Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Forty-Nine

Книга Даниїла - Номер сто сорок дев'ять

The Mystery of God Revealed: Uniting Divinity and Humanity

Розкрита таємниця Бога: Поєднання Божества і людства

Author

Jeff Pippenger

Published

March 21, 2024

Formats

PDF
Word

We have been considering the history represented in verse forty of Daniel chapter eleven. We are now addressing the internal line of history within the verse which represents the history of the Protestant horn of the earth beast. We are employing the joining of Ezekiel’s two sticks in chapter thirty-seven as the point of reference to identify the mystery of God, by Christ in joining His divinity with humanity when the third angel arrives. Line upon line, the message of the mystery of God that John identified as finishing during the sounding of the seventh trumpet, was specifically sent to Laodicea by the apostle Paul. Ezekiel, John and Paul’s testimony aligns with the same mystery of God that was represented in the message of Jones and Waggoner in 1888, which was the message to Laodicea.

Ми розглядали історію, представлену в сороковому вірші одинадцятого розділу книги пророка Даниїла. Тепер ми звертаємося до внутрішньої лінії історії в межах цього вірша, яка представляє історію протестантського рога звіра із землі. Ми використовуємо з’єднання двох жезлів Єзекіїля у тридцять сьомому розділі як точку відліку, щоб визначити таємницю Божу — у Христі, в поєднанні Його божественної природи з людською, — коли приходить третій ангел. Рядок до рядка, вістка про таємницю Божу, яку Іван визначив як таку, що завершується під час звучання сьомої сурми, була спеціально адресована Лаодикії апостолом Павлом. Свідчення Єзекіїля, Івана та Павла узгоджується з тією самою таємницею Божою, що була представлена у вістці Джонса і Ваґґонера 1888 року, яка була вісткою до Лаодикії.

> For I would that ye knew what great conflict I have for you, and for them at Laodicea, and for as many as have not seen my face in the flesh; That their hearts might be comforted, being knit together in love, and unto all riches of the full assurance of understanding, to the acknowledgment of the mystery of God, and of the Father, and of Christ; In whom are hid all the treasures of wisdom and knowledge. Colossians 2:1–3.

> Бо хочу, щоб ви знали, яку велику боротьбу маю за вас, і за тих у Лаодикії, і за всіх, хто не бачив мого обличчя в тілі; щоб їхні серця були втішені, з’єднані в любові, і досягли всього багатства повної певності розуміння, для пізнання таємниці Бога, і Отця, і Христа; в якому заховані всі скарби мудрості й знання. Колосянам 2:1–3.

The work of atonement, of joining the two sticks of divinity and humanity began when the third angel arrived, but Paul is addressing the final and perfect fulfillment of the joining of the two sticks which is the mystery of God. He therefore identifies the message as the message to Laodicea that first arrived in 1856, and then was repeated in 1888, and then found its perfect fulfillment on September 11, 2001. Paul identifies the temple in a twofold nature, when he presented the mystery of God, which was to be finished in the sounding of the seventh trumpet. He divides that mystery into a head and a body.

Діло спокути, з’єднання двох жезлів божественності та людськості, почалося, коли з’явився третій ангел, але Павло говорить про остаточне й досконале звершення з’єднання двох жезлів, яке є таємницею Божою. Тому він ототожнює це послання з посланням до Лаодикії, яке вперше надійшло 1856 року, потім було повторене 1888 року, а свого досконалого звершення досягло 11 вересня 2001 року. Павло визначає храм у двоякій природі, коли він представив таємницю Божу, яку належало завершити при звучанні сьомої сурми. Він поділяє цю таємницю на голову і тіло.

> And he is the head of the body, the church: who is the beginning, the firstborn from the dead; that in all things he might have the preeminence. For it pleased the Father that in him should all fulness dwell; And, having made peace through the blood of his cross, by him to reconcile all things unto himself; by him, I say, whether they be things in earth, or things in heaven. And you, that were sometime alienated and enemies in your mind by wicked works, yet now hath he reconciled In the body of his flesh through death, to present you holy and unblameable and unreproveable in his sight: If ye continue in the faith grounded and settled, and be not moved away from the hope of the gospel, which ye have heard, and which was preached to every creature which is under heaven; whereof I Paul am made a minister; Who now rejoice in my sufferings for you, and fill up that which is behind of the afflictions of Christ in my flesh for his body’s sake, which is the church: Whereof I am made a minister, according to the dispensation of God which is given to me for you, to fulfil the word of God. Colossians 1:18–25.

