Article

# Panium - Number Nineteen

Паніум — Число дев’ятнадцять

The Greats: Antiochus, Constantine, and the Last President

Великі: Антіох, Костянтин і останній президент

Author

Jeff Pippenger

Published

March 1, 2026

Formats

PDF
Word

The key to rightly dividing verses ten through sixteen of Daniel eleven is found in the basic prophetic applications that were employed over thirty years ago, in 1996, when The Time of the End magazine was published. Thirty years later, the Lord has revealed that another prophetic message is to be formalized as was the Millerite message formalized in 1831. In the omega history of these thirty years the message to be formalized is represented as a correction of a previous message of Islam, as represented by Josiah Litch and also a corrected message of the closed door, as represented by Samuel Snow, which is the symbol of the parable of the ten virgins. A message of Islam, accompanied with a warning of the progressive closing doors of probation as Christ finishes His work of judgment will be proclaimed. The message is twofold, possessing and internal and external line, which in turn represent the first two steps of the three-step testing process that always occurs when a prophecy is unsealed, as was the revelation of Jesus Christ on December 31, 2023.

Ключ до належного розрізнення віршів від десятого до шістнадцятого одинадцятого розділу книги Даниїла міститься в базових пророчих застосуваннях, які було використано понад тридцять років тому, у 1996 році, коли було видано журнал The Time of the End. Через тридцять років Господь відкрив, що інша пророча звістка має бути формалізована так само, як міллеритська звістка була формалізована у 1831 році. В омега-історії цих тридцяти років звістка, яку належить формалізувати, представлена як виправлення попередньої звістки про іслам, у викладі Джозії Літча, а також як виправлена звістка про зачинені двері, у викладі Самуеля Сноу, що символізується притчею про десять дів. Буде проголошена звістка про іслам, супроводжена застереженням щодо поступового зачинення дверей благодаті, коли Христос завершує Свою працю суду. Ця звістка двоскладова, вона має внутрішню й зовнішню лінію, які, своєю чергою, представляють перші два кроки триетапного випробувального процесу, що завжди відбувається, коли пророцтво розпечатують, як це було з Об’явленням Ісуса Христа 31 грудня 2023 року.

The Time of the End magazine contains the basic overview of the future for America as represented in the last six verses of Daniel eleven which were unsealed at the time of the end in 1989. The magazine has been in the public record for thirty years and no one saw that a main theme of the magazine was the religious struggle between communism and the churches under the influence of Catholicism, especially in the Ukraine. That religious battle from the period of 1989, explains the context of the religious demise of Putin as represented by Ptolemy and Uzziah in the rebellion they both manifested at the temple in Jerusalem. The temple in Jerusalem was Uzziah’s temple, not Ptolemy’s temple. Both Putin and Zelenskyy desecrate the same temple in two different ways; one as an Egyptian and one as a Jew.

Журнал «Час кінця» містить загальний огляд майбутнього для Америки, як воно представлене в останніх шести віршах одинадцятого розділу книги пророка Даниїла, печаті з яких були зняті у час кінця в 1989 році. Журнал перебуває у відкритому доступі протягом тридцяти років, і ніхто не розпізнав, що головною темою журналу була релігійна боротьба між комунізмом і церквами, які перебували під впливом католицизму, особливо в Україні. Та релігійна боротьба періоду 1989 року пояснює контекст релігійного занепаду Путіна, як це представлено Птолемеєм та Озією в бунті, який обидва виявили при храмі в Єрусалимі. Храм у Єрусалимі був храмом Озії, а не Птолемея. І Путін, і Зеленський оскверняють один і той самий храм двома різними способами: один як єгиптянин, а другий як юдей.

The church that was struggling against the king of the south in 1989 was the Catholic church. And why not? Atheism of France delivered the deadly wound to the king of the north in 1798, so why wouldn’t the papacy retaliate against atheism’s long-drawn-out persecution of the Catholic church, especially in the Ukraine? More significant is that this clear testimony about the Ukraine came from a publication in 1996, that was citing the secular historians about the history of 1989. Now that the Lord is unsealing the hidden history of verse forty, He has pointed to the struggle between two orthodox churches to provide the prophetic and historical context of the battle of Raphia and its aftermath, and He had already included the necessary insights in The Time of the End magazine that was published thirty years ago.

Церквою, що вела боротьбу проти царя півдня в 1989 році, була католицька церква. І чому б ні? Атеїзм Франції завдав цареві півночі смертельної рани у 1798 році, тож чому б папству не відплатити за затяжне переслідування католицької церкви атеїзмом, особливо в Україні? Ще важливіше те, що це виразне свідчення про Україну походило з публікації 1996 року, яка цитувала світських істориків щодо подій 1989 року. Нині, коли Господь знімає печать із прихованої історії сорокового вірша, Він вказав на боротьбу між двома православними церквами, щоб надати пророчий та історичний контекст битві при Рафії та її наслідкам, і вже вмістив необхідні ключі до розуміння в журналі «The Time of the End», опублікованому тридцять років тому.

The demise of Napoleon aligns with the progressive demise of Lenin, Stalin and the system of the Soviet Union. When the prophetic southern kingdom moved its capital to Russia there were two major revolutions in 1917. The first is what is called the Russian revolution when the Czar was overthrown, and then in the same year the Bolshevik Revolution followed, which led to the civil war of 1917 unto 1922. In 1922 the Soviet Union was formed.

Занепад Наполеона узгоджується з поступовим занепадом Леніна, Сталіна та системи Радянського Союзу. Коли пророче південне царство перенесло свою столицю до Росії, у 1917 році відбулися дві великі революції. Перша — це так звана Російська революція, коли було повалено царя, а потім того ж року відбулася Більшовицька революція, що призвела до громадянської війни 1917–1922 років. У 1922 році було утворено Радянський Союз.

The beginning of Russia as the spiritual king of the south represented a two-step revolution that led to civil war, then the formation of a confederacy of countries. The collapse of the Soviet Union was also two steps, beginning with the tearing down of the Berlin wall on November 9, 1989, which then led to the dissolution of the Soviet Union on December 31, 1991. As the last ruler of Russia, the king of the south, Vladimir Putin was typified by the first Russian ruler—Vladimir Lenin.

Становлення Росії як духовного царя півдня представляло собою двоетапну революцію, що призвела до громадянської війни, а потім — до утворення конфедерації країн. Розпад Радянського Союзу також мав два етапи: він розпочався падінням Берлінського муру 9 листопада 1989 року, що згодом призвело до розпуску Радянського Союзу 31 грудня 1991 року. Як останній правитель Росії, цар півдня, Володимир Путін був типологічно представлений у прообразі першого російського правителя — Володимира Леніна.

Vladimir means “a great leader” and Putin means “the path.” Lenin means “a great river,” but Vladimir Lenin chose the name of Lenin to hide his real name, which was Vladimir Ilyich Ulyanov. Ilyich means “son of Elijah,” and Ulyanov means “youthful son of Elijah.”

Володимир означає «великий керівник», а Путін означає «шлях». Ленін означає «велика річка», але Володимир Ленін обрав ім’я «Ленін», щоб приховати своє справжнє ім’я — Володимир Ілліч Ульянов. Ілліч означає «син Іллі», а Ульянов означає «юний син Іллі».

