Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Seventy-Eight

Книга Даниїла - Номер сто сімдесят вісім

Prophetic Parallels: The Unfolding of Daniel 11 in the Last Days

Пророчі паралелі: Розгортання 11 розділу книги Даниїла в останні дні

Author

Jeff Pippenger

Published

April 8, 2024

Formats

PDF
Word

Verses sixteen through nineteen of Daniel chapter eleven represents the history beginning at the soon coming Sunday law in the United States, until Michael stands up and human probation closes. It therefore also represents the history of verse forty-one through verse forty-five of the same chapter.

Вірші шістнадцятий — дев’ятнадцятий одинадцятого розділу книги Даниїла зображують історію, що починається від близького запровадження недільного закону у Сполучених Штатах і триває аж до того часу, коли постане Михаїл і закінчиться час людського випробування. Отже, вони також зображують історію від вірша сорок першого до вірша сорок п’ятого того самого розділу.

> But he that cometh against him shall do according to his own will, and none shall stand before him: and he shall stand in the glorious land, which by his hand shall be consumed. He shall also set his face to enter with the strength of his whole kingdom, and upright ones with him; thus shall he do: and he shall give him the daughter of women, corrupting her: but she shall not stand on his side, neither be for him. After this shall he turn his face unto the isles, and shall take many: but a prince for his own behalf shall cause the reproach offered by him to cease; without his own reproach he shall cause it to turn upon him. Then he shall turn his face toward the fort of his own land: but he shall stumble and fall, and not be found. Daniel 11:16–19.

> Але той, хто прийде проти нього, чинитиме за своєю волею, і ніхто не встоїть перед ним; і стане він у славному краї, який буде спустошений його рукою. Він також зверне обличчя, щоб увійти з силою всього свого царства, і прямі з ним; так він і зробить: і дасть йому дочку жінок, щоб розтлити її; але вона не стане на його боці, ані буде за нього. Після цього він зверне обличчя до островів і завоює багато; та князь заради себе припинить ганьбу, заподіяну ним; не зазнавши власної ганьби, він оберне її на нього. Тоді він зверне обличчя до твердині своєї землі; але спіткнеться й упаде, і не буде знайдений. Даниїла 11:16-19.

When Sister White addressed the final fulfillment of Daniel chapter eleven, she stated “that much of the history that has been fulfilled in this prophecy will be repeated.” Verses forty-one through forty-five repeat the prophetic history of these verses. The verses were fulfilled when pagan Rome took control of the world by first conquering three geographical areas.

Коли Сестра Вайт говорила про остаточне сповнення одинадцятого розділу книги Даниїла, вона зазначила, що «більша частина історії, яка сповнилася в цьому пророцтві, повториться». Вірші з сорок першого по сорок п’ятий повторюють пророчу історію цих віршів. Ці вірші сповнилися, коли язичницький Рим установив контроль над світом, спочатку завоювавши три географічні області.

> “Although Egypt could not stand before Antiochus, the king of the north, Antiochus could not stand before the Romans, who now came against him. No kingdoms were longer able to resist this rising power. Syria was conquered, and added to the Roman empire, when Pompey, BC 65, deprived Antiochus Asiaticus of his possessions, and reduced Syria to a Roman province.

> «Хоча Єгипет не міг устояти перед Антіохом, царем півночі, Антіох не міг устояти перед римлянами, які тепер виступили проти нього. Жодні царства вже не були спроможні чинити опір цій зростаючій силі. Сирію було завойовано й приєднано до Римської імперії, коли Помпей у 65 р. до Р. Х. позбавив Антіоха Азіатського його володінь і перетворив Сирію на римську провінцію.»

> “The same power was also to stand in the Holy Land, and consume it. Rome became connected with the people of God, the Jews, by alliance, BC 162, from which date it holds a prominent place in the prophetic calendar. It did not, however, acquire jurisdiction over Judea by actual conquest till BC 63; and then in the following manner.

> «Та сама сила мала також постати в Святій Землі й спустошити її. Рим увійшов у зв’язок із народом Божим, юдеями, через союз у 162 р. до Р. Х., від якої дати він посідає визначне місце в пророчому календарі. Проте він не набув влади над Юдеєю шляхом фактичного завоювання аж до 63 р. до Р. Х.; і сталося це таким чином.»

> “On Pompey’s return from his expedition against Mithridates, king of Pontus, two competitors, Hyrcanus and Aristobulus, were struggling for the crown of Judea. Their cause came before Pompey, who soon perceived the injustice of the claims of Aristobulus, but wished to defer decision in the matter till after his long-desired expedition into Arabia, promising then to return, and settle their affairs as should seem just and proper. Aristobulus, fathoming Pompey’s real sentiments, hastened back to Judea, armed his subjects, and prepared for a vigorous defense, determined, at all hazards, to keep the crown, which he foresaw would be adjudicated to another. Pompey closely followed the fugitive. As he approached Jerusalem, Aristobulus, beginning to repent of his course, came out to meet him, and endeavored to accommodate matters by promising entire submission and large sums of money. Pompey, accepting this offer, sent Gabinius, at the head of a detachment of soldiers, to receive the money. But when that lieutenant-general arrived at Jerusalem, he found the gates shut against him, and was told from the top of the walls that the city would not stand to the agreement.