> І Він є Глава тіла — Церква; Він — початок, первісток із мертвих, щоб у всьому Він мав першість. Бо вгодно було Отцеві, щоб у Ньому перебувала вся повнота; і, вчинивши мир кров’ю Його хреста, через Нього примирити з Собою все; через Нього, кажу, — чи то земне, чи то небесне. І вас, що колись були відчужені й ворогами розумом у злих вчинках, тепер Він примирив у тілі Його плоті через смерть, щоб поставити вас святими, непорочними та бездоганними перед Ним; якщо тільки перебуватимете у вірі, укорінені й стійкі, і не відхилитеся від надії Євангелії, яку ви чули, яка проповідана кожному створінню під небом, служителем якої став я, Павло; який тепер радію в своїх стражданнях за вас і доповнюю в моїй плоті те, чого бракує стражданням Христовим, заради Його тіла, яке є Церква; служителем якої я став за розпорядженням Божим, даним мені для вас, щоб виконати слово Боже. Колосян 1:18-25.

Christ is the head, which is to have preeminence in all things, and His church is the body. Together the head and the body represent the combination of divinity with humanity, and another important fact is also identified. The relation of the head and the body, is that the head is to have the preeminence over the body. With mankind, who were created in God’s image, the higher powers (the head), are to have rulership over the lower powers (the body.) Together they form one being, or in the terminology of the temple which John was to measure, they represent the holy place (humanity, the body), and the Most Holy Place (divinity, the head). How these two are joined together into “one stick”, or one body is the work of “at-One-ment.” Paul continues:

Христос — голова, якій належить першість у всьому, а Його церква — тіло. Разом голова й тіло представляють поєднання божественності з людськістю, і при цьому також виявляється ще один важливий факт. Стосунок між головою й тілом полягає в тому, що голова повинна мати першість над тілом. У людини, створеної за Божим образом, вищі сили (голова) мають панувати над нижчими силами (тіло). Разом вони утворюють одну істоту, або, мовою храму, який Іван мав виміряти, вони представляють Святе (людськість, тіло) і Святе Святих (божественність, голова). Те, як ці двоє поєднуються в "одну палицю", або одне тіло, є справою "єдинення". Павло продовжує:

> Whereof I am made a minister, according to the dispensation of God which is given to me for you, to fulfil the word of God; Even the mystery which hath been hid from ages and from generations, but now is made manifest to his saints: To whom God would make known what is the riches of the glory of this mystery among the Gentiles; which is Christ in you, the hope of glory: Whom we preach, warning every man, and teaching every man in all wisdom; that we may present every man perfect in Christ Jesus: Whereunto I also labour, striving according to his working, which worketh in me mightily. Colossians 1:25–29.

> Служителем якого я став за доморядництвом Божим, даним мені для вас, щоб сповнити слово Боже; а саме таємницю, що була захована від віків і поколінь, а тепер об’явлена Його святим; яким Бог захотів об’явити, яке є багатство слави цієї таємниці серед язичників; а саме: Христос у вас — надія слави; Його ми проповідуємо, напоумляючи кожну людину і навчаючи кожну людину в усій мудрості, щоб представити кожну людину досконалою в Христі Ісусі; для цього й труджуся, змагаючись згідно з Його дією, що потужно в мені діє. Колосянам 1:25-29.

The perfection of the one hundred and forty-four thousand, which presents “every man perfect in Christ” is the “mystery of God,” which is the combination of divinity with humanity, or as Paul states it, is “Christ in” humanity “the hope of glory.” In the days of the sounding of the Seventh Trumpet that mystery is accomplished. When Ezekiel identifies that joining, he employs two sticks, one for the northern kingdom and one for the southern kingdom to identify the symbolic link, which represents the temple by the number “forty-six.” The stick of the symbolic link of “forty-six,” is to be joined with the symbolic link of “two hundred and twenty.”

Досконалість ста сорока чотирьох тисяч, що являє «кожну людину досконалою в Христі», є «таємницею Божою», тобто поєднанням божественного з людським; або, як висловлює це Павло, — «Христос у» людстві «надія слави». У дні звучання Сьомої Сурми ця таємниця звершується. Коли Єзекіїль окреслює те поєднання, він використовує два жезли: один для північного царства і один для південного царства, щоб позначити символічний зв’язок, що позначає храм числом «сорок шість». Жезл символічного зв’язку «сорок шість» має бути з’єднаний із жезлом символічного зв’язку «двісті двадцять».

