forty nights. When the windows are opened eight souls are on the ark. The baptism at the Red Sea introduced forty years of wandering until the Jordan was crossed. When Christ was later baptized at that very spot, He was driven into the wilderness for forty days. When He was resurrected, as typified by His baptism He taught the disciples for forty days before He ascended to heaven.

Перша згадка про небесні вікна міститься в оповіді про Ноя, і коли ті вікна було відчинено, дощ ішов сорок днів і сорок ночей. Коли вікна відчиняються, на ковчезі перебувають вісім душ. Хрещення при Червоному морі поклало початок сорокарічним мандрам, аж доки не перейшли Йордан. Коли згодом Христос був охрещений саме в тому місці, Його було поведено в пустелю на сорок днів. Коли Він воскрес — як це прообразно означено Його хрещенням, — Він навчав учнів сорок днів, перш ніж вознісся на небо.

When the church changes from the church militant unto the church triumphant, thirty-year-old king David will reign for forty years. The church triumphant is represented with a prophet, a priest and a king. The prophet who was thirty years old when he began his ministry of twenty-two years was Ezekiel, and he began that ministry, when the heavens were opened.

Коли Церква перейде від воюючої до торжествуючої, тридцятирічний цар Давид царюватиме сорок років. Торжествуюча Церква представлена пророком, священиком і царем. Пророком, якому було тридцять років, коли він розпочав своє двадцятидворічне служіння, був Єзекіїль, і розпочав він це служіння, коли відкрилися небеса.

> Now it came to pass in the thirtieth year, in the fourth month, in the fifth day of the month, as I was among the captives by the river of Chebar, that the heavens were opened, and I saw visions of God. Ezekiel 1:1.

> І сталося тридцятого року, четвертого місяця, п’ятого дня місяця, коли я був серед полонених над річкою Кевар, що відкрилися небеса, і я бачив Божі видіння. Єзекіїля 1:1.

At thirty years old Joseph began to reign as priest and he was confronted with the east wind of Islam bringing an escalating crisis that allowed Egypt, the dragon that lieth in the sea, to implement a one-world government. In that crisis Joseph gathered the meat into the storehouses.

У тридцятирічному віці Йосип розпочав царювати як священик і зіткнувся зі східним вітром ісламу, який приніс наростаючу кризу, яка дозволила Єгиптові, дракону, що лежить у морі, встановити єдиний світовий уряд. У тій кризі Йосип зібрав м'ясо до комор.

In July of 2023, a voice was heard in the wilderness, then the Lion of the tribe of Judah began to unseal the message of the Midnight Cry. In 2024, the foundational external alpha test separated two classes, and the process of unsealing continued. Now in 2026, the temple internal omega test that will once again separate two classes has arrived.

У липні 2023 року в пустині залунав голос, а тоді Лев з племені Юди почав розпечатувати звістку Опівнічного кличу. У 2024 році основоположне зовнішнє альфа-випробування поділило на два класи, і процес розпечатування продовжився. А тепер, у 2026 році, настало внутрішнє храмове омега-випробування, що знову поділить на два класи.

The sacred week that Christ, as the Messenger of the Covenant, confirmed the covenant with many is the courtyard, and the holy place. October 22, 1844 until Michael stands up (as He did at the end of that sacred week when Stephen was stoned) is the Most Holy Place. The spring feasts were fulfilled in the sacred week, and are the alpha of the feasts, and the fall feasts of the trumpets on the first day, the day of Atonement on the tenth day, and then the feast of tabernacles from the fifteenth to twenty-second day are the omega of the feasts.

Священний тиждень, упродовж якого Христос, як Посланець Завіту, підтвердив завіт із багатьма, — це подвір’я і Святе місце. Від 22 жовтня 1844 року аж доки постане Михаїл (як Він учинив наприкінці того священного тижня, коли Стефана побили камінням), — це Святе Святих. Весняні свята сповнилися у священному тижні й є альфою свят, а осінні свята — Свято Труб у перший день, День Спокути в десятий день, а потім Свято Кущів від п’ятнадцятого до двадцять другого дня — є омегою свят.

> “In like manner the types which relate to the second advent must be fulfilled at the time pointed out in the symbolic service. Under the Mosaic system the cleansing of the sanctuary, or the great Day of Atonement, occurred on the tenth day of the seventh Jewish month (Leviticus 16:29–34), when the high priest, having made an atonement for all Israel, and thus removed their sins from the sanctuary, came forth and blessed the people. So it was believed that Christ, our great High Priest, would appear to purify the earth by the destruction of sin and sinners, and to bless His waiting people with immortality. The tenth day of the seventh month, the great Day of Atonement, the time of the cleansing of the sanctuary, which in the year 1844 fell upon the twenty-second of October, was regarded as the time of the Lord’s coming. This was in harmony with the proofs already presented that the 2300 days would terminate in the autumn, and the conclusion seemed irresistible.

> Так само прообрази, що стосуються другого пришестя, повинні сповнитися в час, вказаний у символічному служінні. За Мойсеєвою системою очищення святині, або великий День Покути, відбувалося десятого дня сьомого юдейського місяця (Левіт 16:29-34), коли первосвященик, звершивши спокуту за увесь Ізраїль і тим самим усунувши їхні гріхи зі святині, виходив і благословляв народ. Отож вважалося, що Христос, наш великий Первосвященик, з’явиться, щоб очистити землю знищенням гріха і грішників і благословити Свій народ, який Його очікує, безсмертям. Десятий день сьомого місяця, великий День Покути, час очищення святині, який у 1844 році припав на двадцять друге жовтня, вважався часом пришестя Господа. Це узгоджувалося з уже наведеними доказами, що 2300 днів закінчаться восени, і висновок здавався невідпорним.