> Після повернення Помпея з походу проти Мітрідата, царя Понту, за престол Юдеї боролися двоє претендентів — Гіркан і Аристобул. Їхню справу було подано на розгляд Помпеєві, який швидко збагнув несправедливість претензій Аристобула, але бажав відкласти рішення в цій справі до завершення свого давно бажаного походу в Аравію, пообіцявши тоді повернутися й владнати їхні справи так, як видаватиметься справедливим і належним. Аристобул, розпізнавши справжні наміри Помпея, поспішив повернутися до Юдеї, озброїв своїх підданих і підготувався до рішучої оборони, твердо вирішивши за будь-яку ціну зберегти корону, яку, як він передбачав, буде присуджено іншому. Помпей йшов йому по п’ятах. Коли він наближався до Єрусалима, Аристобул, почавши каятися у своїх діях, вийшов йому назустріч і намагався владнати справу, пообіцявши повну покору та великі суми грошей. Помпей, прийнявши цю пропозицію, послав Габінія на чолі загону солдатів, щоб отримати гроші. Але коли той генерал-лейтенант прибув до Єрусалима, він застав брами зачиненими перед ним, а з мурів йому заявили, що місто не дотримуватиметься угоди.

> “Pompey, not to be deceived in this way with impunity, put Aristobulus, whom he had retained with him, in irons, and immediately marched against Jerusalem with his whole army. The partisans of Aristobulus were for defending the place; those of Hyrcanus, for opening the gates. The latter being in the majority, and prevailing, Pompey was given free entrance into the city. Whereupon the adherents of Aristobulus retired to the mountain of the temple, as fully determined to defend that place as Pompey was to reduce it. At the end of three months a breach was made in the wall sufficient for an assault, and the place was carried at the point of the sword. In the terrible slaughter that ensued, twelve thousand persons were slain. It was an affecting sight, observes the historian, to see the priests, engaged at the time in divine service, with calm hand and steady purpose pursue their accustomed work, apparently unconscious of the wild tumult, though all around them their friends were given to the slaughter, and though often their own blood mingled with that of their sacrifices.

> Помпей, не бажаючи залишати такий обман без кари, закував у кайдани Арістобула, якого тримав при собі, і негайно рушив з усім військом проти Єрусалима. Прихильники Арістобула наполягали на обороні міста; прихильники Гіркана — на відкритті брам. Останніх було більше, і вони взяли гору, тож Помпеєві надали безперешкодний вхід до міста. Тоді прибічники Арістобула відступили на Храмову гору, так само твердо налаштовані обороняти це місце, як Помпей — здобути його. Наприкінці трьох місяців у стіні зробили пролом, достатній для штурму, і укріплення було взято мечем. У жахливій різанині, що сталася, було вбито дванадцять тисяч осіб. «Це було вражаюче видовище, — зауважує історик, — бачити, як священики, що саме звершували богослужіння, спокійною рукою й непохитно продовжували свою звичну справу, ніби не помічаючи дикого галасу, хоч довкола них вирізали їхніх друзів, і хоч нерідко їхня власна кров змішувалася з кров’ю їхніх жертв».

> “Having put an end to the war, Pompey demolished the walls of Jerusalem, transferred several cities from the jurisdiction of Judea to that of Syria, and imposed tribute on the Jews. Thus for the first time was Jerusalem placed by conquest in the hands of that power which was to hold the ‘glorious land’ in its iron grasp till it had utterly consumed it.

> Поклавши край війні, Помпей зруйнував мури Єрусалима, передав кілька міст із юрисдикції Юдеї під юрисдикцію Сирії й наклав данину на юдеїв. Таким чином уперше Єрусалим через завоювання опинився в руках тієї сили, що мала тримати «славну землю» у своїй залізній хватці, доки не знищить її вщент.

> “‘VERSE 17. He shall also set his face to enter with the strength of his whole kingdom, and upright ones with him; thus shall he do: and he shall give him the daughter of women, corrupting her: but she shall not stand on his side, neither be for him.’

> 'ВІРШ 17. Він також зверне лице своє, щоб увійти із силою всього свого царства, і праведні з ним; так він і вчинить: і дасть йому дочку жінок, щоб зіпсувати її; але вона не стане на його боці, ані не буде за нього.'