Two hundred and twenty is the symbol of divinity combined with humanity. From the publishing of the King James Bible in 1611, unto the first presentation of Miller’s message in 1831 and thereafter the publishing of the message in 1833 in the Vermont Telegraph, is two hundred and twenty years. Miller’s message was the formalization of the increase of knowledge that was derived from the Bible, when the book of Daniel was unsealed in 1798. At the beginning date of 1611, there was a divine document published and at the ending date of 1831 there was a human publication based upon the divine truth that was unsealed in 1798.

Двісті двадцять — це символ божественності, поєднаної з людською природою. Від публікації Біблії короля Якова у 1611 році до першого представлення вістки Міллера у 1831 році, а згодом до публікації цієї вістки у 1833 році в Vermont Telegraph, — це двісті двадцять років. Вістка Міллера була формалізацією примноження знань, здобутих із Біблії, коли книгу Даниїла було розпечатано 1798 року. На початкову дату 1611 року було опубліковано божественний документ, а на кінцеву дату 1831 року з’явилася людська публікація, заснована на божественній істині, яку було розпечатано 1798 року.

Those three dates represent not only two hundred and twenty years, but also the structure of the Hebrew word “Truth”, which is created by combining the first, thirteenth and last letters of the Hebrew alphabet to create the word “Truth.” A divine publication at the beginning and a human publication at the ending, and 1798 represents an increase of knowledge which would manifest a class of wicked persons who rejected that knowledge, and thus represented the thirteenth letter, which is a symbol of rebellion. That link of two hundred and twenty years was established in the movement of the first angel, and the movement of the third angel provides a second witness.

Ці три дати представляють не лише двісті двадцять років, а й структуру єврейського слова «Істина», яке створюється поєднанням першої, тринадцятої та останньої літер єврейського алфавіту, щоб утворити слово «Істина». На початку — божественне оприлюднення, а наприкінці — людське оприлюднення, а 1798 рік означає зростання знання, що виявило б клас нечестивих людей, які відкинули те знання і тим самим уособлювали тринадцяту літеру, що є символом бунту. Той двохсотдвадцятирічний зв’язок було встановлено в русі першого ангела, а рух третього ангела дає друге свідчення.

In 1776, the divine document, the Declaration of Independence, was published and two hundred and twenty years later, in 1996, a human document The Time of the End magazine was published. The human document was derived from the increase of knowledge that was produced at the time of the end in 1989, which, as with 1798, produced a rebellion to the divine message represented by the Declaration of Independence. The increase of knowledge in 1996, identified the future for America as it loses the freedom and independence it had declared in 1776 at the soon coming Sunday law. This provides a second witness that the number two hundred and twenty represents the combination of divinity with humanity, and that second witness was set forth with the signature of “Truth,” and was represented by a first witness in the history of the first angel (the first), and the second witness in the history of the third angel (the last).

1776 року було опубліковано божественний документ — Декларацію незалежності, а через двісті двадцять років потому, 1996 року, було опубліковано людський документ — журнал «The Time of the End». Людський документ походив зі збільшення знання, що відбулося у час кінця 1989 року, яке, як і 1798 року, породило бунт проти божественного послання, представленого Декларацією незалежності. Збільшення знання 1996 року окреслило майбутнє Америки як таке, в якому вона втратить свободу та незалежність, проголошені 1776 року, під час недільного закону, що незабаром настане. Це надає друге свідчення того, що число двісті двадцять означає поєднання божественного з людським, і це друге свідчення було викладене під підписом «Істина» та було представлене першим свідченням в історії першого ангела (першого) і другим свідченням в історії третього ангела (останнього).

1776 also marked the beginning of a period that preceded the actual beginning of the earth beast as the sixth kingdom of Bible prophecy. In that preparation period the signature of truth was once again identified by 1776, marking the beginning of the United States, and 1798 marking the beginning of the United States as the sixth kingdom of Bible prophecy. In the middle of that beginning and ending history, 1789 marked the center letter as thirteen colonies ratified the Constitution. Each of the three dates represent the “speaking” of the United States; with the Declaration of Independence in 1776, the Constitution in 1789, and the Alien and Sedition Acts in 1798. That history represents twenty-two years, which is a tithe or a tenth of two hundred and twenty, so it also represents a symbol of the combination of Divinity with humanity.

1776 також позначив початок періоду, який передував фактичному початку звіра із землі як шостого царства біблійного пророцтва. У той підготовчий період «ознаку істини» знову було визначено: 1776 — початок Сполучених Штатів, а 1798 — початок Сполучених Штатів як шостого царства біблійного пророцтва. Посеред цієї історії початку й завершення 1789 позначив «центральну літеру», коли тринадцять колоній ратифікували Конституцію. Кожна з трьох дат репрезентує «мовлення» Сполучених Штатів: Декларація незалежності — 1776 року, Конституція — 1789 року, а Акти про іноземців і підбурювання — 1798 року. Ця історія охоплює двадцять два роки, що є десятиною, або десятою частиною, від двохсот двадцяти; отже, вона також є символом поєднання Божества з людством.