> “In the parable of Matthew 25 the time of waiting and slumber is followed by the coming of the bridegroom. This was in accordance with the arguments just presented, both from prophecy and from the types. They carried strong conviction of their truthfulness; and the ‘midnight cry’ was heralded by thousands of believers.

> У притчі 25-го розділу Євангелія від Матвія час очікування й дрімоти змінюється приходом жениха. Це відповідало щойно викладеним доводам — як з пророцтв, так і з праобразів. Ці доводи викликали глибоке переконання в їхній істинності; і «опівнічний крик» був проголошений тисячами віруючих.

> “Like a tidal wave the movement swept over the land. From city to city, from village to village, and into remote country places it went, until the waiting people of God were fully aroused. Fanaticism disappeared before this proclamation like early frost before the rising sun. Believers saw their doubt and perplexity removed, and hope and courage animated their hearts. The work was free from those extremes which are ever manifested when there is human excitement without the controlling influence of the word and Spirit of God. It was similar in character to those seasons of humiliation and returning unto the Lord which among ancient Israel followed messages of reproof from His servants. It bore the characteristics that mark the work of God in every age. There was little ecstatic joy, but rather deep searching of heart, confession of sin, and forsaking of the world. A preparation to meet the Lord was the burden of agonizing spirits. There was persevering prayer and unreserved consecration to God.” The Great Controversy, 400.

> Мов припливна хвиля, рух прокотився землею. Від міста до міста, від села до села й у віддалені сільські місцевості він поширювався, доки народ Божий, що очікував, не був цілковито пробуджений. Фанатизм зникав перед цим проголошенням, як ранній іній перед сходом сонця. Віруючі бачили, як відступали сумніви й розгубленість, а надія та відвага оживляли їхні серця. Праця була вільна від тих крайнощів, що завжди виявляються, коли людське збудження не стримується керівним впливом Слова і Духа Божого. За своїм характером вона була подібна до тих часів упокорення і повернення до Господа, що серед давнього Ізраїлю наставали після послань докору від Його слуг. Вона мала ознаки, притаманні ділу Божому в усі віки. Було небагато екстатичної радості, але радше глибоке дослідження серця, визнання гріха і зречення світу. Підготовка до зустрічі з Господом була тягарем страждальних душ. Були наполеглива молитва і беззастережне посвячення Богові. Велика боротьба, 400.

The spring feasts were fulfilled in the sacred week, and the early or alpha rain was then poured out at Pentecost, thus typifying the outpouring of the latter rain in the fall feasts. Those spring feasts are set forth in Leviticus 23, verses one through twenty-two. The fall feasts are in verses 23 to 44. 2300 years brings you to 1844. Twenty-two verses for the spring feasts and twenty-two verses for the fall feasts. Two sets of twenty-two in chapter twenty-three.

Весняні свята сповнилися у священному тижні, а ранній дощ, або альфа-дощ, тоді був вилитий у день П’ятдесятниці, тим самим прообразуючи виливання пізнього дощу в осінніх святах. Ті весняні свята викладені в Книзі Левіт, розділ 23, вірші з 1-го по 22-й. Осінні свята — у віршах з 23-го по 44-й. Період у 2300 років приводить вас до 1844 року. Двадцять два вірші для весняних свят і двадцять два вірші для осінніх свят. Дві групи по двадцять два вірші в двадцять третьому розділі.

The feast of trumpets was a warning that judgment would occur in ten days, and the feast of tabernacles was a celebration of joy for sins that were forgiven on the Day of Atonement. The Sabbath and eighth day after the feast represent the earth’s thousand-year Sabbath rest.

Свято Труб було попередженням про те, що через десять днів звершиться суд, а Свято Кущів — святом радості з приводу прощення гріхів, звершеного у День Очищення. Субота та восьмий день після цього свята являють собою тисячолітній суботній відпочинок землі.

> But, beloved, be not ignorant of this one thing, that one day is with the Lord as a thousand years, and a thousand years as one day. 2 Peter 3:8.

> Але, улюблені, нехай не буде для вас невідомим оце одне: що один день у Господа як тисяча років, і тисяча років як один день. 2 Петра 3:8.

The first angel announced the opening of the judgment, and at that prophetic level, 1798, which was Daniel’s “time of the end,” is the fulfillment of the feast of trumpets, but on August 11, 1840, the unsealed message of the first angel of 1798, was empowered with the fulfillment of the prophecy of the second woe. Islam is part of the warning of the feast of trumpets, that announces the approaching day of judgment.

Перший ангел проголосив відкриття суду, і в тій пророчій площині 1798 рік, який за Даниїлом був «часом кінця», є виконанням свята сурмлення; але 11 серпня 1840 року розпечатана вістка першого ангела 1798 року була наділена силою через виконання пророцтва про друге горе. Іслам є складовою застереження свята сурмлення, що сповіщає про наближення дня суду.

For those who are willing to see, the fall feasts of trumpets and tabernacles represent alpha and omega feasts, with judgment in the middle. It is not an accident that these feasts are identified in Leviticus twenty-three. Twenty-three is the symbol of the atonement. It is not an accident that the first feast is on the first day of the seventh month and that the last feast ends on the twenty-second day. The feast of trumpets is the first letter of the Hebrew alphabet, the day of Atonement is middle letter and the feast of tabernacles is the twenty-second letter of the Hebrew alphabet.

Для тих, хто готовий бачити, осінні Свята Труб і Кущів є святами Альфи й Омеги, із судом посередині. Не випадково, що ці свята описані в книзі Левит, у двадцять третьому розділі. Двадцять три є символом спокути. Не випадково й те, що перше свято припадає на перший день сьомого місяця, а останнє завершується двадцять другого дня. Свято Труб є першою літерою єврейського алфавіту, День Спокути — середньою літерою, а Свято Кущів — двадцять другою літерою єврейського алфавіту.