The great Russian leader on the path, in the history represented by the battle of Raphia in 217 BC, was typified by the first leader of Russia, who as Vladimir Lenin was the great leader of the mighty river, but who hid his name. A name is a symbol of character, and for Vladimir to hide his two names represents a character that chose a great river of political thought, over a character represented by Elijah, which means “God is Jehovah.” The root of atheism is the denial of God, and atheism is a prime characteristic of the king of the south. The second and third given name of Lenin emphasize Elijah and his son, and the end of Russia as the king of the south is represented by Ptolemy IV, who was victorious at the battle of Raphia, but when Antiochus returned in 200 BC at the battle of Panium Ptolemy’s five-year-old son was then ruling. Lenin’s two original names identify Elijah and his son, and align with Ptolemy and his son. Elijah and the message to his children occurs in the latter days, just before “the great and dreadful day of the Lord;” which is where the battles of Raphia and Panium are also located.

Великий російський вождь на цьому шляху, в історії, представленій битвою при Рафії у 217 р. до н. е., був типологічно представлений першим керівником Росії, який, як Володимир Ленін, був великим вождем могутньої ріки, але приховав своє ім’я. Ім’я є символом характеру, і те, що Володимир приховав свої два імені, являє характер, який обрав велику ріку політичної думки понад характер, представлений Іллею, що означає «Бог є Єгова». Корінь атеїзму — заперечення Бога, і атеїзм є визначальною ознакою царя півдня. Друге й третє з даних Леніну імен підкреслюють Іллю та його сина, а кінець Росії як царя півдня представлений Птолемеєм IV, який переміг у битві при Рафії, але коли Антіох повернувся у 200 р. до н. е., під час битви при Паніоні, тоді вже правив п’ятирічний син Птолемея. Два первісні імені Леніна вказують на Іллю та його сина й узгоджуються з Птолемеєм та його сином. Ілля та послання до його дітей мають місце в останні дні, безпосередньо перед «великим і страшним днем Господнім»; туди ж віднесено й битви при Рафії та Паніоні.

> Behold, I will send you Elijah the prophet before the coming of the great and dreadful day of the Lord: And he shall turn the heart of the fathers to the children, and the heart of the children to their fathers, lest I come and smite the earth with a curse. Malachi 4:5, 6.

> Ось Я пошлю до вас пророка Іллю перед приходом великого й страшного дня Господнього: І він наверне серце батьків до дітей, і серце дітей до батьків їхніх, щоб Я не прийшов і не вразив землю прокляттям. Малахії 4:5, 6.

The testimony of Uzziah and Ptolemy align in verse eleven of Daniel eleven, and Uzziah lived for eleven years after his rebellion and leprosy; whereas, Ptolemy ruled for a total of seventeen years, which is the same number of years between the battles of verse eleven and verse fifteen. The 250-year prophecy that began in 457 BC, ended in 207 BC in the middle of those two battles; ten years after Raphia and seven before Panium. Ptolemy IV’s reign began in 221 BC, and he died in 204 BC, so the seventeen years of Ptolemy are not the same line as the seventeen years from Raphia to Panium. Nor are they the same seventeen years that are represented by the conclusion of the 250-year prophecy beginning with Nero in 64 and ending in 313. From 313 to the first Sunday law in 321 is eight years, and nine years later in 330 Constantine divided the kingdom into east and west.

Свідчення Озії та Птолемея узгоджуються в одинадцятому вірші одинадцятого розділу книги Даниїла, і Озія прожив іще одинадцять років після свого бунту та прокази; тоді як Птолемей правив загалом сімнадцять років, що дорівнює числу років між битвами одинадцятого та п’ятнадцятого віршів. Пророцтво на 250 років, яке почалося 457 року до н. е., завершилося 207 року до н. е. посередині між тими двома битвами: через десять років після Рафії і за сім років до Паніума. Панування Птолемея IV почалося 221 року до н. е., а помер він 204 року до н. е., тож сімнадцять років Птолемея — це не той самий відрізок, що сімнадцять років від Рафії до Паніума. Вони також не є тими самими сімнадцятьма роками, які представлені завершенням 250-річного пророцтва, що починається за Нерона у 64 році та закінчується у 313-му. Від 313 до першого недільного закону в 321 — вісім років, а через дев’ять років, у 330-му, Костянтин поділив царство на схід і захід.

In the very near future Putin and Russia will defeat Ukraine and the footsteps of Ptolemy and Uzziah will begin to repeat in the history represented by verse twelve. The two biblical witnesses place the final crisis for Putin in a church and state crisis. Their rebellion was manifested at the temple in Jerusalem, thus identifying Uzziah’s temple and religion as the point of prophetic reference.

У найближчому майбутньому Путін і Росія переможуть Україну, і кроки Птолемея та Озії почнуть повторюватися в історії, представленій дванадцятим віршем. Два біблійні свідки поміщають остаточну кризу Путіна у контекст церковно-державної кризи. Їхній заколот виявився в храмі в Єрусалимі, таким чином окреслюючи храм і релігію Озії як пророчий орієнтир.

Zelenskyy, which means “green,” is the puppet of the globalist bureaucrats of the European Union and the United Nations, whose globalist agenda is aptly represented by the green political movement that worships mother earth. It is fitting that Zelenskyy was an actor, for he is clearly a proxy of other powers, and his name meaning “green” identifies the political philosophy that guides his movements on the chess board of human history. Checkmate is right around the corner for Zelenskyy.

Зеленський, чиє прізвище означає «зелений», є маріонеткою глобалістських бюрократів Європейського Союзу та Організації Об’єднаних Націй, чий глобалістський порядок денний влучно репрезентований зеленим політичним рухом, що поклоняється Матері-Землі. Доречно, що Зеленський був актором, адже він очевидно є ставлеником інших сил, а значення його прізвища — «зелений» — визначає політичну філософію, яка скеровує його ходи на шахівниці людської історії. Мат для Зеленського вже не за горами.

In this final history the rebellion of Uzziah and Ptolemy will once again be acted out, but Ptolemy (Putin) died four years before the battle of Panium, and the last ruler of the king of the south is represented by a five-year-old child who is being handled by a series of corrupt and incompetent regents.

У цій останній історії заколот Озії та Птолемея знову повториться, але Птолемей (Путін) помер за чотири роки до битви при Паніумі, а останній правитель «царя півдня» репрезентований п’ятирічною дитиною, якою керує низка корумпованих і некомпетентних регентів.

Ptolemy V was only about 5–6 years old when he ascended the throne in 204 BC (after his father’s mysterious death), and the Ptolemaic kingdom was paralyzed by a series of incompetent or corrupt regencies during his reign. The initial regency was from 204–202 BC, after Ptolemy IV’s death was concealed and his mother Arsinoe III murdered. The court favorites Sosibius, a longtime minister under Ptolemy IV, and Agathocles the brother of Ptolemy IV’s mistress Agathoclea, declared themselves regents. They forged or presented a will making them guardians, placed the young king under the care of Agathoclea and her family, and purged potential rivals. Sosibius handled much of the early administration.

Птолемей V мав лише близько 5–6 років, коли зійшов на престол у 204 р. до н. е. (після загадкової смерті його батька), а держава Птолемеїв упродовж його правління була паралізована низкою некомпетентних або корумпованих регентств. Початкове регентство тривало від 204 до 202 рр. до н. е., після приховування смерті Птолемея IV і вбивства його матері Арсіної III. Улюбленці двору Сосібій, багаторічний міністр при Птолемеї IV, та Агатокл, брат коханки Птолемея IV Агатоклеї, оголосили себе регентами. Вони підробили або оприлюднили заповіт, який призначав їх опікунами, віддали юного царя під опіку Агатоклеї та її родини й усунули потенційних суперників. Сосібій узяв на себе значну частину державного управління на ранньому етапі.