Its representation is of the history of the earth beast who is portrayed as beginning as a lamb (divinity), and ending as a dragon (humanity). 1776 begins with the Declaration of Independence marking divinity and the Alien and Sedition Acts represent humanity, and in those twenty-two years that preceded the beginning of the earth beast’s reign as the sixth kingdom of Bible prophecy, the transition from the lamb to the dragon is typified.

Його зображення стосується історії земного звіра, який постає на початку як агнець (божественне), а в кінці — як дракон (людське). 1776 рік розпочинається Декларацією незалежності, що ознаменовує божественне, а Акти про іноземців і підбурювання уособлюють людське, і в ті двадцять два роки, що передували початку панування земного звіра як шостого царства біблійного пророцтва, перехід від агнця до дракона типологічно показано.

The beginning of the twenty-five hundred and twenty years of judgment against the southern kingdom of Judah, is connected with the beginning of the twenty-three hundred years of Daniel chapter eight, verse fourteen. The trampling down of the sanctuary and host in Judah began in 677 BC, and the twenty-three hundred year prophecy began two hundred and twenty years later in 457 BC. The stick of the southern kingdom of Judah is linked with the symbol of forty-six to the northern kingdom, and also linked to the twenty-three hundred years by the link of two-hundred and twenty.

Початок двох тисяч п’ятисот двадцяти років суду проти південного царства Юди пов’язаний із початком двох тисяч трьохсот років із книги Даниїла, розділ восьмий, вірш чотирнадцятий. Попирання святині та воїнства в Юді розпочалося 677 року до н. е., а пророцтво про дві тисячі триста років розпочалося через двісті двадцять років пізніше — у 457 році до н. е. Палиця південного царства Юди пов’язана із символом сорока шести для північного царства, а також пов’язана з двома тисячами трьомастами роками через зв’язок двохсот двадцяти.

Paul claimed to be the minister of the dispensation of God, and then defined the dispensation he was a minister of as the mystery of God, which is Christ in you the hope of glory. He further addresses this truth when writing to Timothy.

Павло стверджував, що він служитель Божого доморядництва, а потім визначив доморядництво, служителем якого він був, як Божу таємницю, яка полягає в тому, що Христос у вас — надія слави. Далі він звертається до цієї істини, коли пише до Тимофія.

> And without controversy great is the mystery of godliness: God was manifest in the flesh, justified in the Spirit, seen of angels, preached unto the Gentiles, believed on in the world, received up into glory. 1 Timothy 3:16.

> І безперечно, велика є таємниця благочестя: Бог явився в тілі, виправданий у Дусі, явлений ангелам, проповідуваний язичникам, увіруваний у світі, вознесений у славу. 1 Тимофія 3:16.

Paul here says that the mystery of godliness is God manifest in the flesh. God is the Head, and the flesh is the body. The mystery of godliness is Christ in the believer, it is the joining of divinity with humanity. Paul also uses the metaphor of marriage as did Hosea.

Тут Павло каже, що таємниця благочестя — це Бог, явлений у плоті. Бог — голова, а плоть — тіло. Таємниця благочестя — це Христос у віруючому; це поєднання божества з людською природою. Павло також використовує метафору шлюбу, як і Осія.

> For we are members of his body, of his flesh, and of his bones. For this cause shall a man leave his father and mother, and shall be joined unto his wife, and they two shall be one flesh. This is a great mystery: but I speak concerning Christ and the church. Ephesians 5:30–32.

> Бо ми — члени Його тіла, від Його плоті й від Його кісток. Тому полишить чоловік свого батька й матір, і пристане до своєї дружини, і будуть двоє одна плоть. Це велика таємниця; але я говорю про Христа та Церкву. Ефесянам 5:30–32.

In chapter thirty-seven, when Ezekiel identifies the covenant of the last days, which is the renewed covenant with those identified as the one hundred and forty-four thousand, he provides an illustration of the joining of two sticks. Those two sticks, line upon line, include Hosea and Paul’s marriage metaphor. When they were joined together, they were to be no more two nations, but one nation, forever.

У тридцять сьомому розділі, коли Єзекіїль окреслює завіт останніх днів, який є оновленим завітом із тими, кого означено як сто сорок чотири тисячі, він наводить образ з’єднання двох жезлів. Ці два жезли, рядок за рядком, включають Осію та Павлову шлюбну метафору. Коли їх було з’єднано, вони вже не мали бути двома народами, але одним народом, навіки.