Chapter twenty-three, verses 23 through 44 of Leviticus is twenty-two verses set within the “framework of truth.” The tenth day in the middle identifies a test, for ten is a symbol of a test, and the day of Atonement is where the rebellion of the lost is registered and resolved, and that rebellion is represented by the thirteenth letter of the Hebrew alphabet. The middle letter of the Hebrew word truth is the thirteenth, and it aligns with the tenth day of the seventh month, and as a waymark it possesses the prophetic attributes of the Hebrew alphabet and specific day. Ten plus thirteen is twenty-three. Seventy is the sum of 10 times 7, and the tenth day of the seventh month also equates to seventy, which is a symbol of the end of probation.

Двадцять третій розділ книги Левіт, вірші 23–44, — це двадцять два вірші, розміщені в «рамці істини». Десятий день посередині означує випробування, бо десять є символом випробування, а День Очищення — це місце, де бунт загиблих реєструється й розв’язується, і той бунт представлений тринадцятою літерою єврейського алфавіту. Середня літера єврейського слова «істина» є тринадцятою, і вона узгоджується з десятим днем сьомого місяця, і як віха вона має пророчі атрибути єврейського алфавіту та відповідного дня. Десять плюс тринадцять дорівнює двадцять три. Сімдесят — це 10, помножене на 7, а десятий день сьомого місяця також дорівнює сімдесяти, що є символом кінця випробувального часу.

> Then came Peter to him, and said, Lord, how oft shall my brother sin against me, and I forgive him? till seven times? Jesus saith unto him, I say not unto thee, Until seven times: but, Until seventy times seven. Matthew 18:21, 22.

> Тоді Петро підійшов до нього й сказав: Господи, скільки разів брат мій згрішить проти мене, і я прощу йому? чи до семи разів? Ісус сказав йому: Не кажу тобі: до семи разів, але — до сімдесяти разів по сім. Матвія 18:21, 22.

Four hundred and ninety years were cut off for ancient Israel. Those years were cut off from the twenty-three hundred years and were represented as seventy weeks, so Jesus identified that the limit of probationary time is four hundred and ninety, that is represented by “seventy” weeks in Daniel nine.

Стародавньому Ізраїлю було відділено чотириста дев’яносто років. Ці роки були відділені від двох тисяч трьохсот років і представлені як сімдесят тижнів; тож Ісус визначив, що межа випробувального часу становить чотириста дев’яносто років, і вона представлена «сімдесятьма» тижнями в дев’ятому розділі Даниїла.

> Seventy weeks are determined upon thy people and upon thy holy city, to finish the transgression, and to make an end of sins, and to make reconciliation for iniquity, and to bring in everlasting righteousness, and to seal up the vision and prophecy, and to anoint the most Holy. Daniel 9:24.

> Сімдесят тижнів визначено для твого народу і для твого святого міста, щоб завершити переступ, і покласти край гріхам, і вчинити примирення за беззаконня, і запровадити вічну праведність, і запечатати видіння та пророцтво, і помазати Святеє Святих. Даниїла 9:24.

The Hebrew word translated as “cut off” is only used in this verse in the Old Testament, and it means “determined or decreed.” It is different than the word typically employed that is translated as “cut off,” which is based on Abram cutting the offerings in the first step of the covenant in Genesis fifteen. It was “determined” and “decreed” that Israel would have four hundred and ninety years of probationary time, and then they would be cut off as God’s covenant people. Two different “cut offs;” one that represents the period as a probationary period that was “cut off” of a larger number by the number seventy, and when Joel’s “new wine” is “cut off” from their mouths, probation closes. Seventy represents the close of probation.

Єврейське слово, перекладене як "відсічений", ужито в усьому Старому Завіті лише в цьому вірші й означає "визначений" або "постановлений". Воно відрізняється від слова, яке зазвичай уживають і перекладають як "відсічений", що пов’язане з тим, як Аврам розсік жертви на першому етапі укладення завіту в п’ятнадцятому розділі Буття. Було "визначено" й "постановлено", що Ізраїль матиме чотириста дев’яносто років випробувального періоду, а тоді буде відсічений як Божий завітний народ. Два різні "відсічення": одне репрезентує період як випробувальний, що був "відсічений" від більшого числа числом сімдесят; а коли "нове вино" у Йоїла буде "відсічене" від їхніх уст, випробувальний період закривається. Сімдесят означає закриття випробувального періоду.

The fall feasts possess the three steps of the Hebrew word “truth.” The fall feasts begin in Leviticus 23:23, the middle waymark of the Day of Atonement is the tenth day and the thirteenth letter, equating to 23, and the feast of Tabernacles ends on the twenty-second day, and then a high Sabbath that follows the feast, and the passage ends at 23:44.

Осінні свята містять три щаблі єврейського слова «істина». Осінні свята починаються в Левіті 23:23; середня віха Дня Покути — десятий день і тринадцята літера, що разом становить 23; а Свято Кущів закінчується двадцять другого дня, після чого йде урочистий суботній день; і уривок завершується на 23:44.

Leviticus means the Levitical priesthood. The spring feasts are represented in chapter 23:1–22, then the fall feasts are represented in 23:23–44. The spring feasts are represented by twenty-two verses, and the Hebrew alphabet is twenty-two letters. The fall feasts are also set forth in twenty-two verses. The feast of trumpets announces the approach of judgment at the Day of Atonement. Then the feast of Tabernacles lasts for seven days, that ends on the twenty-second day of the seventh month. The first of the seven days was a ceremonial Sabbath, as was the eighth day, which was the day after the seven-day feast. The first and eighth day make the eighth day a symbol of the eighth that is of the seven.