A shift occurred around 202 BC, when Agathocles became the dominant regent, but was widely hated for debauchery and mismanagement. A popular uprising in Alexandria led to his brutal lynching by a mob, with the boy-king nominally approving. Subsequent regents were Tlepolemus the governor of Pelusium, and then Aristomenes. By the time of the battle of Panium in 200 BC, the kingdom was under this rotating series of regents and court advisors.

Перелом стався близько 202 року до н. е., коли Агафокл став фактичним регентом, проте був повсюдно зненавиджений за розпусту та бездарне управління. Народне повстання в Олександрії призвело до його жорстокого лінчування натовпом за номінального схвалення юного царя. Наступними регентами були Тлеполем, намісник Пелусія, а згодом Арістомен. На час битви при Паніоні в 200 році до н. е. царство перебувало під орудою послідовно змінюваних регентів і придворних радників.

At the battle of Panium the Ptolemaic forces were led in the field by the general Scopas of Aetolia, a mercenary commander appointed under the regency, not by Ptolemy V himself. The young king had no real control—the decisions, military strategy, and kingdom’s overall weakness stemmed from the regents’ paralysis, internal revolts (like the native Egyptian uprisings), and court intrigue. This instability allowed Antiochus III the Great to decisively defeat Scopas at Panium, seizing Coele-Syria, including Judea permanently from Ptolemaic control.

У битві при Паніоні птолемеївськими силами в полі командував полководець Скопас з Етолії, найманий воєначальник, призначений у період регентства, а не самим Птолемеєм V. Молодий цар не мав реального контролю — ухвалення рішень, військова стратегія та загальна слабкість царства випливали з паралічу регентів, внутрішніх заколотів (як-от повстань корінних єгиптян) і придворних інтриг. Ця нестабільність дала Антіоху III Великому змогу рішуче розгромити Скопаса при Паніоні, захопивши Келесирію, включно з Юдеєю, назавжди вирвавши її з-під контролю Птолемеїв.

Historians discuss the probability that Ptolemy IV’s death was by poisoning, which is also part of the historical speculation concerning Vladimir Lenin, Joseph Stalin, as well as the queen of the south, Cleopatra. Putin prevails in the Ukrainian War, but then his demise begins with his desire to implement the controlling relationship that the Soviet Union formerly had with the Ukrainian church, which when removed in 1989, was the symbol of the victory of the king of the north over the king of the south.

Історики обговорюють імовірність того, що смерть Птолемея IV була наслідком отруєння, що також є частиною історичних спекуляцій щодо Володимира Леніна, Йосипа Сталіна, а також цариці півдня, Клеопатри. Путін бере гору в Українській війні, але тоді починається його занепад через його прагнення відновити контрольне підпорядкування, яке Радянський Союз колись мав над українською церквою, скасування якого 1989 року було символом перемоги царя півночі над царем півдня.

The Ukraine is the cradle of Eastern Slavic Orthodoxy. The baptism of Vladimir the Great took place in 988 in Kyiv. Moscow later claimed the title “Third Rome” after Constantinople fell, positioning itself as the rightful heir and spiritual guardian of all Russian lands, including the Ukraine as its “canonical territory”.

Україна є колискою східнослов’янського православ’я. Хрещення Володимира Великого відбулося 988 року в Києві. Згодом, після падіння Константинополя, Москва претендувала на титул «Третій Рим», позиціонуючи себе як законну правонаступницю та духовну опікунку всіх руських земель, включно з Україною як своєю «канонічною територією».

The Moscow Patriarchate has always viewed Ukraine as spiritually inseparable from Russia with the motto of “One people, one faith,” which is a phrase Putin himself has repeatedly used. Ukraine, especially since 2014/2022, increasingly sees Moscow’s oversight as colonial and imperial domination rather than true spiritual motherhood. As of February 2026, there are two competing Orthodox structures. One is the Orthodox Church of Ukraine, which since 2019 has been independent from Ecumenical Patriarch Bartholomew of Constantinople. In Kyiv the Orthodox Church of Ukraine is considered as the truly national church.

Московський Патріархат завжди розглядав Україну як духовно невіддільну від Росії під гаслом «Один народ, одна віра», формулою, яку сам Путін неодноразово вживав. Україна, особливо після 2014 та 2022 років, дедалі більше сприймає опіку Москви як колоніальне й імперське панування, а не як істинне духовне материнство. Станом на лютий 2026 року існують дві конкуруючі православні структури. Одна з них — Православна Церква України, яка з 2019 року є незалежною від Вселенського Патріарха Варфоломія Константинопольського. У Києві Православна Церква України вважається справді національною церквою.

Reader beware: the Orthodox Church of Ukraine is a different church than the Ukrainian Orthodox church. The Ukrainian Orthodox church is connected with Russia’s orthodox church, and for this reason Zelenskyy has been attacking it. The Vatican opposes the attacks of Zelenskyy that are already underway, but Putin’s rebellion of verse twelve follows his victory at Raphia, and is yet future.

Застереження для читача: Православна церква України — це інша церква, ніж Українська православна церква. Українська православна церква пов’язана з Російською православною церквою, і з цієї причини Зеленський її переслідує. Ватикан виступає проти переслідувань Зеленського, що вже тривають, але повстання Путіна, про яке йдеться у дванадцятому вірші, настає після його перемоги при Рафії і ще належить до майбутнього.

The Ukrainian Orthodox Church was historically linked to the Moscow body. In the aftermath of the invasion of 2022, the Ukrainian Orthodox Church declared full autonomy in May 2022, but Ukrainian state investigations (DESS) have repeatedly argued it remains canonically and legally affiliated with Moscow. Ukraine passed a law in August 2024 (signed by Zelenskyy) banning any religious body tied to the Russian Orthodox Church (the “aggressor state”). The Ukrainian Orthodox Church has been ordered to fully sever ties or face court-ordered dissolution of its Kyiv Metropolis. As of late 2025 and early 2026, there are ongoing raids, parish transfers to the Ukrainian Orthodox Church (over 1,300 since 2022), court cases, and UN experts warning of religious-freedom concerns regarding the Ukrainian Orthodox Church.

Українська Православна Церква історично була пов’язана з московською структурою. Після вторгнення 2022 року Українська Православна Церква у травні 2022 року проголосила повну автономію, проте українські державні слідчі органи (DESS) неодноразово стверджували, що вона й надалі залишається канонічно та юридично пов’язаною з Москвою. У серпні 2024 року Україна ухвалила закон (підписаний Зеленським), який забороняє будь-яку релігійну організацію, пов’язану з Російською Православною Церквою («державою-агресором»). Українську Православну Церкву зобов’язано повністю розірвати зв’язки або зіткнутися з ліквідацією її Київської митрополії за рішенням суду. Станом на кінець 2025 року та початок 2026 року тривають обшуки, переходи парафій до Української Православної Церкви (понад 1 300 з 2022 року), судові процеси, а експерти ООН застерігають щодо занепокоєнь станом релігійної свободи стосовно Української Православної Церкви.