> “Bishop Newton furnishes another reading for this verse, which seems more clearly to express the sense, as follows: ‘He shall also set his face to enter by force the whole kingdom.’ Verse 16 brought us down to the conquest of Syria and Judea by the Romans. Rome had previously conquered Macedon and Thrace. Egypt was now all that remained of the ‘whole kingdom’ of Alexander, not brought into subjection to the Roman power, which power now set its face to enter by force into that country.

> Єпископ Ньютон наводить інше прочитання цього вірша, яке, здається, ясніше виражає зміст, а саме: 'Він також зверне своє обличчя, щоб силоміць увійти в усе царство.' Шістнадцятий вірш привів нас до завоювання Сирії та Юдеї римлянами. Рим раніше завоював Македонію і Фракію. Єгипет тепер був єдиним, що залишалося з 'усього царства' Олександра, ще не підкореним римській владі; і ця влада тепер звернула своє обличчя, щоб силоміць увійти до тієї країни.

> “Ptolemy Auletes died BC 51. He left the crown and kingdom of Egypt to his eldest son and daughter, Ptolemy and Cleopatra. It was provided in his will that they should marry together, and reign jointly; and because they were young, they were placed under the guardianship of the Romans. The Roman people accepted the charge, and appointed Pompey as guardian of the young heirs of Egypt.

> «Птолемей Авлет помер 51 р. до Р. Х. Він залишив корону й царство Єгипту своєму старшому синові та дочці, Птолемею і Клеопатрі. У своєму заповіті він постановив, щоб вони одружилися між собою і царювали спільно; а оскільки вони були молодими, їх віддали під опіку римлян. Римський народ прийняв це піклування й призначив Помпея опікуном молодих спадкоємців Єгипту.»

> “A quarrel having not long after broken out between Pompey and Caesar, the famous battle of Pharsalia was fought between the two generals. Pompey, being defeated, fled into Egypt. Caesar immediately followed him thither; but before his arrival, Pompey was basely murdered by Ptolemy, whose guardian he had been appointed. Caesar therefore assumed the appointment which had been given to Pompey, as guardian of Ptolemy and Cleopatra. He found Egypt in commotion from internal disturbances, Ptolemy and Cleopatra having become hostile to each other, and she being deprived of her share in the government. Notwithstanding this, he did not hesitate to land at Alexandria with his small force, 800 horse and 3200 foot, take cognizance of the quarrel, and undertake its settlement. The troubles daily increasing, Caesar found his small force insufficient to maintain his position, and being unable to leave Egypt on account of the north wind which blew at that season, he sent into Asia, ordering all the troops he had in that quarter to come to his assistance as soon as possible.

> Невдовзі потому між Помпеєм і Цезарем спалахнула суперечка, і між двома полководцями відбулася знаменита Фарсальська битва. Помпей, зазнавши поразки, утік до Єгипту. Цезар негайно вирушив слідом за ним туди; але до його прибуття Помпея підступно вбив Птолемей, опікуном якого він був призначений. Тож Цезар перебрав на себе призначення, дане Помпеєві, — опікунство над Птолемеєм і Клеопатрою. Він застав Єгипет у сум’ятті через внутрішні заворушення: Птолемей і Клеопатра стали ворогувати між собою, а її було позбавлено частки у владі. Попри це, він без вагань висадився в Олександрії з невеликим загоном — 800 вершників і 3200 піхотинців, — щоб розглянути суперечку й узятися за її вирішення. Оскільки заворушення щодня посилювалися, Цезар переконався, що його невеликого загону недостатньо, аби утримати свої позиції, і, не маючи змоги покинути Єгипет через північний вітер, що віяв у цю пору, він надіслав до Азії наказ, щоб усі війська, які він мав у тому краї, якнайшвидше прийшли йому на допомогу.

> “In the most haughty manner he decreed that Ptolemy and Cleopatra should disband their armies, appear before him for a settlement of their differences, and abide by his decision. Egypt being an independent kingdom, this haughty decree was considered an affront to its royal dignity, at which the Egyptians, highly incensed, flew to arms. Caesar replied that he acted by virtue of the will of their father, Auletes, who had put his children under the guardianship of the senate and people of Rome, the whole authority of which was now vested in his person as consul; and that, as guardian, he had the right to arbitrate between them.

> У вкрай пихатий спосіб він постановив, що Птолемей і Клеопатра мають розпустити свої війська, з’явитися перед ним для врегулювання своїх розбіжностей і підкоритися його рішенню. Оскільки Єгипет був незалежним царством, цей пихатий указ було розцінено як образу його царської гідності, через що єгиптяни, вкрай обурені, схопилися за зброю. Цезар відповів, що діє на підставі заповіту їхнього батька, Авлета, який віддав своїх дітей під опіку сенату і народу Риму, вся влада яких тепер була зосереджена в його особі як консула; і що, як опікун, він має право виступати арбітром між ними.