Левит означає левітське священство. Весняні свята подані в 23:1–22, а осінні — в 23:23–44. Весняні свята викладено у двадцяти двох віршах, і єврейський алфавіт налічує двадцять дві літери. Осінні свята також викладено у двадцяти двох віршах. Свято сурмлення сповіщає наближення суду в День Спокути. Далі Свято Кущів триває сім днів і завершується двадцять другого дня сьомого місяця. Перший із семи днів був урочистою суботою, як і восьмий день, що настав після семиденного свята. Перший і восьмий день роблять восьмий день символом восьмого, що належить до семи.

> Speak unto the children of Israel, saying, The fifteenth day of this seventh month shall be the feast of tabernacles for seven days unto the Lord. On the first day shall be an holy convocation: ye shall do no servile work therein. Seven days ye shall offer an offering made by fire unto the Lord: on the eighth day shall be an holy convocation unto you; and ye shall offer an offering made by fire unto the Lord: it is a solemn assembly; and ye shall do no servile work therein. … Also in the fifteenth day of the seventh month, when ye have gathered in the fruit of the land, ye shall keep a feast unto the Lord seven days: on the first day shall be a sabbath, and on the eighth day shall be a sabbath. Leviticus 23:34–36, 39.

> Промовляй до синів Ізраїлевих, кажучи: П’ятнадцятого дня цього сьомого місяця буде свято Кущів Господеві сім днів. Першого дня буде святе зібрання: жодної буденної праці не робитимете. Сім днів приноситимете Господеві жертву вогняну; восьмого дня буде для вас святе зібрання, і принесете Господеві жертву вогняну: це урочисте зібрання; і жодної буденної праці не робитимете. ... Також п’ятнадцятого дня сьомого місяця, коли зберете плоди землі, святкуватимете Господеві свято сім днів: першого дня буде спочинок, і восьмого дня буде спочинок. Левіт 23:34–36, 39.

The eighth-day ceremonial Sabbath, represents the Sabbath of the millennium, which follows the feast of Tabernacles. Ancient Israel’s wandering in the wilderness for forty years is commemorated by living in booths during the days of the feast of Tabernacles, and it represents not only the outpouring of the latter rain, but the time of Jacob’s trouble, when angels have led God’s faithful into the hills and mountains for protection.

Урочиста субота восьмого дня символізує суботу тисячоліття, що настає після свята Кущів. Сорокалітнє мандрівництво стародавнього Ізраїля пустелею відзначається проживанням у кущах у дні свята Кущів, і це проживання символізує не лише виливання пізнього дощу, але й час Яковової скорботи, коли ангели повели Божих вірних у пагорби та гори задля захисту.

> “In the time of trouble, we all fled from the cities and villages, but were pursued by the wicked, who entered the houses of the saints with the sword. They raised the sword to kill us, but it broke, and fell as powerless as a straw. Then we all cried day and night for deliverance, and the cry came up before God. The sun came up, and the moon stood still. The streams ceased to flow. Dark heavy clouds came up, and clashed against each other. But there was one clear place of settled glory, from whence came the voice of God like many waters, which shook the heavens, and the earth. The sky opened and shut, and was in commotion. The mountains shook like a reed in the wind, and cast out ragged rocks all around. The sea boiled like a pot, and cast out stones upon the land. And as God spake the day and hour of Jesus’ coming, and delivered the everlasting covenant to his people, he spake one sentence, and then paused, while the words were rolling through the earth. The Israel of God stood with their eyes fixed upwards, listening to the words as they came from the mouth of Jehovah, and rolled through the earth like peals of loudest thunder. It was awfully solemn. At the end of every sentence, the saints shouted, Glory! Hallelujah! Their countenances were lighted up with the glory of God; and they shone with the glory as Moses’ face did when he came down from Sinai. The wicked could not look on them for the glory. And when the never-ending blessing was pronounced on those who had honored God, in keeping his Sabbath holy, there was a mighty shout of victory over the Beast, and over his Image.

> У час скорботи ми всі втекли з міст і сіл, але нас переслідували нечестиві, які з мечем увійшли до домів святих. Вони підняли меч, щоб убити нас, та він зламався і впав безсилий, немов соломинка. Тоді ми всі день і ніч волали про визволення, і цей крик піднісся перед Богом. Сонце зійшло, а місяць спинився. Потоки перестали текти. Насунули темні важкі хмари і зіштовхувалися між собою. Але було одне ясне місце непорушної слави, звідки долинав голос Божий, мов шум багатьох вод, що струснув небеса й землю. Небо розкривалося й зачинялося, перебуваючи в хвилюванні. Гори хиталися, мов тростина на вітрі, і викидали навсібіч уламки скель. Море кипіло, мов у казані, і викидало каміння на землю. І коли Бог виголосив день і годину пришестя Ісуса та передав Своєму народові вічний завіт, Він промовляв по одному реченню й робив паузу, доки ті слова котилися по всій землі. Ізраїль Божий стояв з очима, прикутими вгору, вслухаючись у слова, як вони виходили з уст Єгови й котилися землею, немов гуркіт найпотужніших громів. Це було вкрай урочисто й грізно. Наприкінці кожного речення святі вигукували: Слава! Алілуя! Їхні обличчя були осяяні славою Божою; і вони сяяли тією славою, як сяяло лице Мойсея, коли він сходив із Синаю. Нечестиві не могли дивитися на них через ту славу. І коли на тих, хто шанували Бога, зберігаючи святість Його суботи, було виголошено вічне благословення, залунав потужний вигук перемоги над Звіром і над його Образом.

> “Then commenced the jubilee, when the land should rest.” Review and Herald, July 21, 1851.

> «Тоді розпочався ювілей, коли земля мала відпочивати». Review and Herald, 21 липня 1851 р.