The Vatican has publicly opposed any forced dissolution of the Ukrainian Orthodox Church. Russia and Putin frame this as outright persecution of canonical Orthodoxy and have made protection of the “Russian Orthodox churches” an explicit demand in any peace negotiations. Russian propaganda consistently ties the Ukrainian Orthodox Church and the Ukrainian state attacks upon it as “Nazism” and as part of their “denazification” justification.

Ватикан публічно виступив проти будь-якої примусової ліквідації Української Православної Церкви. Росія і Путін трактують це як відверте переслідування канонічного Православ’я і висунули захист «російських православних церков» як пряму вимогу в будь-яких мирних переговорах. Російська пропаганда послідовно пов’язує Українську Православну Церкву та державні напади на неї з «нацизмом» і подає їх як складову свого виправдання «денацифікації».

Putin will presumptuously “enter the temple” and claim full spiritual dominion over Ukrainian Orthodoxy in attempt to re-subordinate the entire Ukrainian church structure under Moscow, demanding recognition as the rightful spiritual head of the Russian orthodox world.

Путін самочинно «увійде до храму» і претендуватиме на повноту духовної влади над Українським Православ’ям, у спробі знову підпорядкувати увесь український церковний устрій Москві, вимагаючи визнання себе законним духовним главою російського православного світу.

This is the exact parallel to Ptolemy entering the Most Holy Place, while Uzziah is Zelenskyy seeking to burn incense. Ptolemy’s rebellion was in the Most Holy Place and Uzziah’s was in the holy place. A southern king, flushed with the victory of the “borderline,” ending the proxy-power of Nazism, and then overstepping into the place that belongs only to the realm of religion. Then will come a sudden providential humbling, and Putin will disappear from the scene (as Ptolemy IV died in 204 BC). After the power vacuum of a ‘weak-successors phase,’ the northern king returns with greater force and prevails at the modern battle of Panium in verse 15.

Це точна паралель до входження Птолемея до Святого Святих, тоді як Уззія — це Зеленський, що прагне кадити. Бунт Птолемея був у Святому Святих, а Уззії — у Святилищі. Південний цар, сп’янілий від перемоги «прикордоння», поклавши край проксі-владі нацизму, а потім переступає межу й заходить до місця, що належить винятково царині релігії. Тоді настане раптове приниження з Божого Провидіння, і Путін зійде зі сцени (як Птолемей IV помер 204 р. до н. е.). Після вакууму влади періоду «слабких наступників» північний цар повертається з більшою силою і перемагає в сучасній битві при Паніоні у 15-му вірші.

## Seventeen

Сімнадцять

Seventeen years occurs three times in the history where the battles of Raphia and Panium merge together, line upon line. The seventeen years from the edict of Milan where the eastern and western thrones of the empire were brought together through marriage, until the kingdom was divided and divorced in 330. The seventeen years beginning and ending are waymarks of two other related prophetic periods. Beginning with Nero in the year 64 a period of persecution is marked that ended in the history of Constantine the Great. The transition from Nero’s period of persecution unto the compromise represented by Constantine identifies the transition from the church of Smyrna unto the church of Pergamos. 313 and the edict of Milan identify the end of the church of Smyrna, and the end of the seventeen-year period is the year 330, which was the fulfillment of the three-hundred-and-sixty-year prophecy of Daniel 11:24.

Сімнадцятирічний період з’являється тричі в історії, де битви при Рафії та Паніоні, рядок на рядок, зливаються воєдино. Сімнадцять років від Міланського едикту, коли східний і західний престоли імперії були з’єднані шлюбом, аж до 330 року, коли царство було поділене й розлучене. Початок і кінець цих сімнадцяти років є віхами двох інших споріднених пророчих періодів. Починаючи з Нерона у 64 році, позначено період переслідувань, що завершився за Костянтина Великого. Перехід від неронового періоду переслідувань до компромісу, який уособлює Костянтин, визначає перехід від Смирнської церкви до Пергамської церкви. 313 рік і Міланський едикт позначають кінець Смирнської церкви, а кінець цього сімнадцятирічного періоду припадає на 330 рік, що стало сповненням трьохсотшістдесятирічного пророцтва Даниїла 11:24.

> He shall enter peaceably even upon the fattest places of the province; and he shall do that which his fathers have not done, nor his fathers’ fathers; he shall scatter among them the prey, and spoil, and riches: yea, and he shall forecast his devices against the strong holds, even for a time. Daniel 11:24.

> Він увійде мирно навіть у найзаможніші місця провінції; і зробить те, чого не робили ні його батьки, ні батьки його батьків; роздасть між ними здобич, награбоване та багатства; так, і замишлятиме задуми проти твердинь, навіть на певний час. Даниїла 11:24.

The seventeen years from 313 and the edict of Milan, begins with a fulfillment of prophecy and ends at the fulfillment of another prophecy. The first prophetic fulfillment which marks the beginning, identifies the transition from the church of Smyrna unto the church of Pergamos, and the prophecy that marks the end of those seventeen years, identifies the division of Rome into eastern and western Rome. The seventeen years is identified by prophetic history, not by any specific seventeen-year proclamation. The alpha of the division of the second church from the third church aligned with the division of the empire into east and west at the fulfillment of the time prophecy of 360 years. Those two prophecies establish a period of seventeen years, and they need to be established as a legitimate prophetic period based upon the witness of two or three; if seventeen is a valid prophetic symbol.

Період у сімнадцять років, що відлічується від 313 року та Міланського едикту, відкривається сповненням пророцтва і завершується сповненням іншого пророцтва. Перше пророче сповнення, яке позначає початок, визначає перехід від церкви Смирни до церкви Пергаму, а пророцтво, що позначає кінець тих сімнадцяти років, вказує на поділ Риму на східний і західний Рим. Сімнадцятирічний період визначається пророчою історією, а не якимось окремим сімнадцятирічним проголошенням. Альфа поділу другої церкви від третьої співпала з поділом імперії на схід і захід під час сповнення часового пророцтва на 360 років. Ці два пророцтва встановлюють період у сімнадцять років, і його слід установити як законний пророчий період на підставі свідчення двох чи трьох; якщо сімнадцять є дійсним пророчим символом.

Those witnesses exist in another 250-year period which began in 457 BC. On that date the 2,300-year prophecy of Daniel 8:14 began. 457 BC is a prophetic starting point, and an established prophetic waymark. Extending 250 years into the future brings you to 207 BC, which is the history between the battles of Raphia and Panium. The battle of Raphia and Panium cannot be separated, for they are both engaged in by Antiochus the Great. From the battle of Raphia in 217 BC unto the battle of Panium in 200 BC is seventeen years. The 2,300-year prophecy identifies a change of dispensation at the beginning, when the third decree restored Judah’s national sovereignty and then at the ending there was a change of dispensation when Christ moved from the holy place to the Most Holy Place. 207 BC represents the change of dispensation of Egyptian rule over Judea, unto the Seleucid dispensation of rule over the glorious land. The dispensation of Seleucid control over the glorious land produced the revolt of the Maccabees in 167 BC.

