Article

# Elijah - Number Thirteen

Елайджа — номер тринадцять

Forty-six

Сорок шість

Author

Jeff Pippenger

Published

October 19, 2023

Formats

PDF
Word

In the previous article we were aligning Elijah with the history of 1798 through 1844. Elijah symbolically enters that history when William Miller was raised up to proclaim the first angel’s message. The widow of Sarepta represents a faithful church that is gathering two sticks, or two nations that would become one nation on October 22, 1844.

У попередній статті ми пов’язували Іллю з історією від 1798 до 1844 року. Ілля символічно входить у цю історію, коли Вільяма Міллера було покликано проголосити першу ангельську вістку. Вдова із Сарепти уособлює вірну церкву, яка збирає дві палиці, або два народи, що стануть одним народом 22 жовтня 1844 року.

> And say unto them, Thus saith the Lord God; Behold, I will take the children of Israel from among the heathen, whither they be gone, and will gather them on every side, and bring them into their own land: And I will make them one nation in the land upon the mountains of Israel; and one king shall be king to them all: and they shall be no more two nations, neither shall they be divided into two kingdoms any more at all: Neither shall they defile themselves any more with their idols, nor with their detestable things, nor with any of their transgressions: but I will save them out of all their dwelling places, wherein they have sinned, and will cleanse them: so shall they be my people, and I will be their God. And David my servant shall be king over them; and they all shall have one shepherd: they shall also walk in my judgments, and observe my statutes, and do them. And they shall dwell in the land that I have given unto Jacob my servant, wherein your fathers have dwelt; and they shall dwell therein, even they, and their children, and their children’s children for ever: and my servant David shall be their prince forever. Moreover I will make a covenant of peace with them; it shall be an everlasting covenant with them: and I will place them, and multiply them, and will set my sanctuary in the midst of them for evermore. My tabernacle also shall be with them: yea, I will be their God, and they shall be my people. And the heathen shall know that I the Lord do sanctify Israel, when my sanctuary shall be in the midst of them for evermore. Ezekiel 37:21–28.

> І скажи їм: Так говорить Господь Бог: Ось, Я візьму синів Ізраїлевих з-поміж народів, куди вони пішли, і зберу їх звідусіль, і приведу їх до їхньої землі. І зроблю їх одним народом у землі, на горах Ізраїлевих; і один цар буде царем над усіма ними; і не будуть більше двома народами, і не будуть більше поділені на два царства. І не будуть більше занечищуватися своїми ідолами, ані своїми гидотами, ані будь-якими своїми переступами; але Я визволю їх з усіх місць їхнього поселення, де вони грішили, і очищу їх; і вони будуть Моїм народом, а Я буду їхнім Богом. І Давид, раб Мій, буде царем над ними; і всі вони матимуть одного пастиря; вони також ходитимуть у Моїх присудах, і берегтимуть Мої постанови, і виконуватимуть їх. І житимуть у землі, яку Я дав Якову, рабові Моєму, де жили ваші батьки; і житимуть у ній вони, і їхні діти, і діти їхніх дітей навіки; і Давид, раб Мій, буде їхнім князем навіки. І складу з ними заповіт миру; він буде вічним заповітом із ними; і оселю їх, і розмножу їх, і поставлю святиню Мою посеред них навіки. І Моя скинія буде з ними; і Я буду їхнім Богом, а вони будуть Моїм народом. І пізнають народи, що Я, Господь, освячую Ізраїля, коли святиня Моя буде посеред них навіки. Єзекіїль 37:21-28.

There are several blessings Ezekiel identifies that are promised to the two sticks, that are two nations that become one nation. We will begin by considering four of those blessings that Sister White has marked as four “comings,” which were all fulfilled at the same time, on October 22, 1844.

Є кілька благословень, які Єзекіїль визначає як обіцяні двом палицям, тобто двом народам, що стануть одним народом. Ми почнемо з розгляду чотирьох із цих благословень, які Сестра Вайт позначила як чотири "приходи", що всі сповнилися одночасно, 22 жовтня 1844 року.

> “The coming of Christ as our high priest to the most holy place, for the cleansing of the sanctuary, brought to view in Daniel 8:14; the coming of the Son of man to the Ancient of Days, as presented in Daniel 7:13; and the coming of the Lord to His temple, foretold by Malachi, are descriptions of the same event; and this is also represented by the coming of the bridegroom to the marriage, described by Christ in the parable of the ten virgins, of Matthew 25.” The Great Controversy, 426.

> «Прихід Христа як нашого первосвященика до Святого Святих для очищення святилища, показаний у Даниїла 8:14; прихід Сина Людського до Давнього днями, як подано в Даниїла 7:13; і прихід Господа до Свого храму, передвіщений Малахією, є описами однієї й тієї самої події; і це також представлено приходом Нареченого на весілля, описаним Христом у притчі про десять дів, у Матвія 25». Велика боротьба, 426.

The first “coming” Sister White references, is the coming of the high priest for the “cleansing of the sanctuary,” that was to take place at the end of twenty-three hundred years. That verse provides the answer, to the question of Daniel eight and verse thirteen which asks, “How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot?” Verse fourteen identifies that the cleansing of the sanctuary would begin at the end of twenty-three hundred years. Ezekiel says that God will “take the children of Israel from among the heathen, whither they be gone, and will gather them on every side, … and the nation that is gathered will no longer defile themselves” for God would “cleanse them: so shall they be my people, and I will be their God.”