Jesus returns and the earth rests for one thousand years, as typified by the seventh-year Sabbath of the land and the jubilee. In verse three, of Leviticus twenty-three the seventh-day Sabbath for man is identified as the introduction of the chapter that ends with the eighth, that is of the seven, and represents the seventh-year-Sabbath for the land resting.

Ісус повертається, і земля спочиває протягом тисячі років, як прообразом цього є субота сьомого року для землі та ювілей. У третьому вірші двадцять третього розділу книги Левіт субота сьомого дня для людини визначається як вступ до розділу, що завершується восьмим, тобто з числа семи, і представляє суботу сьомого року для спочинку землі.

> And the Lord spake unto Moses, saying, Speak unto the children of Israel, and say unto them, Concerning the feasts of the Lord, which ye shall proclaim to be holy convocations, even these are my feasts. Six days shall work be done: but the seventh day is the sabbath of rest, an holy convocation; ye shall do no work therein: it is the sabbath of the Lord in all your dwellings. Leviticus 23:1–3.

> І Господь промовив до Мойсея, говорячи: Промов до синів Ізраїлевих і скажи їм: Про свята Господні, які ви проголосите святими зібраннями, — оце свята Мої. Шість днів виконуватиметься праця, а дня сьомого — субота відпочинку, святе зібрання; жодної праці не робитимете в ньому: це субота Господня в усіх ваших оселях. Левит 23:1–3.

The alpha of chapter twenty-three is the seventh-day Sabbath, and the omega of the chapter is the thousand years of the earth being empty, which has been typified by the seventh-year Sabbath for the land and the jubilee. The alpha of the chapter is the spring feasts that begins with the seventh-day Sabbath and ends in verse twenty-two; whereas, the omega of the chapter ends on the twenty-second day of the seventh month, followed by the eighth day ceremonial Sabbath that represents the seventh-year Sabbath of the land.

Альфа двадцять третього розділу — субота сьомого дня, а омега розділу — тисяча років, протягом яких земля лежить спустошеною, що було прообразно означене суботою сьомого року для землі та Ювілеєм. Альфа розділу — це весняні свята, що починаються суботою сьомого дня і закінчуються у вірші двадцять другому; тоді як омега розділу завершується двадцять другого дня сьомого місяця, після чого слідує обрядова субота восьмого дня, що репрезентує суботу сьомого року для землі.

Verses one to twenty-two represent Christ’s work as the Heavenly High Priest in the holy place; verses twenty-three to forty-four represent His work in the Most Holy Place. Leviticus is a symbol of the priests, and it represents Christ High Priestly ministry. The alpha Sabbath of the seventh-day reaches back to creation, and the omega seventh-year Sabbath reaches to the Earth made new. Leviticus twenty-three historically spans from creation to re-creation.

Вірші з першого по двадцять другий репрезентують діло Христа як Небесного Первосвященика у Святому; вірші з двадцять третього по сорок четвертий репрезентують Його діло у Святому святих. Книга Левит є символом священиків і репрезентує Христове первосвященицьке служіння. Альфа-субота сьомого дня сягає назад до сотворення, а омега-субота сьомого року простягається до оновленої Землі. Книга Левит, двадцять третій розділ, історично охоплює від сотворення до пересотворення.

The joy or shame of the prophetic message is a symbol of those who have the message of the Midnight Cry or a counterfeit. Until this truth is factored into the narrative, the issue that produces the shame is missed. Those who possess the genuine oil, will not miss this point. The joy is represented by those whose sins have been removed, and they are presented by those who are celebrating the feast of tabernacles.

Радість або сором пророчого послання є символом тих, хто мають послання опівнічного крику або його підробку. Доки ця істина не буде врахована в оповіді, питання, що породжує сором, випускається з уваги. Ті, хто мають істинний єлей, цього не випустять з уваги. Радість представлена тими, чиї гріхи зняті, і це відображено в тих, хто святкує Свято Кучок.

> And the Word was made flesh, and dwelt among us, (and we beheld his glory, the glory as of the only begotten of the Father,) full of grace and truth. John 1:14.

> І Слово стало тілом, і перебувало між нами (і ми бачили Його славу, славу як Єдинородного від Отця), повне благодаті та правди. Івана 1:14.

The Greek word translated as “dwelt” means “to tabernacle.” Jesus became flesh and tabernacled with us. He took our human nature, our tabernacle, our tent, our booth, our flesh. Peter said it this way:

Грецьке слово, перекладене як «оселився», означає «поставити скинію». Ісус став плоттю і поставив Свою скинію поміж нас. Він прийняв нашу людську природу, нашу скинію, наш намет, наш курінь, нашу плоть. Петро висловив це так:

> Yea, I think it meet, as long as I am in this tabernacle, to stir you up by putting you in remembrance; Knowing that shortly I must put off this my tabernacle, even as our Lord Jesus Christ hath shewed me. 2 Peter 1:13, 14.

> Так, вважаю за належне, доки перебуваю в цьому наметі, пробуджувати вас нагадуванням; знаючи, що незабаром маю скинути цей мій намет, як і показав мені Господь наш Ісус Христос. 2 Петра 1:13, 14.

Paul said it this way:

Павло сказав це таким чином:

> For we know that if our earthly house of this tabernacle were dissolved, we have a building of God, an house not made with hands, eternal in the heavens. For in this we groan, earnestly desiring to be clothed upon with our house which is from heaven: If so be that being clothed we shall not be found naked. For we that are in this tabernacle do groan, being burdened: not for that we would be unclothed, but clothed upon, that mortality might be swallowed up of life. 2 Corinthians 5:1–4.