Ті свідки перебувають у ще одному 250-річному періоді, що розпочався 457 р. до н. е. Того року розпочалося 2300-річне пророцтво книги Даниїла 8:14. 457 р. до н. е. є пророчою відправною точкою й установленою пророчою віхою. Додавши 250 років уперед, дістаємося 207 р. до н. е., що означає період між битвами при Рафії та Паніоні. Битви при Рафії та Паніоні не можна відокремлювати, бо в обох брав участь Антіох Великий. Від битви при Рафії 217 р. до н. е. до битви при Паніоні 200 р. до н. е. — сімнадцять років. 2300-річне пророцтво окреслює на початку зміну диспенсації, коли третій указ відновив національний суверенітет Юдеї, а наприкінці відбулася зміна диспенсації, коли Христос перейшов із Святого до Святого Святих. 207 р. до н. е. позначає зміну диспенсації єгипетського правління над Юдеєю на селевкідську диспенсацію правління над славною землею. Диспенсація селевкідського контролю над славною землею спричинила повстання Маккавеїв у 167 р. до н. е.

The Nero period of 250 years ends with the history of Constantine the GREAT and the 250 years that conclude between the two battles is the history of Antiochus the GREAT. At the battle of Raphia, Ptolemy IV defeated Antiochus the Great and Ptolemy reigned for seventeen years. Both 250-year periods contain a distinct seventeen-year period. Both end in the history of a ruler who is known as the GREAT. Both 250-year periods begin at an established prophetic waymark and they both end at an established prophetic waymark.

Неронівський період у 250 років завершується історією Константина ВЕЛИКОГО, а 250 років, що припадають на проміжок між двома битвами, — це історія Антіоха ВЕЛИКОГО. У битві при Рафії Птолемей IV переміг Антіоха ВЕЛИКОГО, і Птолемей царював сімнадцять років. Обидва 250-річні періоди містять окремий сімнадцятирічний період. Обидва завершуються історією правителя, відомого як ВЕЛИКИЙ. Обидва 250-річні періоди починаються з встановленої пророчої віхи і закінчуються встановленою пророчою віхою.

The United States began on July 4, 1776 and 250 years later brings you to July 4, 2026 when Donald Trump, who is known as the one seeking to make America “great,” is going to celebrate those 250 years. 2026, like unto the 250 years from 457 BC concludes in the middle of the history of the modern battles of Raphia and Panium, known as the Ukrainian and Third World War. The reign of a southern king, the period of the first Sunday law and the period from the battle of Raphia to Panium provide three periods of seventeen years that are all connected with the same prophetic history. Three 250-year periods all arrive together in the same prophetic histories. The three periods of 250 years establish three lines of prophetic truth with history associated with Donald Trump, represented as either Constantine the Great, or Antiochus the Great.

Сполучені Штати виникли 4 липня 1776 року, і через 250 років, 4 липня 2026 року, Дональд Трамп, відомий як той, хто прагне зробити Америку «великою», збирається відсвяткувати ці 250 років. 2026 рік, подібно до періоду у 250 років, відрахованого від 457 року до н. е., припадає на середину історії сучасних битв при Рафії та Паніумі, відомих як війна в Україні та Третя світова війна. Правління південного царя, період першого недільного закону та період від битви при Рафії до битви при Паніумі становлять три відрізки по сімнадцять років, усі пов’язані з однією й тією самою пророчою історією. Три періоди по 250 років одночасно сходяться в тих самих пророчих історіях. Ці три періоди по 250 років встановлюють три лінії пророчої істини з історією, пов’язаною з Дональдом Трампом, представленим або як Костянтин Великий, або як Антіох Великий.

The three lines of 250 years provide three different, but complementary illustrations of the latter days. Nero’s line identifies the seventeen-year history of compromise that perfectly speaks to the prophetic characteristics of the formation of the image of the beast.

Три лінії по 250 років подають три різні, але взаємодоповнювальні ілюстрації останніх днів. Лінія Нерона окреслює сімнадцятирічну історію компромісу, яка досконало відповідає пророчим характеристикам формування образу звіра.

> “The Lord has shown me clearly that the image of the beast will be formed before probation closes; for it is to be the great test for the people of God, by which their eternal destiny will be decided. Your position is such a jumble of inconsistencies that but few will be deceived.

> Господь ясно показав мені, що образ звіра сформується перед тим, як закінчиться час випробування; бо він має стати великим випробуванням для Божого народу, через яке буде вирішено їхню вічну долю. Ваша позиція — така плутанина суперечностей, що вона введе в оману лише небагатьох.

> “In Revelation 13 this subject is plainly presented; [Revelation 13:11–17, quoted].

> У 13-му розділі Об'явлення ця тема ясно представлена; [Об'явлення 13:11-17, цитовано].

> “This is the test that the people of God must have before they are sealed. All who proved their loyalty to God by observing His law, and refusing to accept a spurious sabbath, will rank under the banner of the Lord God Jehovah, and will receive the seal of the living God. Those who yield the truth of heavenly origin and accept the Sunday sabbath, will receive the mark of the beast.” Manuscript Releases, volume 15, 15.

> "Це випробування, яке Божий народ має пройти, перш ніж його буде запечатано. Усі, хто довів свою вірність Богові, дотримуючись Його закону і відмовляючись приймати фальшиву суботу, стануть під прапор Господа Бога Єгови і отримають печатку живого Бога. Ті, хто зречеться істини небесного походження і прийме недільну суботу, отримають знак звіра." Manuscript Releases, том 15, 15.

The image of the beast is the combination of church and state, with the church in control of the relationship. The compromise of Constantine in attempting to bring paganism together with Christianity is the classic example of the compromise of the latter days.

Образ звіра — це поєднання церкви та держави, в якому церква здійснює контроль над цими взаєминами. Компроміс Костянтина у спробі поєднати язичництво з християнством є класичним прикладом компромісу останніх днів.

> “In the movements now in progress in the United States to secure for the institutions and usages of the church the support of the state, Protestants are following in the steps of papists. Nay, more, they are opening the door for the papacy to regain in Protestant America the supremacy which she has lost in the Old World. And that which gives greater significance to this movement is the fact that the principal object contemplated is the enforcement of Sunday observance—a custom which originated with Rome, and which she claims as the sign of her authority. It is the spirit of the papacy—the spirit of conformity to worldly customs, the veneration for human traditions above the commandments of God—that is permeating the Protestant churches and leading them on to do the same work of Sunday exaltation which the papacy has done before them.

> У тих рухах, що нині тривають у Сполучених Штатах і спрямовані на те, щоб забезпечити для установ і звичаїв церкви підтримку держави, протестанти йдуть слідами папістів. Ба більше, вони відкривають двері для папства, аби воно відновило в протестантській Америці те верховенство, яке втратило у Старому Світі. А те, що надає цьому рухові ще більшої ваги, — це факт, що головною метою є запровадження примусового дотримання неділі — звичаю, який походить від Риму і який вона проголошує знаком своєї влади. Саме дух папства — дух пристосування до світських звичаїв, пошанування людських традицій понад Божі заповіді — пронизує протестантські церкви і веде їх до того, щоб чинити ту саму справу звеличення неділі, яку папство вже здійснювало раніше.

> “If the reader would understand the agencies to be employed in the soon-coming contest, he has but to trace the record of the means which Rome employed for the same object in ages past. If he would know how papists and Protestants united will deal with those who reject their dogmas, let him see the spirit which Rome manifested toward the Sabbath and its defenders.

> Якщо читач хоче зрозуміти, які сили буде залучено в боротьбі, що незабаром настане, йому досить простежити історію тих засобів, які Рим уживав для досягнення тієї самої мети в минулі віки. Якщо він бажає знати, як об’єднані папісти й протестанти поводитимуться з тими, хто відкидає їхні догмати, нехай зверне увагу на дух, який Рим виявляв щодо Суботи та її захисників.