> “The matter was finally brought before him, and advocates appointed to plead the cause of the respective parties. Cleopatra, aware of the foible of the great Roman conqueror, judged that the beauty of her presence would be more effectual in securing judgment in her favor than any advocate she could employ. To reach his presence undetected, she had recourse to the following stratagem: Laying herself at full length in a bundle of clothes, Apollodorus, her Sicilian servant, wrapped it up in a cloth, tied it with a thong, and raising it upon his Herculean shoulders, sought the apartments of Caesar. Claiming to have a present for the Roman general, he was admitted through the gate of the citadel, entered into the presence of Caesar, and deposited the burden at his feet. When Caesar had unbound this animated bundle, lo! the beautiful Cleopatra stood before him. He was far from being displeased with the stratagem, and being of a character described in 2 Peter 2:14, the first sight of so beautiful a person, says Rollin, had all the effect upon him she had desired.

> Справу нарешті було передано на його розгляд, і призначено адвокатів, щоб відстоювати справу відповідних сторін. Клеопатра, знаючи слабкість великого римського завойовника, вважала, що її краса буде дієвішою для здобуття рішення на її користь, ніж будь-який адвокат, якого вона могла б найняти. Щоб непомітно постати перед ним, вона вдалася до такої хитрості: лягла на весь зріст у тюк одягу, а Аполлодор, її сицілійський слуга, загорнув його в полотно, перев’язав ремінцем і, піднявши його на свої геркулесові плечі, попрямував до покоїв Цезаря. Заявивши, що має подарунок для римського полководця, його пропустили через браму цитаделі, він постав перед Цезарем і поклав ношу біля його ніг. Коли Цезар розв’язав цей живий згорток, ось — перед ним постала прекрасна Клеопатра. Він аж ніяк не був незадоволений цією хитрістю і, як людина з характером, описаним у 2 Петра 2:14, при першому ж погляді на таку вродливу особу, за словами Ролліна, зазнав усього того впливу, на який вона розраховувала.

> “Caesar at length decreed that the brother and sister should occupy the throne jointly, according to the intent of the will. Pothinus, the chief minister of state, having been principally instrumental in expelling Cleopatra from the throne, feared the result of her restoration. He therefore began to excite jealousy and hostility against Caesar, by insinuating among the populace that he designed eventually to give Cleopatra the sole power. Open sedition soon followed. Achillas, at the head of 20,000 men, advanced to drive Caesar from Alexandria. Skillfully disposing his small body of men in the streets and alleys of the city, Caesar found no difficulty in repelling the attack. The Egyptians undertook to destroy his fleet. He retorted by burning theirs. Some of the burning vessels being driven near the quay, several of the buildings of the city took fire, and the famous Alexandrian library, containing nearly 400,000 volumes, was destroyed.

> Цезар зрештою постановив, що брат і сестра мають спільно займати престол згідно з наміром, висловленим у заповіті. Потін, головний міністр держави, який відіграв головну роль в усуненні Клеопатри з престолу, боявся наслідків її відновлення. Тому він почав розпалювати заздрість і ворожнечу проти Цезаря, поширюючи серед народу натяки, що він зрештою має намір надати Клеопатрі одноосібну владу. Невдовзі спалахнув відкритий заколот. Ахіллас, на чолі двадцятитисячного війська, рушив, щоб вигнати Цезаря з Олександрії. Уміло розмістивши свій невеликий загін у вулицях і провулках міста, Цезар без особливих труднощів відбив напад. Єгиптяни взялися знищити його флот. Він відповів, спаливши їхній флот. Деякі з палаючих суден, знесені до причалу, спричинили займання кількох будівель міста, і знаменита Олександрійська бібліотека, що налічувала майже 400 000 томів, була знищена.

> “The war growing more threatening, Caesar sent into all the neighboring countries for help. A large fleet came from Asia Minor to his assistance. Mithridates set out for Egypt with an army raised in Syria and Cilicia. Antipater the Idumean joined him with 3,000 Jews. The Jews, who held the passes into Egypt, permitted the army to pass on without interruption. Without this co-operation on their part, the whole plan must have failed. The arrival of this army decided the contest. A decisive battle was fought near the Nile, resulting in a complete victory for Caesar. Ptolemy, attempting to escape, was drowned in the river. Alexandria and all Egypt then submitted to the victor. Rome had now entered into and absorbed the whole of the original kingdom of Alexander.