> Бо знаємо, що коли земна оселя цього нашого намету буде зруйнована, ми маємо будівлю від Бога — дім нерукотворний, вічний на небесах. Бо в цьому ми зітхаємо, палко бажаючи зодягнутися в наше житло, що з небес, аби, зодягнені, ми не виявилися нагими. Бо ми, що в цьому наметі, зітхаємо, обтяжені: не тому, що бажаємо роздягнутися, але щоб зодягнутися, щоб смертне було поглинуте життям. 2 Коринтян 5:1–4.

The feast of tabernacles is symbolic of the sealing of the one hundred and forty-four thousand, which is accomplished when the windows of heaven are opened. When the sins of the one hundred and forty-four thousand are removed, the Holy Spirit will be poured out without measure upon the church triumphant. Judgment is finished for the one hundred and forty-four thousand and they that are sealed go forth to proclaim the loud cry of the third angel under the power of the Holy Spirit as represented with the feast of Tabernacle’s.

Свято Кущів є символом запечатання ста сорока чотирьох тисяч, що звершується, коли відчиняються небесні вікна. Коли гріхи ста сорока чотирьох тисяч будуть усунені, Святий Дух буде вилитий без міри на Церкву торжествуючу. Суд над ста сорока чотирма тисячами завершено, і запечатані виходять, щоб проголосити гучний клич третього ангела у силі Святого Духа, як це представлено святом Кущів.

Our body is a temple, and a tent, which is a tabernacle. Those who gathered to Jerusalem to celebrate the feast of tabernacles, were celebrating that their sins had been blotted out. Moses was used to raise the tabernacle in the wilderness, and the feast of tabernacles at the end was celebrated by living in booths in the wilderness, for Jesus always illustrates the end with the beginning.

Наше тіло — храм і намет, тобто скинія. Ті, що сходилися до Єрусалима, щоб святкувати Свято Кущів, святкували те, що їхні гріхи були згладжені. Через Мойсея було зведено скинію в пустелі, а Свято Кущів наприкінці відзначали, живучи в куренях у пустелі, бо Ісус завжди ілюструє кінець початком.

> Wherefore, holy brethren, partakers of the heavenly calling, consider the Apostle and High Priest of our profession, Christ Jesus; Who was faithful to him that appointed him, as also Moses was faithful in all his house. For this man was counted worthy of more glory than Moses, inasmuch as he who hath builded the house hath more honour than the house. For every house is builded by some man; but he that built all things is God. And Moses verily was faithful in all his house, as a servant, for a testimony of those things which were to be spoken after; But Christ as a son over his own house; whose house are we, if we hold fast the confidence and the rejoicing of the hope firm unto the end. Hebrews 3:1–6.

> Отож, святі браття, учасники небесного покликання, зверніть увагу на Апостола й Первосвященика нашого сповідання — Христа Ісуса, Який був вірний Тому, Хто Його поставив, як і Мойсей був вірний у всьому Його домі. Бо Він удостоєний більшої слави, ніж Мойсей, оскільки більшу честь має будівничий дому, ніж сам дім. Адже кожен дім хтось будує, а Той, Хто збудував усе, — Бог. І Мойсей, справді, був вірний у всьому Його домі як слуга, на свідчення того, що мало бути сказане згодом; а Христос — як Син над домом Своїм; домом Його є ми, якщо тільки до кінця твердо тримаємося дерзновення і похвали надії. Євреїв 3:1–6.

Moses was the faithful servant that God used to erect the tabernacle temple, but Christ as the High Priest and Apostle hath more honor than the servant Moses. Every house, from Moses’ tabernacle temple, to Solomon’s temple, to Herod’s forty-six-year remodeled temple, the human temple with its 46 chromosomes and the Millerite temple of 1798 unto 1844 were all built by God. In the prophetic line of the various manifestations of temples, that would begin in the Garden of Eden, then after sin, at the gate of the Garden, then after the flood at altars unto Moses; the three primary waymarks are Moses, Christ and the one hundred and forty-four thousand.

Мойсей був вірним слугою, якого Бог використав, щоб звести скинійний храм, але Христос як Первосвященик і Апостол має більшу честь, ніж слуга Мойсей. Усі ці доми — скинійний храм Мойсея, храм Соломона, храм Ірода, перебудований протягом сорока шести років, людський храм із його 46 хромосомами та міллеритський храм від 1798 до 1844 року — були збудовані Богом. У пророчій лінії різних виявів храмів, що починається в Едемському саду, потім, після гріха, — при брамі Едемського саду, а далі, після потопу, — при жертовниках аж до Мойсея; трьома головними віхами є Мойсей, Христос і сто сорок чотири тисячі.

Moses and Christ represent the alpha and omega of ancient Israel, and together they represent the combination of humanity and Divinity, which is also represented by the one hundred and forty-four thousand. At the arrival of the third angel, in Revelation chapter eleven, John is told to measure the temple, and at the arrival of that same angel at 9/11, John is told to measure the temple again. In both cases he is told to leave off the courtyard of 1,260 days. In 2023, the same angel arrived, and God’s people are now called to measure the temple. The 1,260 days, or three days and a half ended in 2023, and from that point until just before the Sunday law the temple is to be raised. 2024 marked the laying of the foundations, and it saw the rebellion manifested as a group which “despised the day of small things,” protesting Miller’s identification of the symbol that establishes the vision.

Мойсей і Христос представляють альфу й омегу стародавнього Ізраїлю, і разом вони уособлюють поєднання людської природи і Божества, що його також уособлюють сто сорок чотири тисячі. При прибутті третього ангела, в одинадцятому розділі Об'явлення, Іванові наказано виміряти храм, і при прибутті того ж ангела під час 9/11 Іванові знову наказано виміряти храм. В обох випадках йому велено залишити поза вимірюванням двір на 1 260 днів. У 2023 році той самий ангел прибув, і народ Божий тепер покликаний виміряти храм. 1 260 днів, або три з половиною дня, закінчилися у 2023 році, і відтоді аж до моменту безпосередньо перед недільним законом храм має бути зведений. 2024 рік позначив закладання підвалин, і він засвідчив бунт, який проявився у вигляді групи, що «зневажала день малих починань», опротестовуючи ідентифікацію Міллером символу, що встановлює видіння.