> And I will make them one nation in the land upon the mountains of Israel; and one king shall be king to them all: and they shall be no more two nations, neither shall they be divided into two kingdoms any more at all: Neither shall they defile themselves any more with their idols, nor with their detestable things, nor with any of their transgressions: but I will save them out of all their dwelling places, wherein they have sinned, and will cleanse them: so shall they be my people, and I will be their God. Ezekiel 37:22, 23.

> І зроблю їх одним народом у країні на горах Ізраїлю; і один цар буде царем над усіма ними; і вони вже не будуть двома народами, і не будуть більше поділені на два царства. І не будуть вони більше сквернитися своїми ідолами, ні своїми гидотами, ні жодним зі своїх переступів; але Я спасу їх із усіх їхніх осель, де вони згрішили, і очищу їх; і вони будуть Моїм народом, а Я буду їхнім Богом. Єзекіїля 37:22, 23.

The joining together of Ezekiel identifies when they are no more divided, nor do they sin any longer, when they are cleansed, and when God is their only God, and they have only one king. On October 22, the Messenger of the Covenant suddenly came to the temple to “cleanse” His people. He came to receive a kingdom, whose people according to Peter were then to be a kingdom of priests and kings. On that date the bridegroom also came to the marriage, which is the mystery Paul and Hosea identify, which represents the combination of divinity with humanity. John identifies that the mystery, which Paul identifies as “Christ in you, the hope of glory,” would be finished in the days of the sounding of the seventh angel.

З’єднання у Єзекіїля вказує на той час, коли вони більше не розділені й більше не грішать, коли вони очищені, коли Бог є їхнім єдиним Богом і коли в них є лише один цар. 22 жовтня Посланець Заповіту раптово прийшов до храму, щоб «очистити» Свій народ. Він прийшов, щоб отримати царство, народ якого, за словами Петра, тоді мав бути царством священиків і царів. Того дня жених також прийшов до шлюбу, який є таємницею, яку визначають Павло та Осія, яка представляє поєднання божественного з людським. Іван зазначає, що ця таємниця, яку Павло називає «Христос у вас, надія слави», мала звершитися в дні сурмлення сьомого ангела.

> But in the days of the voice of the seventh angel, when he shall begin to sound, the mystery of God should be finished, as he hath declared to his servants the prophets. Revelation 10:7.

> Але в ті дні, коли сьомий ангел почне сурмити, звершиться Божа таємниця, як Він звістив Своїм рабам-пророкам. Об’явлення 10:7.

The seventh angel is the third woe, which arrived on September 11, 2001. The seventh angel began to sound when the third angel arrived in the history of 1844, and onward, but the rebellion of 1863 prevented the work from being finished. The third angel arrived and the seventh trumpet began to sound again on September 11, 2001, and this time the “mystery of God” is to be “finished.” That “mystery” is the combination of divinity with humanity, which produces the one hundred and forty-four thousand, who then become God’s ensign and army. For this reason, chapter thirty-seven of Ezekiel, begins with Ezekiel being taken to a valley of dead dry bones. Those bones represent Laodicean Adventism on September 11, 2001, and for this reason Paul addresses his gospel of the mystery of God to the Laodiceans.

Сьомий ангел є третім горем, що настало 11 вересня 2001 року. Сьомий ангел почав сурмити, коли у 1844 році прийшов третій ангел, і надалі, але бунт 1863 року перешкодив завершенню праці. Третій ангел прийшов, і сьома сурма знову почала сурмити 11 вересня 2001 року, і цього разу «таємниця Божа» має бути «звершена». Ця «таємниця» — це поєднання Божества з людськістю, яке породжує сто сорок чотири тисячі, що згодом стають стягом і військом Божим. З цієї причини тридцять сьомий розділ книги Єзекіїля починається тим, що Єзекіїля ведуть у долину мертвих сухих кісток. Ті кістки представляють лаодикійський адвентизм 11 вересня 2001 року, і з цієї причини Павло звертає своє Євангеліє про таємницю Божу до лаодикійців.

> For I would that ye knew what great conflict I have for you, and for them at Laodicea, and for as many as have not seen my face in the flesh; That their hearts might be comforted, being knit together in love, and unto all riches of the full assurance of understanding, to the acknowledgment of the mystery of God, and of the Father, and of Christ; In whom are hid all the treasures of wisdom and knowledge. Colossians 2:1–3.