> Оскільки війна ставала дедалі загрозливішою, Цезар надіслав у всі сусідні краї послів по допомогу. На допомогу з Малої Азії прибув великий флот. Мітрідат вирушив до Єгипту з військом, набраним у Сирії та Кілікії. Антипатр Ідумеянин приєднався до нього з 3 000 юдеїв. Юдеї, які контролювали проходи до Єгипту, дозволили війську безперешкодно пройти. Без такої їхньої співпраці весь план неминуче зазнав би невдачі. Прибуття цього війська вирішило долю боротьби. Вирішальна битва відбулася поблизу Нілу й завершилася цілковитою перемогою Цезаря. Птолемей, намагаючись утекти, потонув у річці. Олександрія і весь Єгипет тоді підкорилися переможцеві. Рим на той час уже охопив і поглинув усе колишнє царство Олександра.

> “By the ‘upright ones’ of the text are doubtless meant the Jews, who gave him the assistance already mentioned. With out this, he must have failed; with it, he completely subdued Egypt to his power, BC 47.

> Під «праведними» в цьому тексті, без сумніву, маються на увазі юдеї, які надали йому вже згадану допомогу. Без цього він неодмінно зазнав би невдачі; з нею ж він цілковито підкорив Єгипет своїй владі, 47 р. до Р. Х.

> “‘The daughter of women, corrupting her.’ The passion which Caesar had conceived for Cleopatra, by whom he had one son is assigned by the historian as the sole reason of his undertaking so dangerous a campaign as the Egyptian war. This kept him much longer in Egypt than his affairs required, he spending whole nights in feasting and carousing with the dissolute queen. ‘But,’ said the prophet, ‘she shall not stand on his side, neither be for him.’ Cleopatra afterward joined herself to Antony, the enemy of Augustus Caesar, and exerted her whole power against Rome.

> «Донька жінок, розтліваючи її». Пристрасть, яку Цезар відчув до Клеопатри, від якої він мав одного сина, історик називає єдиною причиною його рішення розпочати таку небезпечну кампанію, як єгипетська війна. Це затримало його в Єгипті значно довше, ніж того вимагали його справи, адже він проводив цілі ночі в бенкетах і гульні з розпусною царицею. «Але, — сказав пророк, — вона не стане на його бік і не буде за нього». Згодом Клеопатра приєдналася до Антонія, ворога Августа Цезаря, і обернула всю свою владу проти Риму.

> “‘VERSE 18. After this shall he turn his face unto the isles, and shall take many: but a prince for his own behalf shall cause the reproach offered by him to cease; without his own reproach he shall cause it to turn upon him.’

> 'Вірш 18. Після цього він зверне обличчя до островів і захопить багато; але князь для своєї користі покладе край зневазі, ним завданій; без власної ганьби він оберне її на нього.'

> “War with Pharnaces, king of Cimmerian Bosphorus, at length drew him away from Egypt. ‘On his arrival where the enemy was,’ says Prideaux, ‘he, without giving any respite either to himself or them, immediately fell on, and gained an absolute victory over them; an account whereof he wrote to a friend of his in these three words: Veni, vidi, vici; I came, I saw, I conquered.’ The latter part of this verse is involved in some obscurity, and there is difference of opinion in regard to its application. Some apply it further back in Caesar’s life, and think they find a fulfilment in his quarrel with Pompey. But preceding and subsequent events clearly defined in the prophecy, compel us to look for the fulfilment of this part of the prediction between the victory over Pharnaces, and Caesar’s death at Rome, as brought to view in the following verse. A more full history of this period might bring to light events which would render the application of this passage unembarrassed.

> Війна з Фарнаком, царем Боспору Кіммерійського, зрештою змусила його покинути Єгипет. «Прибувши туди, де був ворог, — каже Прайдо, — він, не даючи жодного перепочинку ні собі, ні їм, негайно напав і здобув над ними цілковиту перемогу; про що він написав одному зі своїх друзів трьома словами: Veni, vidi, vici; Я прийшов, я побачив, я переміг». Остання частина цього вірша оповита певною неясністю, і щодо її застосування думки розходяться. Дехто відносить її до більш раннього періоду життя Цезаря й вважає, що знаходить її виконання в його протистоянні з Помпеєм. Але попередні та наступні події, чітко окреслені в пророцтві, змушують нас шукати виконання цієї частини передбачення між перемогою над Фарнаком і смертю Цезаря в Римі, як це показано в наступному вірші. Повніший виклад історії цього періоду міг би висвітлити події, які усунули б труднощі щодо застосування цього уривка.

> “‘VERSE 19. Then he shall turn his face toward the fort of his own land: but he shall stumble and fall, and not be found.’

> 'Вірш 19. Тоді він оберне своє обличчя до твердині своєї землі, але спіткнеться й упаде, і не знайдеться.'