> Moreover the word of the Lord came unto me, saying, The hands of Zerubbabel have laid the foundation of this house; his hands shall also finish it; and thou shalt know that the Lord of hosts hath sent me unto you. For who hath despised the day of small things? for they shall rejoice, and shall see the plummet in the hand of Zerubbabel with those seven; they are the eyes of the Lord, which run to and fro through the whole earth. Zechariah 4:8–10.

> І знову було мені слово Господнє, кажучи: Руки Зоровавеля заклали підвалини цього дому; його руки й довершать його; і ти пізнаєш, що Господь Саваот послав мене до вас. Бо хто зневажав день малих початків? Адже вони зрадіють і побачать відвіс у руці Зоровавеля — з тими сімома; це — очі Господні, що оббігають усю землю. Захарія 4:8–10.

To reject Miller’s identification that it is Rome that establishes the vision, is to reject the foundations, and it is “to despise the day of small things.” The Millerite movement was the alpha movement of the first and second angels’ and the movement of the one hundred and forty-four thousand is the omega movement of the third angel. It is twenty-two times more powerful than the alpha. In this prophetic sense the foundations of the Millerite movement is “the day of small things.” To despise any foundational truth represented upon Habakkuk’s two tables, is to die, for the vision that is established in verse fourteen of Daniel eleven is the same vision Solomon identified.

Відкинути міллерове ототожнення, за яким саме Рим утверджує видіння, — означає відкинути підвалини; це — «зневажати день малих початків». Міллеритський рух був альфа-рухом першого й другого ангелів, а рух ста сорока чотирьох тисяч — омега-рухом третього ангела. Він у двадцять два рази потужніший за альфу. У цьому пророчому сенсі підвалини міллеритського руху — це «день малих початків». Зневажити будь-яку основоположну істину, представлену на двох таблицях пророка Авакума, — це загибель, бо видіння, утверджене у чотирнадцятому вірші одинадцятого розділу книги Даниїла, є тим самим видінням, яке визначив Соломон.

> Where there is no vision, the people perish: but he that keepeth the law, happy is he. Proverbs 29:18.

> Де немає видіння, народ гине; а хто дотримується закону, той щасливий. Приповісті 29:18.

The capstone vision is marvelous, for it identifies that the foundational cornerstone is also the capstone, but with twenty-two times more power. The alpha foundational test of 2024 was the external intellectual sealing message and the omega temple test of 2026 is the internal spiritual sealing message. One identifies the image and mark of the beast and the other the image and mark of God. That omega internal test is represented by the two symbols of Miller’s dream that must be defined in the context of the events of the latter days. What is the storehouse? and what is the meat?

Видіння вінцевого каменя є дивовижним, бо воно виявляє, що основоположний наріжний камінь є також вінцевим каменем, але з силою, у двадцять два рази більшою. Альфа-основоположне випробування 2024 року було зовнішнім інтелектуальним посланням про запечатування, а омега-храмове випробування 2026 року є внутрішнім духовним посланням про запечатування. Перше виявляє образ і знак звіра, а друге — образ і знак Бога. Те омега-внутрішнє випробування репрезентоване двома символами сну Міллера, які мають бути визначені в контексті подій останніх днів. Що таке сховище? І що таке пожива?

We will continue these things in the next article.

Ми продовжимо їх у наступній статті.

A Jewish marriage in Jesus’ time unfolded in three major phases, often spread over months or a year. The first step was the legal marriage, called the betrothal, at which point the marriage is legally established, but the bride and groom remain separated, while the groom returned to his father’s house to prepare a place for his bride. This is why Mary, Joseph’s wife was called his wife, even before they lived together. Unfaithfulness in this period of time was considered adultery.

Юдейський шлюб за часів Ісуса відбувався у трьох основних етапах, які часто розтягувалися на кілька місяців або навіть на рік. Першим етапом був правовий шлюб — заручини, — унаслідок яких шлюб юридично встановлювався, але наречена й наречений залишалися жити окремо, а наречений повертався до дому свого батька, щоб приготувати місце для своєї нареченої. Тому Марія, дружина Йосифа, називалася його дружиною ще до того, як вони почали жити разом. Невірність у цей період вважалася перелюбом.

The waiting period was uncertain and could be days, weeks or months. The uncertainty is an essential element of the parable. The father might wait for up to a year, to confirm the brides celibacy. The groom did not announce the exact day or hour of his return, for it was his father’s decision to decide when, so the bride knew the wedding was coming—but not when. This uncertainty was intentional, and until the father commanded the groom to go and get his bride everything involved tarried.

Період очікування був невизначеним і міг тривати дні, тижні або місяці. Ця невизначеність є суттєвим елементом притчі. Батько міг чекати до року, щоб підтвердити цнотливість нареченої. Жених не оголошував точного дня або години свого повернення, бо вирішувати, коли це станеться, належало його батькові; тому наречена знала, що весілля наближається, але не знала, коли. Ця невизначеність була навмисною, і доти, доки батько не накаже женихові піти й забрати свою наречену, усе пов’язане з цим перебувало в очікуванні.

When the father said, “go and get your bride,” the groom would come at night, with friends, shouting and blowing a trumpet. It would always occur at night to avoid travelling long distances in the heat of the day, which can be oppressive in land of Israel. Torches and oil were required, for there were no street lights, and the procession could last hours. The actual ritual expression in the ancient Hebrew marriages that was proclaimed during the processions was, “Behold the bridegroom cometh!”