> Бо хочу, щоб ви знали, яку велику боротьбу маю за вас, і за тих у Лаодикії, і за всіх, хто не бачив мого обличчя в тілі; щоб їхні серця були втішені, з’єднані в любові, і досягли всього багатства повної певності розуміння, для пізнання таємниці Бога, і Отця, і Христа; в якому заховані всі скарби мудрості й знання. Колосянам 2:1–3.

This is also the description Sister White associates with the dead dry bones of Ezekiel.

Це також опис, який сестра Вайт пов’язує з мертвими сухими кістками Єзекіїля.

> “But not only does this simile of the dry bones apply to the world, but also to those who have been blessed with great light; for they also are like the skeletons of the valley. They have the form of men, the framework of the body; but they have not spiritual life. But the parable does not leave the dry bones merely knit together into the forms of men; for it is not enough that there is symmetry of limb and feature. The breath of life must vivify the bodies, that they may stand upright, and spring into activity. These bones represent the house of Israel, the church of God, and the hope of the church is the vivifying influence of the Holy Spirit. The Lord must breathe upon the dry bones, that they may live.

> Але це порівняння із сухими кістками стосується не лише світу, а й тих, хто був обдарований великим світлом; бо вони також подібні до скелетів у долині. Вони мають вигляд людей, остов тіла; але не мають духовного життя. Та притча не залишає сухі кості просто з’єднаними в подобу людей; адже недостатньо лише симетрії кінцівок і рис обличчя. Подих життя має оживити тіла, щоб вони могли випростатися і стати до дії. Ці кості представляють дім Ізраїлів, церкву Божу, а надія церкви — оживотворний вплив Святого Духа. Господь має вдихнути життя в сухі кості, щоб вони ожили.

> “The Spirit of God, with its vivifying power, must be in every human agent, that every spiritual muscle and sinew may be in exercise. Without the Holy Spirit, without the breath of God, there is torpidity of conscience, loss of spiritual life. Many who are without spiritual life have their names on the church records, but they are not written in the Lamb’s book of life. They may be joined to the church, but they are not united to the Lord. They may be diligent in the performance of a certain set of duties, and may be regarded as living men; but many are among those who have ‘a name that thou livest, and art dead.’

> Дух Божий із своєю животворною силою має перебувати в кожній людині, щоб у дії були всі духовні м’язи й сухожилля. Без Святого Духа, без подиху Божого, настає заціпеніння совісті, втрата духовного життя. Багато хто, не маючи духовного життя, має свої імена в церковних книгах, але вони не записані в книзі життя Агнця. Вони можуть бути приєднані до церкви, але не з’єднані з Господом. Вони можуть старанно виконувати певний набір обов’язків і їх можуть вважати живими; але багато хто належить до тих, про кого сказано: «маєш ім’я, ніби живий, але ти мертвий».

> “Unless there is genuine conversion of the soul to God; unless the vital breath of God quickens the soul to spiritual life; unless the professors of truth are actuated by heaven-born principle, they are not born of the incorruptible seed which liveth and abideth forever. Unless they trust in the righteousness of Christ as their only security; unless they copy His character, labor in His spirit, they are naked, they have not on the robe of His righteousness. The dead are often made to pass for the living; for those who are working out what they term salvation after their own ideas, have not God working in them to will and to do of His good pleasure.

> Якщо немає істинного навернення душі до Бога; якщо Божий життєдайний подих не оживотворяє душу для духовного життя; якщо сповідники істини не керуються принципом небесного походження, то вони не народжені від нетлінного насіння, що живе й перебуває повік. Якщо вони не покладаються на праведність Христа як на свою єдину запоруку; якщо не наслідують Його характеру, не трудяться в Його дусі, то вони нагі, не зодягнуті в одежу Його праведності. Мертвих часто видають за живих; бо ті, що звершують, як вони це називають, спасіння за власними уявленнями, не мають Бога, Який діє в них, щоб хотіти й чинити за Своєю доброю волею.

> “This class is well represented by the valley of dry bones Ezekiel saw in vision.” Review and Herald, January 17, 1893.

> "Цей клас добре ілюструється долиною сухих кісток, яку Єзекіїль бачив у видінні." Review and Herald, 17 січня 1893 р.

The Laodicean message was first presented to Adventism in 1856, the very year the Lord opened up the advancing light of the “seven times” of Leviticus chapter twenty-six. The message of 1856, consisting of an internal message calling for repentance, and an external message of prophecy, was rejected in 1863. The Laodicean message of the mystery of “Christ in you, the hope of glory”, was repeated in 1888 by Elders Jones and Waggoner, and that message was also identified as the message to Laodicea by Sister White.