> “After this conquest, Caesar defeated the last remaining fragments of Pompey’s party, Cato and Scipio in Africa and Labienus and Varus in Spain. Returning to Rome, the ‘fort of his own land,’ he was made perpetual dictator; and such other powers and honors were granted him as rendered him in fact absolute sovereign of the whole empire. But the prophet had said that he should stumble and fall. The language implies that his overthrow would be sudden and unexpected, like a person accidentally stumbling in his walk. And so this man, who fought and won five hundred battles, taken one thousand cities, and slain one million one hundred and ninety-two thousand men, fell, not in the din of battle and the hour of strife, but when he thought his pathway was smooth and strewn with flowers, and when danger was supposed to be far away; for, taking his seat in the senate chamber upon his throne of gold, to receive at the hands of that body the title of king, the dagger of treachery suddenly struck him to the heart. Cassius, Brutus, and other conspirators rushed upon him, and he fell, pierced with twenty-three wounds. Thus he suddenly stumbled and fell, and was not found, BC 44.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 258–264.

> «Після цього завоювання Цезар переміг останні вцілілі залишки партії Помпея — Катона й Сципіона в Африці та Лабієна й Вара в Іспанії. Повернувшись до Риму, “фортеці своєї землі”, він був проголошений довічним диктатором; і йому були надані й інші повноваження та почесті, які фактично зробили його абсолютним володарем усієї імперії. Але пророк сказав, що він спіткнеться й упаде. Ця мова означає, що його повалення буде раптовим і несподіваним, як у людини, що випадково спіткнулася під час ходи. Так і цей чоловік, який воював і переміг у п’ятистах битвах, узяв тисячу міст і вбив один мільйон сто дев’яносто дві тисячі людей, упав не серед гуркоту битви й у годину боротьби, а тоді, коли думав, що його шлях рівний і встелений квітами, і коли небезпека, як гадалося, була далеко; бо, зайнявши своє місце в сенатській залі на своєму золотому троні, щоб прийняти з рук цього зібрання титул царя, він раптом був уражений у серце кинджалом зради. Кассій, Брут та інші змовники кинулися на нього, і він упав, пробитий двадцятьма трьома ранами. Так він раптово спіткнувся й упав, і його не стало, 44 р. до Р. Х.». Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 258–264.

The historical fulfillment of pagan Rome (the king of the north), being established upon the throne is a history that prefigures the history of modern Rome’s enthronement at the threefold union which takes place at the soon coming Sunday law. The history is also typified in verses thirty through thirty-six, which identified when the papacy was first placed upon the throne in 538. Verses sixteen through nineteen, and verses thirty-one through thirty-six both represent the final rise and fall of the whore of Tyre. That history was also represented in verses five through nine, when the first king of the north was established after conquering three geographical areas. Thereafter he entered into a treaty with the king of the south, but broke the treaty, and in response the king of the south delivered a deadly wound, and the king of the north died in the captivity of Egypt.

Історичне сповнення язичницького Риму (царя півночі), коли його було утверджено на престолі, є історією, що прообразно вказує на історію зведення на престол сучасного Риму в потрійному союзі, який відбудеться за недільного закону, що незабаром настане. Ця історія також прообразно представлена у віршах тридцятому — тридцять шостому, де визначено час, коли папство вперше було посаджене на престол у 538 році. Вірші шістнадцятий — дев’ятнадцятий, а також вірші тридцять перший — тридцять шостий, обидва зображають остаточне піднесення і падіння тирської блудниці. Ця історія була також представлена у віршах п’ятому — дев’ятому, коли перший цар півночі був утверджений після завоювання трьох географічних територій. Після того він уклав угоду з царем півдня, але порушив цю угоду, і у відповідь цар півдня завдав смертельної рани, а цар півночі помер у єгипетському полоні.

Verses five through nine, verses sixteen through nineteen, and verses thirty through thirty-six provide three prophetic lines that are fulfilled in verses forty through forty-five. When Sister White identified that “much of the history that has been fulfilled in this prophecy will be repeated,” it actually meant that the entire chapter illustrates verses forty through forty-five. Verses twenty through twenty-two identify the birth and the death of Christ, thus representing the time of the end in both 1798 and 1989 by His birth, and then His death on the cross represented October 22, 1844, and the Sunday law.

Вірші з п’ятого по дев’ятий, з шістнадцятого по дев’ятнадцятий і з тридцятого по тридцять шостий подають три пророчі лінії, які виконуються у віршах з сорокового по сорок п’ятий. Коли Сестра Вайт зазначила, що "значна частина історії, яка виконалася в цьому пророцтві, повториться", це насправді означало, що весь розділ ілюструє вірші 40-45. Вірші з двадцятого по двадцять другий окреслюють народження і смерть Христа: Його народження символізує час кінця як 1798 року, так і 1989 року, а Його смерть на хресті — 22 жовтня 1844 року та недільний закон.