Коли батько казав: «Піди та приведи свою наречену», жених приходив уночі, з друзями, вигукуючи та сурмлячи в сурму. Це завжди відбувалося вночі, щоб уникнути мандрів на далекі відстані в денну спеку, яка в землі Ізраїлю може бути виснажливою. Потрібні були смолоскипи та олія, бо не було вуличних ліхтарів, а процесія могла тривати годинами. Власне ритуальна формула в давньоєврейських шлюбах, що проголошувалася під час процесій, була: «Ось, жених гряде!».

The virgins (bridesmaids) in the parable were not random women, they were the bride’s attendants, waiting with her, expected to join the procession, and responsible to be ready at any hour and to carry their own oil to light the path to the groom’s house. The torches burned fast, so it was a necessity to bring extra oil, in case of a long journey. There was no communal sharing of the oil.

Діви (подруги нареченої) в притчі були не випадковими жінками; вони були почетом нареченої, чекали разом із нею, від них очікувалося, що вони приєднаються до весільної процесії, і вони були зобов’язані бути готовими будь-якої години та мати при собі власний єлей, щоб освітлювати шлях до дому жениха. Смолоскипи швидко згоряли, тож необхідно було мати додатковий єлей на випадок довгої дороги. Спільного користування єлеєм не передбачалося.

The delay is normal in the ancient procession and marriage and was not a problem culturally. Delays were expected, and falling asleep was normal. The distinction is not in the sleeping, but in the preparation, not the wakefulness. The foolish virgins didn’t plan for a delay as the wise ones did. Everyone would sleep for the period from the legal betrothal to the consummation may take a year.

Затримка була звичайним явищем у давній весільній процесії та шлюбі й культурно не становила проблеми. Затримки очікували, а засинання було нормою. Відмінність полягає не у сні, а в приготуванні, а не в пильнуванні. Нерозумні діви не передбачили затримки, як це зробили мудрі. Усі спали, бо період від юридичних заручин до консуммації шлюбу міг тривати рік.

Once the procession reached the groom’s house, the marriage feast began and the door was shut permanently and late arrivals were not admitted. This was not cruelty—it was custom, for anyone knocking later after the door was shut meant they were not part of the procession.

Щойно весільна процесія прибула до дому нареченого, розпочався весільний бенкет, і двері було зачинено остаточно, а запізнілих не допускали. Це не була жорстокість — це був звичай, бо всякий, хто стукав пізніше, після того як двері було зачинено, тим самим засвідчував, що не належав до процесії.

Jesus wasn’t inventing imagery, and He provided no explanation of this parable as He often did. He did not need to provide an explanation, for all these cultural details were fully understood by His audience. Jesus was identifying a literal Eastern marriage, not abstraction.

Ісус не вигадував образів, і Він не подав жодного пояснення цієї притчі, хоча часто це робив. Йому не було потреби подавати пояснення, бо всі ці культурні деталі були цілком зрозумілі Його слухачам. Ісус вказував на буквальне східне весілля, а не на абстракцію.

The details are upheld fully from the Hebrew testimony, as well as the historians of the Roman and Greek periods.

Деталі цілковито підтверджуються єврейським свідченням, а також істориками римської та грецької доби.

The Mishnah (2nd century AD, but preserving pre-70 AD Temple-era customs)

Мішна (II століття н. е., однак зберігає звичаї храмової доби до 70 року н. е.)

The Talmud (later compilation, but quoting earlier practice)

Талмуд (пізніша компіляція, однак цитує давнішу практику)

Josephus (1st century Jewish historian)

Йосиф Флавій (юдейський історик I століття)

Rabbinic wedding liturgy and legal discussions

Равіністична шлюбна літургія та правові дискусії

Greco-Roman observers of Judea

Греко-римські спостерігачі Юдеї

Josephus does not give a neat “wedding manual,” but the legal and cultural details he assumes align exactly with the Mishnah/Talmud descriptions. The Mishnah is the key source.

Йосиф Флавій не подає чіткого «весільного посібника», проте правові й культурні деталі, які він приймає як належне, точно відповідають описам у Мішні та Талмуді. Мішна є ключовим джерелом.

The parable landed so hard on a 1st-century Jewish listener, for nothing in Matthew 25 needed explaining. The midnight arrival was normal, the lamps and oil were obvious necessities, and a delay between the legal marriage betrothal and the midnight procession was expected, and the shut door was standard operating procedure! The virgins who were excluded, were ashamed, and to the Jewish audience of Jesus’ period, the foolish virgin’s shame was absolutely deserved. Fully knowing the ritual, Jesus’ audience would have no sympathy for the foolish virgins, for everyone knew the preparation was an absolute responsibility for any virgin that was asked to be in the procession. These truths were so obvious to the Jewish audience that Jesus never needed to provide any explanation of the parable.

Притча так сильно вражала юдейського слухача І століття, бо в 25-му розділі Євангелія від Матвія нічого не потребувало пояснення. Прибуття опівночі було звичним явищем, світильники та олива — очевидними необхідностями, затримка між правовим шлюбним зарученням і опівнічною процесією — очікуваною, а зачинені двері — звичайним порядком речей! Діви, яких не допустили, були осоромлені, і для юдейської аудиторії часів Ісуса сором нерозумної діви був абсолютно заслуженим. Добре знаючи обряд, слухачі Ісуса не мали б жодного співчуття до нерозумних дів, бо кожен знав, що приготування є беззаперечним обов’язком кожної діви, покликаної брати участь у процесії. Ці істини були настільки очевидні юдейській аудиторії, що Ісусу не було потреби давати жодних пояснень притчі.

Back to Articles