Лаодикійське послання було вперше представлено адвентизму у 1856 році, саме того року, коли Господь відкрив зростаюче світло «семи часів» двадцять шостого розділу книги Левіт. Послання 1856 року, що складалося з внутрішнього послання із закликом до покаяння та зовнішнього пророчого послання, було відкинуто у 1863 році. Лаодикійське послання про таємницю «Христос у вас, надія слави» було повторено у 1888 році пресвітерами Джонсом і Ваггонером, і це послання сестра Вайт також визначила як послання до Лаодикії.

Line upon line, Ezekiel chapter thirty-seven begins with Ezekiel being spiritually conveyed to September 11, 2001, where he is given a view of Laodicean Adventism, who are dead in sins and trespasses. He is told to give two distinct prophetic messages. The first produces a joining together, but the bodies are still dead. The second prophecy calls for the message of the “four winds” to breathe life into the bones. The message of the four winds is the sealing message of the one hundred and forty-four thousand which identifies four angels holding the four winds. Sister White identifies those four winds as an “angry horse”, seeking to break loose, for it is being restrained. The angry horse of Islam is seeking to break loose and bring death and destruction in its path, as it did on September 11, 2001, and it will be released again at the soon coming Sunday law.

Рядок за рядком, тридцять сьомий розділ Єзекіїля починається з того, що Єзекіїля духовно переносять до 11 вересня 2001 року, де йому дають видіння лаодикійського адвентизму, мертвого у провинах і гріхах. Йому наказано проголосити два окремі пророчі послання. Перше приводить до з’єднання, але тіла все ще мертві. Друге пророцтво закликає, щоб вістка про «чотири вітри» вдихнула життя в кістки. Вістка про чотири вітри є вісткою про запечатування ста сорока чотирьох тисяч; вона ідентифікує чотирьох ангелів, які стримують чотири вітри. Сестра Вайт ототожнює ці чотири вітри з «гнівним конем», що прагне вирватися, бо його стримують. Гнівний кінь ісламу прагне вирватися на волю й нести смерть і руйнування на своєму шляху, як це сталося 11 вересня 2001 року, і його знову буде випущено при скорому настанні недільного закону.

That message brings the dead bodies into a unified army that is standing upon its feet. That unified army is brought to its feet in response to the message of the seventh angel, for in the days of the sounding of the seventh angel, the mystery of the one hundred and forty-four thousand’s marriage with Christ will be accomplished.

Це послання збирає мертві тіла в єдине військо, що стоїть на ногах. Це єдине військо підводиться на ноги у відповідь на послання сьомого ангела, бо в дні сурмлення сьомого ангела звершиться таємниця шлюбу ста сорока чотирьох тисяч із Христом.

Then Ezekiel is shown the joining of two sticks that become one nation. Those two sticks are the northern kingdom of Israel, and the southern kingdom of Judah, which are joined together as one nation at the conclusion of their mutual scattering periods of twenty-five hundred and twenty years. Their mutual conclusion produces a spiritual temple, represented by the forty-six years at the beginning and at the ending of the mutual scattering times.

Тоді Єзекіїлю показано з’єднання двох палиць, які стають одним народом. Ті дві палиці — це північне царство Ізраїлю та південне царство Юди, які з’єднуються в один народ наприкінці їхніх взаємних періодів розсіяння, що тривають дві тисячі п’ятсот двадцять років. Їхнє спільне завершення утворює духовний храм, представлений сорока шістьма роками на початку й у кінці взаємних періодів розсіяння.

We will continue this study in the next article.

Ми продовжимо це дослідження у наступній статті.

> “‘And they rose early in the morning, and went forth into the wilderness of Tekoa: and as they went forth, Jehoshaphat stood and said, Hear me, O Judah, and ye inhabitants of Jerusalem; Believe in the Lord your God, so shall ye be established; believe his prophets, so shall ye prosper. 2 Chronicles 20:20.’

> 'І вони встали рано вранці та вирушили в пустелю Текоа; і коли вони вирушали, Йосафат став і сказав: Послухайте мене, Юдо та мешканці Єрусалима; вірте в Господа, Бога вашого, і будете утверджені; вірте Його пророкам, і будете мати успіх. 2 Хронік 20:20.'

> ““Believe in the Lord your God, so shall ye be established; believe his prophets, so shall ye prosper.’

> "Віруйте в Господа, Бога вашого, і утвердитеся; вірте Його пророкам, і матимете успіх.'

> “Isaiah 8:20. ‘To the law and to the testimony; if they speak not according to this word, it is because there is no light in them.’