> “Royal edicts, general councils, and church ordinances sustained by secular power were the steps by which the pagan festival attained its position of honor in the Christian world. The first public measure enforcing Sunday observance was the law enacted by Constantine. (A.D. 321) This edict required townspeople to rest on ‘the venerable day of the sun,’ but permitted countrymen to continue their agricultural pursuits. Though virtually a heathen statute, it was enforced by the emperor after his nominal acceptance of Christianity.” The Great Controversy, 574.

> Королівські едикти, вселенські собори та церковні постанови, підтримані світською владою, були тими щаблями, через які язичницьке свято здобуло почесне становище в християнському світі. Першим державним заходом, що запроваджував обов’язкове додержання неділі, був закон, виданий Костянтином. (321 р. по Р. Х.) Цей едикт зобов’язував міських жителів відпочивати у 'шанований день сонця', але дозволяв селянам продовжувати свої сільськогосподарські роботи. Хоча за своєю суттю це був язичницький закон, його було проведено в життя імператором після його номінального прийняття християнства. Велика боротьба, 574.

The progression of compromise that led to, and will again lead to the Sunday law is represented with the seventeen-year period from 313 to 330, with the first Sunday law of 321 as the midpoint of the history. At the beginning was a marriage of east and west, and at the end was the divorce of east and west. The first Sunday law is the middle waymark representing rebellion, just as the thirteenth letter of the Hebrew alphabet, when preceded by the first letter and followed by the twenty-second and last letter of the alphabet makes up the Hebrew word truth. Marriage at the beginning and divorce at the end identifies the alpha letter in agreement with the omega letter. The period of 250-years that began with Nero has the signature of Christ, and it speaks to a subject of present truth in the latter days.

Послідовність компромісів, що привела і знову приведе до недільного закону, представлена сімнадцятирічним періодом з 313 по 330 роки, де перший недільний закон 321 року слугує серединою цієї історії. На початку був шлюб сходу й заходу, а в кінці — розлучення сходу й заходу. Перший недільний закон є середньою віхою, яка представляє бунт, подібно до того, як тринадцята літера єврейської абетки, коли перед нею стоїть перша літера, а після неї — двадцять друга, остання літера абетки, утворює єврейське слово істина. Шлюб на початку і розлучення в кінці вказують на узгодженість літери альфа з літерою омега. Двохсотп’ятдесятирічний період, що розпочався за Нерона, має підпис Христа і промовляє до питання теперішньої істини в останні дні.

The 250-year period that begins with 457 BC is emphasizing the statecraft represented by Antiochus the Great as he stands within the seventeen-year period from Raphia to Panium. We understand it as statecraft, for in 457 BC a prophecy of 2,300 years also began. The 2,300 years is the internal line of prophecy that speaks to God’s work of redemption, which aligns with a symbol of churchcraft. Unlike the 250-year period that began with Nero, the period that begins in 457 BC is addressing the political role of the last American president who is seeking to make America and then the world great, as he promotes the erroneous Catholic concept of a golden age of a thousand years of peace.

250-річний період, що починається 457 р. до н. е., наголошує на мистецтві державного управління, представленому Антіохом Великим, який перебуває в межах сімнадцятирічного періоду від Рафії до Паніума. Ми розуміємо це як мистецтво державного управління, бо в 457 р. до н. е. також почалося пророцтво на 2 300 років. Ці 2 300 років становлять внутрішню лінію пророцтва, яка свідчить про Боже діло викуплення і узгоджується із символом церковного управління. На відміну від 250-річного періоду, що розпочався з Нерона, період, який починається 457 р. до н. е., стосується політичної ролі останнього американського президента, який прагне зробити Америку, а потім і світ, великими, просуваючи помилкову католицьку концепцію золотого віку тисячі років миру.

The 250 years of the United States, who is the earth beast of Revelation thirteen identifies the conclusion of the sixth kingdom of Bible prophecy, that ends where it began, in the midst of war. The victors of history, define the record of history that is preserved. The globalist dragon powered Democrats, view the current anarchy as a revolution, and the all-talk and no action Republicans view this current history as a civil war. The Democrats are representatives of the dragon of Bible prophecy, and the Republicans are represented as apostate Protestants, or in the terms of John in Revelation sixteen, they are the false prophet. The United States began in a war of revolution and it ends with a war of revolution. The Republican party began in a civil war and they end in a civil war. Republicans see the civil war that Democrats call a revolution.

Двісті п’ятдесят років існування Сполучених Штатів, які є земним звіром із тринадцятого розділу Об’явлення, позначають завершення шостого царства біблійного пророцтва, що закінчується там, де й почалося, — посеред війни. Переможці історії визначають збережений літопис. Глобалістські демократи, що діють силою дракона, розглядають теперішню анархію як революцію, а республіканці, що багато говорять і мало діють, розглядають цю теперішню історичну дійсність як громадянську війну. Демократи є представниками дракона біблійного пророцтва, а республіканці представлені як відступницькі протестанти; або, за висловом Івана у шістнадцятому розділі Об’явлення, — це лжепророк. Сполучені Штати розпочалися революційною війною і завершуються революційною війною. Республіканська партія почалася під час громадянської війни і завершується громадянською війною. Республіканці вбачають громадянську війну в тому, що демократи називають революцією.

Trump, as the last Republican president possesses the prophetic attributes of the first Republican president, who arrived in the external history of the Civil War. Lincoln’s external Civil War was also the internal history of Isaiah’s prophecy of chapter seven, verse eight that ended in 1863, the very year of the Emancipation Proclamation. The distinction between the two parties is a primary and foundational prophetic principle. It began with Cain and Abel, who in the time of Christ were represented by the Sadducees and the Pharisees, two classes of Cain who were to murder one Abel.

Трамп, як останній республіканський президент, має пророчі атрибути першого республіканського президента, який прийшов у зовнішній історії Громадянської війни. Зовнішня Громадянська війна Лінкольна була також внутрішньою історією пророцтва Ісаї сьомого розділу, восьмого вірша, яке завершилося 1863 року, того самого року Емансипаційної прокламації. Розрізнення між двома партіями є первинним і основоположним пророчим принципом. Воно почалося з Каїна й Авеля, які за часів Христа були представлені садукеями та фарисеями, двома класами Каїна, що мали вбити одного Авеля.

The Pharisees and Sadducees represent those who agreed to crucify their Messiah, for different reasons, but agreement—just the same. The Pharisees professed to uphold the law, but didn’t, as with Republicans. The Pharisees professed to uphold the original divine law, but interpreted the law through their own bigoted logic. The original Law for the Pharisees is the Constitution for the Republicans, the very Constitution they claim to support, but don’t. The Sadducees rejected the power of God, and though a smaller sect than the Pharisees, the Sadducees controlled the religious and political landscape of Judea in the time of Christ. The Democrats are a smaller sect than the Republicans, so small they must cheat to stay in power, but stay in power they do, for their opponents who profess to uphold equal justice for all, do nothing to enforce the principles of the law they profess to uphold.