Verse twenty-three identifies the league between the Jews and Rome, during the history of the Maccabean revolt. The “league” in that history is represented by the dates of 161 BC and 158 BC. The Maccabean history represents an internal line that finds its beginning with a “league” between Rome and the Maccabean Jews that was initiated by the Jews, and ultimately ended with the Jews pronouncing that they have no king but Caesar. Verse twenty-three of course follows verses twenty-one and twenty-two, and verse twenty-one identifies the birth of Christ, which is a prophetic time of the end, and verse twenty-two identifies the cross, which represents the Sunday law.

Двадцять третій вірш визначає союз між юдеями й Римом у період маккавейського повстання. «Союз» у тій історії представлений датами 161 р. до н. е. і 158 р. до н. е. Історія Маккавеїв являє собою внутрішню лінію, що бере свій початок із «союзу» між Римом і маккавейськими юдеями, ініційованого юдеями, і зрештою завершилася тим, що юдеї проголосили, що не мають царя, окрім кесаря. Двадцять третій вірш, звісно, йде після двадцять першого і двадцять другого віршів, а двадцять перший вірш вказує на народження Христа, яке є пророчим часом кінця, і двадцять другий вірш вказує на хрест, який символізує недільний закон.

At the cross the Jews identified Caesar (Rome) as their king, and the “league” of verse twenty-three references the beginning of the Jews’ choice to serve Rome, right at the ending point of the Jews proclaiming their allegiance to Rome. The ending of the Jews, as represented at the cross, is followed by the beginning of the Jews’ association with Rome.

Біля хреста юдеї визнали кесаря (Рим) своїм царем, а «союз» із двадцять третього вірша вказує на початок рішення юдеїв служити Риму, саме в момент завершення проголошення юдеями своєї вірності Риму. Кінець юдеїв, як показано біля хреста, супроводжується початком зв’язку юдеїв із Римом.

Verses twenty-four through thirty describe the three hundred and sixty years that pagan Rome ruled supremely from the Battle of Actium in 31 BC, unto the transfer of the capital from Rome to Constantinople in the year 330. The period of three hundred and sixty years typifies the twelve hundred and sixty years papal Rome ruled supremely, and together they represent the period from verse forty-one, and the threefold union that occurs at the soon coming Sunday law, unto the close of probation.

Вірші з двадцять четвертого по тридцятий описують триста шістдесят років, коли язичницький Рим панував безроздільно від битви при Актіумі у 31 році до н. е. аж до перенесення столиці з Риму до Константинополя у 330 році. Період у триста шістдесят років є прообразом тисяча двохсот шістдесяти років, коли папський Рим панував безроздільно, і разом вони представляють період від вірша сорок першого, а також потрійний союз, що відбудеться при недільному законі, який незабаром настане, аж до закриття часу випробування.

All the prophetic lines of history in chapter eleven, align with the last six verses of Daniel eleven, but it is the prophetic history from the time of the end in 1989, represented in verse forty through to the Sunday law in verse forty-one, that is “that portion of the prophecy of Daniel relating to the last days.” The history that is left blank in verse forty, is the Revelation of Jesus Christ that is unsealed when the time is at hand, just before probation closes.

Усі пророчі лінії історії в одинадцятому розділі узгоджуються з останніми шістьма віршами одинадцятого розділу книги Даниїла, але саме пророча історія часу кінця в 1989 році, представлена у сороковому вірші й аж до недільного закону в сорок першому вірші, є «тією частиною пророцтва Даниїла, що стосується останніх днів». Історія, яка в сороковому вірші залишена без опису, — це Одкровення Ісуса Христа, яке розпечатується, коли час близький, безпосередньо перед закриттям часу благодаті.

We will continue this study in the next article.

Ми продовжимо це дослідження у наступній статті.

> “We have the commandments of God and the testimony of Jesus Christ, which is the spirit of prophecy. Priceless gems are to be found in the word of God. Those who search this word should keep the mind clear. Never should they indulge perverted appetite in eating or drinking.

> Ми маємо Божі заповіді і свідчення Ісуса Христа, що є духом пророцтва. У Божому слові можна знайти безцінні самоцвіти. Ті, хто досліджує це слово, повинні зберігати ясність розуму. Вони ніколи не повинні потурати збоченому апетиту у їжі й питті.

> “If they do this, the brain will be confused; they will be unable to bear the strain of digging deep to find out the meaning of those things which relate to the closing scenes of this earth’s history.

> Якщо вони це зроблять, розум буде спантеличений; вони не зможуть витримати напруги, потрібної, щоб заглибитися і з’ясувати значення тих речей, які стосуються заключних сцен історії цієї землі.

> “When the books of Daniel and Revelation are better understood, believers will have an entirely different religious experience. They will be given such glimpses of the open gates of heaven that heart and mind will be impressed with the character that all must develop in order to realize the blessedness which is to be the reward of the pure in heart.