> Ісая 8:20. «До закону і до свідчення; якщо вони не говорять згідно з цим словом, то це тому, що в них немає світла.»

> “Two texts are here set before God’s people: two conditions for success. The law spoken by Jehovah himself, and the spirit of prophecy, are the two sources of wisdom to guide His people in every experience. Deuteronomy 4:6. ‘This is your wisdom and your understanding in the sight of the nations, who shall say, Surely this great nation is a wise and understanding people.’

> Тут перед Божим народом подано два тексти: дві умови успіху. Закон, промовлений самим Єговою, і дух пророцтва — це два джерела мудрості, щоб провадити Його народ в усякому досвіді. Повторення Закону 4:6. ‘Це ваша мудрість і ваш розум в очах народів, які скажуть: Справді, цей великий народ — мудрий і розумний народ.’

> “The law of God and the Spirit of Prophecy go hand in hand to guide and counsel the church, and whenever the church has recognized this by obeying His law, the spirit of prophecy has been sent to guide her in the way of truth.

> Закон Божий і Дух пророцтва йдуть поруч, щоб провадити й наставляти церкву, і щоразу, коли церква визнавала це, слухаючись Його закону, Дух пророцтва був посланий, щоб вести її шляхом істини.

> “Revelation 12:17. ‘And the dragon was wroth with the woman, and went to make war with the remnant of her seed, which keep the commandments of God, and have the testimony of Jesus Christ.’ This prophecy points out clearly that the remnant church will acknowledge God in His law and will have the prophetic gift. Obedience to the law of God, and the spirit of prophecy has always distinguished the true people of God, and the test is usually given on present manifestations.

> Об’явлення 12:17. «І розгнівався дракон на жінку, і пішов воювати з рештою її потомства, що додержують Божих заповідей і мають свідчення Ісуса Христа». Це пророцтво чітко вказує, що церква останку визнаватиме Бога у Його законі й матиме дар пророцтва. Послух Божому закону та дух пророцтва завжди вирізняли справжній Божий народ, а перевірка зазвичай стосується сучасних проявів.

> “In Jeremiah’s day the people had no question about the message of Moses, Elijah, or Elisha, but they did question and put aside the message sent of God to Jeremiah until its force and power was wasted and there was no remedy but for God to carry them away into captivity.

> За днів Єремії народ не мав жодних сумнівів щодо звістки Мойсея, Іллі чи Єлисея, але вони ставили під сумнів і відкидали послання, послане Богом Єремії, доки його сила та міць не були змарновані, і не залишилося іншого ліку, як щоб Бог відвів їх у полон.

> “Likewise in the days of Christ the people had learned that Jeremiah’s message was true, and they persuaded themselves to believe that if they had lived in the days of their fathers they would have accepted his message, but at the same time they were rejecting Christ’s message, of whom all the prophets had written.

> Так само за днів Христа люди переконалися, що звістка Єремії була правдивою, і переконували себе, що якби вони жили за днів своїх батьків, то прийняли б його звістку, але водночас вони відкидали звістку Христа, про якого писали всі пророки.

> “As the third angel’s message arose in the world, which is to reveal the law of God to the church in its fullness and power, the prophetic gift was also immediately restored. This gift has acted a very prominent part in the development and carrying forward of this message.

> Коли у світі з’явилася третя ангельська вістка, яка має відкрити Божий закон Церкві у всій його повноті та силі, пророчий дар також був негайно відновлений. Цей дар відіграв дуже визначну роль у розвитку та поширенні цієї вістки.

> “As differences of opinion have arisen in reference to interpretations of Scriptures and methods of labor, calculated to unsettle the faith of believers in the message and lead to disunion in the work, the spirit of prophecy has always thrown light on the situation. It has always brought union of thought and harmony of action to the body of believers. In every crisis that has arisen in the development of the message and the growth of the work, those who have stood firmly by the law of God and the light of the Spirit of prophecy have triumphed and the work has prospered in their hands.” Loma Linda Messages, 34.

> Коли виникали розбіжності в поглядах щодо тлумачення Писання та методів праці, які могли похитнути віру віруючих у вістку і призвести до роз’єднання в праці, дух пророцтва завжди проливав світло на становище. Він завжди приносив єдність думок і гармонію дій у спільноті віруючих. У кожній кризі, що виникала в процесі розвитку вістки і зростання справи, ті, хто непохитно стояли за Божий закон і світло Духа пророцтва, перемагали, і справа процвітала в їхніх руках. Послання Лома-Лінди, 34.

Back to Articles