Фарисеї та саддукеї уособлюють тих, хто, хоч і з різних причин, погодився розіп’яти свого Месію; однак згода лишається згодою. Фарисеї проголошували відданість Законові, але її не дотримувалися, як і республіканці. Фарисеї проголошували відданість первісному божественному Законові, але тлумачили Закон за власною упередженою логікою. Первісний Закон для фарисеїв — те саме, чим для республіканців є Конституція, — та сама Конституція, підтримку якої вони декларують, але якої не дотримуються. Саддукеї відкидали силу Божу і, хоча були меншою сектою, ніж фарисеї, за часів Христа контролювали релігійне та політичне життя Юдеї. Демократи є меншою сектою, ніж республіканці, настільки малою, що мусять удаватися до обману, аби втриматися при владі, проте при владі вони залишаються, бо їхні опоненти, які проголошують відданість рівній справедливості для всіх, нічого не роблять, щоб забезпечити здійснення принципів закону, який вони твердять, що відстоюють.

There is nothing new under the sun, and the two political parties in the United States are as much a part of the prophetic landscape as were the Pharisees and Sadducees. There are of course many other parallels along this prophetic line, but it is only when you see the prophetic relationship of the two unholy powers, who though adversaries, become united against holiness, that you then see Ptolemy and Uzziah in the proper light. Both southern kings attempted to sacrifice at the same temple, but Ptolemy, from Egypt represents a dragon power—the Democrats. Uzziah, as king of Judea is the leader of the glorious land, who is apostate Protestantism, or the false prophet—the Republicans.

Немає нічого нового під сонцем, і дві політичні партії у Сполучених Штатах є такою ж частиною пророчої картини, як були фарисеї та садукеї. Звісно, у цій пророчій площині існує багато інших паралелей, але лише коли ви побачите пророчий взаємозв’язок двох нечестивих сил, які, хоча й супротивники, об’єднуються проти святості, тоді побачите Птолемея й Озію у належному світлі. Обидва південні царі намагалися приносити жертву в тому самому храмі, але Птолемей з Єгипту уособлює драконову силу — Демократів. Озія, як цар Юдеї, є провідником славної землі, яка є відступницьким протестантизмом, або лжепророком — Республіканцями.

The relationship of the dragon and false prophet is classically represented at Mount Carmel. At the mount, Ahab represented the dragon and Jezebel’s prophets of Baal and Ashtaroth represented the false prophets who stood against Elijah. The beast that is Jezebel was still behind the scenes in Samaria. The dragon united with the false prophet was also represented by pagan Rome and the Jews unification at the cross, as will be the unification of the Democrats and the Republicans at the Sunday law. The elements of a united power are represented by the Democrats and Republicans within the Republican horn of the earth beast. Those two unholy political powers are represented by Cain, and the line of Abel also possesses a twofold division.

Взаємини дракона та лжепророка класично представлені на горі Кармелі. На горі Ахав представляв дракона, а єзавелині пророки Ваала та Астарти уособлювали лжепророків, які протистояли Іллі. Звір, яким є Єзавель, усе ще перебував за лаштунками в Самарії. Дракон, об’єднаний із лжепророком, був також представлений об’єднанням язичницького Риму та юдеїв при хресті, так само, як буде й об’єднанням демократів і республіканців за недільного закону. Елементи об’єднаної влади представлені демократами й республіканцями в межах республіканського рога земного звіра. Ті дві нечестиві політичні сили представлені Каїном, а лінія Авеля також має двоїстий поділ.

Abel’s line, which in relation to Cain’s external line is the internal line, and is represented by two classes of virgins. The progression of the Protestant horn of the earth beast that is the United States is represented by a series of religious purging’s beginning with the church of Sardis in 1798, when the United States became the sixth kingdom of Bible prophecy. Sardis was a church who had a name claiming that it lived, but it was dead. By 1798 the Protestant sects that had broken away from the papal church were already returning to Rome. Christians were first named Christians in Antioch.

Лінія Авеля, яка щодо зовнішньої лінії Каїна є внутрішньою, представлена двома класами дів. Розвиток протестантського рога земного звіра, тобто Сполучених Штатів, представлений низкою релігійних очищень, що починаються з церкви в Сардах у 1798 році, коли Сполучені Штати стали шостим царством біблійного пророцтва. Церква в Сардах мала ім’я, яке свідчило, що вона живе, але була мертва. До 1798 року протестантські секти, що відокремилися від папської церкви, уже поверталися до Риму. Християн уперше назвали християнами в Антіохії.

> “It was in Antioch that the disciples were first called Christians. The name was given them because Christ was the main theme of their preaching, their teaching, and their conversation. Continually they were recounting the incidents that had occurred during the days of His earthly ministry, when His disciples were blessed with His personal presence. Untiringly they dwelt upon His teachings and His miracles of healing. With quivering lips and tearful eyes they spoke of His agony in the garden, His betrayal, trial, and execution, the forbearance and humility with which He had endured the contumely and torture imposed upon Him by His enemies, and the Godlike pity with which He had prayed for those who persecuted Him. His resurrection and ascension, and His work in heaven as the Mediator for fallen man, were topics on which they rejoiced to dwell. Well might the heathen call them Christians, since they preached Christ and addressed their prayers to God through Him.

> Саме в Антіохії учнів уперше назвали християнами. Цю назву їм дали, бо Христос був головною темою їхніх проповідей, навчання та розмов. Вони безупинно переказували події, що відбулися за днів Його земного служіння, коли Його учні були благословенні Його особистою присутністю. Невтомно вони розповідали про Його вчення та чудеса зцілення. З тремтливими вустами та зі сльозами на очах вони говорили про Його муку в саду, Його зраду, суд і страту, про довготерпіння й смирення, з якими Він зносив наругу й тортури, завдані Йому Його ворогами, і про божественне милосердя, з яким Він молився за тих, хто Його переслідував. Його воскресіння і вознесіння, а також Його служіння на небі як Посередника за падше людство, були темами, про які вони з радістю розповідали. То й не дивно, що язичники називали їх християнами, адже вони проповідували Христа і звертали свої молитви до Бога через Нього.

> “It was God who gave to them the name of Christian. This is a royal name, given to all who join themselves to Christ. It was of this name that James wrote later, ‘Do not rich men oppress you, and draw you before the judgment seats? Do not they blaspheme that worthy name by the which ye are called?’ James 2:6, 7. And Peter declared, ‘If any man suffer as a Christian, let him not be ashamed; but let him glorify God on this behalf.’ ‘If ye be reproached for the name of Christ, happy are ye; for the spirit of glory and of God resteth upon you.’ 1 Peter 4:16, 14.” Acts of the Apostles, 157.

> Сам Бог дав їм ім’я християн. Це царське ім’я, дане всім, хто приєднується до Христа. Саме про це ім’я пізніше писав Яків: "Хіба не багаті утискають вас і тягнуть вас до судилищ? Хіба не вони ганьблять те достойне ім’я, яким ви названі?" Якова 2:6, 7. А Петро проголосив: "Коли хто страждає як християнин, нехай не соромиться; але нехай прославляє Бога за це." "Коли за ім’я Христове зневажають вас, блаженні ви; бо Дух слави і Божий спочиває на вас." 1 Петра 4:16, 14. Дії апостолів, 157.

The church of Ephesus was given the name of Christian which led to the persecuted church of Smyrna, that was followed by the church of compromise in the history of Pergamos. When the papacy took the throne, a separation identified God’s true church as the church in the wilderness. The Roman church was Thyatira. At the ending of the wilderness of twelve hundred and sixty years, the church of Protestantism arose, and from that point onward the Protestant horn is represented by a divine series of tests and purges.