> Коли книги Даниїла та Об’явлення стануть краще зрозумілими, віруючі матимуть цілком інший релігійний досвід. Їм буде дано такі проблиски відчинених небесних брам, що серце й розум переймуться тим характером, який усім належить сформувати, щоб осягнути блаженство, яке має стати нагородою чистих серцем.

> “The Lord will bless all who will seek humbly and meekly to understand that which is revealed in the Revelation. This book contains so much that is large with immortality and full of glory that all who read and search it earnestly receive the blessing to those ‘that hear the words of this prophecy, and keep those things which are written therein.’

> Господь благословить усіх, хто смиренно й лагідно шукатиме розуміння того, що відкрито в Одкровенні. У цій книзі міститься стільки всього, пройнятого безсмертям і сповненого слави, що всі, хто ревно її читає й досліджує, отримують благословення, обіцяне тим, 'що чують слова цього пророцтва і зберігають те, що в ньому написано'.

> “One thing will certainly be understood from the study of Revelation—that the connection between God and His people is close and decided.

> Одне безперечно стане зрозумілим із вивчення Об’явлення — що зв’язок між Богом і Його народом є тісним і визначеним.

> “A wonderful connection is seen between the universe of heaven and this world. The things revealed to Daniel were afterward complemented by the revelation made to John on the Isle of Patmos. These two books should be carefully studied. Twice Daniel inquired, How long shall it be to the end of time?

> Видно дивовижний зв’язок між небесним всесвітом і цим світом. Те, що було відкрите Даниїлу, згодом було доповнене об’явленням, даним Іванові на острові Патмос. Ці дві книги слід уважно вивчати. Двічі Даниїл запитував: «Скільки ще часу до кінця часу?»

> “‘And I heard, but I understood not: then said I, O my Lord, what shall be the end of these things? And He said, Go thy way, Daniel: for the words are closed up and sealed till the time of the end. Many shall be purified, and made white, and tried; but the wicked shall do wickedly: and none of the wicked shall understand; but the wise shall understand. And from the time that the daily sacrifice shall be taken away, and the abomination that maketh desolate set up, there shall be a thousand two hundred and ninety days. Blessed is he that waiteth, and cometh to the thousand three hundred and five and thirty days. But go thou thy way till the end be: for thou shalt rest, and stand in thy lot at the end of the days.’

> 'І почув я, але не зрозумів; тоді сказав я: О мій Господи, який буде кінець цих речей? І Він сказав: Іди своєю дорогою, Даниїле, бо слова закриті й запечатані до часу кінця. Багато хто очиститься, збілиться і буде випробуваний; а нечестиві чинитимуть нечестиво: і жоден із нечестивих не зрозуміє; а мудрі зрозуміють. І від часу, коли буде скасована щоденна жертва і поставлена гидота спустошення, буде тисяча двісті дев’яносто днів. Блаженний, хто очікує й дійде до тисячі трьохсот тридцяти п’яти днів. А ти йди своєю дорогою до кінця: бо ти спочинеш і станеш у своїй долі наприкінці днів.'

> “It was the Lion of the tribe of Judah who unsealed the book and gave to John the revelation of what should be in these last days.

> Це був Лев із племені Юди, який зняв печаті з книги і дав Іванові одкровення про те, що має статися в ці останні дні.

> “Daniel stood in his lot to bear his testimony which was sealed until the time of the end, when the first angel’s message should be proclaimed to our world. These matters are of infinite importance in these last days; but while ‘many shall be purified, and made white, and tried,’ ‘the wicked shall do wickedly: and none of the wicked shall understand.’ How true this is! Sin is the transgression of the law of God; and those who will not accept the light in regard to the law of God will not understand the proclamation of the first, second, and third angel’s messages. The book of Daniel is unsealed in the revelation to John, and carries us forward to the last scenes of this earth’s history.

> Даниїл став у своїй долі, щоб дати своє свідчення, яке було запечатане до часу кінця, коли нашому світові мала бути проголошена перша ангельська вістка. Ці питання мають надзвичайну важливість у ці останні дні; але тоді як «багато хто очиститься, вибілиться й буде випробуваний», «безбожні чинитимуть безбожно, і жоден із безбожних не зрозуміє». Як це істинно! Гріх — це порушення Божого закону; і ті, хто не прийме світла щодо Божого закону, не зрозуміють проголошення першої, другої та третьої ангельських вісток. Книга Даниїла розпечатується в Об’явленні Івана і веде нас до останніх сцен історії цієї землі.

> “Will our brethren bear in mind that we are living amid the perils of the last days? Read Revelation in connection with Daniel. Teach these things.” Testimonies to Ministers, 114, 115.

> "Чи пам'ятатимуть наші брати, що ми живемо серед небезпек останніх днів? Читайте Об'явлення у зв'язку з Даниїлом. Навчайте цьому." Свідчення для служителів, 114, 115.

Back to Articles