Церква Ефеса була названа християнською, після чого постала переслідувана Церква Смирни, за якою настала церква компромісу в історії Пергама. Коли папство посіло трон, розмежування виявило Божу істинну Церкву як Церкву в пустелі. Римська церква була Тіятирою. По завершенні перебування в пустелі тривалістю в тисячу двісті шістдесят років постала протестантська Церква, і відтоді протестантський ріг представлений божественною серією випробувань та очищень.

Protestantism began when Martin Luther nailed his 95 theses upon the door in 1517, and “23” years later in 1540 the Jesuit order began. In 2013 the 95th and final presentation of Habakkuk’s Tables was nailed to the door, and on March 13, 2013¸ the first Jesuit pope was inaugurated. Martin Luther was excommunicated in that very history by pope Leo. Go figure…

Протестантизм розпочався, коли Мартін Лютер у 1517 році прибив свої 95 тез до дверей, а "23" роки потому, у 1540-му, було засновано єзуїтський орден. У 2013 році 95-те й остаточне представлення Таблиць Авакума було прибито до дверей, а 13 березня 2013 року був інтронізований перший єзуїтський папа. У тій самій історії Мартін Лютер був відлучений від Церкви папою Львом. Робіть висновки...

In 1798 the church of Sardis claimed to hold to the name of “Protestant,” but by returning to Rome they were already failing to uphold their name. When Millerite Adventism took the torch of Protestantism in 1844, they represented a rebuke against Jeroboam the first king of Israel, a nation who were blood relatives of the tribe in Judah, where God had placed His temple. Jeroboam set up a counterfeit, based upon the religion that represented his nation’s former bondage. He repeated Aaron’s foundational rebellion of erecting an image of a beast with all the prophetic significance associated with the story. But at his dedication service Millerite Adventism rebuked his unwillingness to continue to direct true worship to the sanctuary where God lives. Jeroboam, wanted the focus of worship to be in Bethel and Dan, representing those from Sardis in 1844 who refused to follow Christ into the Most Holy Place.

У 1798 році Сардиська церква заявляла, що зберігає протестантське ім’я, але, повертаючись до Риму, вже не відповідала цьому імені. Коли мілеритський адвентизм у 1844 році підхопив смолоскип протестантизму, він становив докір Єровоаму, першому цареві Ізраїлю — нації, яка була кровно спорідненою з племенем Юди, де Бог поставив Свій храм. Єровоам створив фальшивий культ, заснований на релігії, що уособлювала колишнє рабство його народу. Він повторив засадниче відступництво Аарона — створення образу звіра — з усією пророчою значущістю, пов’язаною з цією історією. Але під час його служіння посвячення мілеритський адвентизм докорив за його небажання й надалі спрямовувати істинне поклоніння до святилища, де перебуває Бог. Єровоам хотів, щоб осереддя поклоніння було у Вефілі та Дані, що уособлювало тих із Сардиської церкви в 1844 році, які відмовилися йти за Христом до Святого Святих.

Millerite Adventism chose to return to the religion of Rome, and took up the very doctrinal arguments of those who had just been exposed as false prophets through their rejection of Miller’s message; as their theological masters in order to justify their rejection of the prophetic message of the seven times. Millerite Adventism, as with the disobedient prophet chose their own path, instead of following God’s direction. The path that is chosen by the foolish in all the tests and purges of the wise and foolish virgins from the Protestant reformation onward in prophetic history is the path which returns to the worship of the land that you were delivered from, and as they say, “all roads lead to Rome.” All roads except Jeremiah’s old paths.

Мілеритський адвентизм обрав повернення до релігії Риму й прийняв ті самі доктринальні аргументи тих, хто щойно був викритий як лжепророки через своє відкидання вістки Міллера; узяв їх собі за богословських наставників, аби виправдати своє відкидання пророчої вістки про «сім часів». Мілеритський адвентизм, подібно до непокірного пророка, обрав власний шлях замість того, щоб іти за Божим проводом. Шлях, який обирають нерозумні в усіх випробуваннях і очищеннях мудрих і нерозумних дів від Протестантської Реформації й далі в пророчій історії, — це шлях, що повертає до культу тієї країни, з якої вас було визволено; і, як-то кажуть, «усі дороги ведуть до Рима». Усі дороги — окрім давніх шляхів Єремії.

The Protestant reformation had been typified by Moses’ return to Egypt in order to lead God’s people into the Promised Land. Once out of the land of captivity God purposed to give His chosen people His law. In the line of Moses and the Protestant reformation rebellion was manifested immediately after the deliverance. God tested Sardis, a people who claimed to have a living name, but were dead by the time of the message of William Miller. Two purging’s took place in 1844; the first was the purge of the church of Sardis, who had claimed to be Protestants, but were proven to be dead; and then the Millerite’s were purged in the same year, in fulfillment of the parable of the ten virgins.

Протестантська Реформація була прообразно представлена поверненням Мойсея до Єгипту, щоб ввести Божий народ в Обітовану землю. Коли Його народ вийшов із землі неволі, Бог постановив дати Своєму вибраному народові Свій Закон. За зразком Мойсея та Протестантської Реформації бунт виявився негайно після визволення. Бог випробував Сарди, народ, що твердив, ніби має живе ім’я, але був мертвий на час звістки Вільяма Міллера. У 1844 році відбулося два очищення; перше — очищення церкви в Сардах, яка називала себе протестантською, але виявилася мертвою; а потім того ж року були очищені міллеріти, у сповненні притчі про десять дів.

The Democrats and Republicans represent two political classes that together make up the Republican horn on the earth beast of Revelation thirteen. The wise and foolish virgins are two religious classes that together make up the Protestant horn on the earth beast. The wise virgins possess the first name given at Antioch. The wise virgins are Christians, but they are also Philadelphians who have the promise of receiving a name.

Демократи і республіканці представляють два політичні класи, які разом становлять республіканський ріг на звірі, що виходить із землі, з тринадцятої глави Одкровення. Мудрі й нерозумні діви — це два релігійні класи, які разом становлять протестантський ріг на звірі, що виходить із землі. Мудрі діви мають перше наймення, дане в Антіохії. Мудрі діви — християни, але вони також філадельфійці, які мають обітницю одержати ім’я.

> Him that overcometh will I make a pillar in the temple of my God, and he shall go no more out: and I will write upon him the name of my God, and the name of the city of my God, which is new Jerusalem, which cometh down out of heaven from my God: and I will write upon him my new name. Revelation 3:12.

> Переможця зроблю стовпом у храмі Бога мого, і він більше не вийде назовні; і напишу на ньому ім’я Бога мого, і ім’я міста Бога мого — Нового Єрусалима, що сходить з неба від Бога мого; і напишу на ньому моє нове ім’я. Об’явлення 3:12.

The first time God named His people Christian was at Antioch, and the history where the Laodicean movement of the one hundred and forty-four thousand changes unto the Philadelphian movement of the one hundred and forty-four thousand is also the history of Antiochus the Great, who the city of Antioch is named after, and who is represented at the end of a 250-year period between the battles of Raphia and Panium.

Вперше Бог назвав Свій народ християнами в Антіохії, а історія, у якій лаодикійський рух ста сорока чотирьох тисяч переходить у філадельфійський рух ста сорока чотирьох тисяч, є також історією Антіоха Великого, на честь якого названо місто Антіохія, і який представлений наприкінці 250-річного періоду між битвами при Рафії та Паніумі.

We will continue these things in the next article.

Ми продовжимо їх у наступній статті.

Back to Articles