Перший «прихід», на який посилається Сестра Вайт, — це прихід первосвященика для «очищення святині», що мав відбутися наприкінці двох тисяч трьохсот років. Той вірш дає відповідь на запитання Даниїла 8:13, де сказано: «Доки триватиме видіння про щоденну жертву та беззаконня спустошення, щоб і святиня, і військо були потоптані?» Чотирнадцятий вірш визначає, що очищення святині розпочнеться наприкінці двох тисяч трьохсот років. Єзекіїль каже, що Бог «візьме синів Ізраїлевих з-посеред народів, куди вони пішли, і збере їх з усіх боків, … і зібраний народ більше не буде осквернятися», бо Бог «очистить їх: і вони будуть Моїм народом, а Я буду їхнім Богом».

On October 22, 1844, the second “coming” Sister White referred to, was the fulfillment of Daniel chapter seven, verse thirteen, which identifies that the Son of man would come to the Ancient of days, to receive a kingdom. Ezekiel says that God “will make them one nation in the land upon the mountains of Israel; and one king shall be king to them all.” Ezekiel represents Christ as king with the name of “David,” when he says that “David my servant shall be king over them.” He also identifies Christ, as David, would be their “one shepherd” and that His “servant David shall” also “be their prince forever.” A king by definition needs his title as king, and he needs a dominion to rule over and citizens of his kingdom. If there are no citizens, there would be no kingdom.

22 жовтня 1844 року другий «прихід», про який згадувала сестра Вайт, був виконанням тринадцятого вірша сьомого розділу книги Даниїла, де сказано, що Син Людський прийде до Давнього днями, щоб прийняти царство. Єзекіїль каже, що Бог «зробить їх одним народом у краю на горах Ізраїлю; і один цар буде царем для них усіх». Єзекіїль зображує Христа як царя під ім’ям «Давид», коли каже: «Давид, мій слуга, буде царем над ними». Він також вказує, що Христос, як Давид, буде їхнім «одним пастирем» і що його «слуга Давид» також «буде їхнім князем навіки». Цар за визначенням потребує титулу царя, а також володіння, над яким правити, і підданих свого царства. Якщо немає підданих, не буде й царства.

> I saw in the night visions, and, behold, one like the Son of man came with the clouds of heaven, and came to the Ancient of days, and they brought him near before him. And there was given him dominion, and glory, and a kingdom, that all people, nations, and languages, should serve him: his dominion is an everlasting dominion, which shall not pass away, and his kingdom that which shall not be destroyed. Daniel 7:13, 14.

> Я бачив у нічних видіннях, і ось один, подібний до Сина Людського, йшов з хмарами небесними, і прийшов до Давнього днями, і його підвели перед ним. І було дано йому владу, славу та царство, щоб усі народи, племена та мови служили йому: його влада — вічна влада, що не мине, а його царство — те, що не буде зруйноване. Даниїла 7:13, 14.

The third “coming” identified by Sister White was when Christ, as “the messenger of the covenant” suddenly came to His temple to purify the sons of Levi. Ezekiel says that Christ “will cleanse them: so shall they be my people, and I will be their God,” and that “moreover” He would make “a covenant of peace with them,” which will “be an everlasting covenant.” The covenant would be accomplished when God would “set” His “sanctuary in the midst of them,” and that the “heathen shall know that I the Lord do sanctify Israel, when my sanctuary shall be in the midst of them.”

Третє "пришестя", назване сестрою Вайт, було тоді, коли Христос, як "посланець завіту", раптово прийшов до Свого храму, щоб очистити синів Левія. Єзекіїль каже, що Христос "очистить їх: і вони будуть Моїм народом, а Я буду їхнім Богом", і що "крім того" Він укладе "завіт миру з ними", який буде "вічним завітом". Цей завіт звершиться, коли Бог "поставить" Своє "святилище посеред них", і "язичники пізнають, що Я, Господь, освячую Ізраїля, коли Моє святилище буде посеред них".

> Behold, I will send my messenger, and he shall prepare the way before me: and the Lord, whom ye seek, shall suddenly come to his temple, even the messenger of the covenant, whom ye delight in: behold, he shall come, saith the Lord of hosts. But who may abide the day of his coming? and who shall stand when he appeareth? for he is like a refiner’s fire, and like fullers’ soap: And he shall sit as a refiner and purifier of silver: and he shall purify the sons of Levi, and purge them as gold and silver, that they may offer unto the Lord an offering in righteousness. Then shall the offering of Judah and Jerusalem be pleasant unto the Lord, as in the days of old, and as in former years. Malachi 3:1–4.

> Ось, Я пошлю Мого посланця, і він приготує дорогу переді Мною; і Господь, Якого ви шукаєте, раптово прийде до Свого храму, і Посланець Заповіту, Яким ви тішитеся,— ось, Він прийде, говорить Господь Саваот. А хто витримає день Його приходу? І хто встоїть, коли Він з’явиться? Бо Він — як вогонь плавильника і як луг пральників. І сяде Він, як плавильник та очищувач срібла; і очистить Він синів Левія, і переплавить їх, як золото й срібло, щоб вони приносили Господеві жертву у праведності. Тоді буде приємною Господеві жертва Юди та Єрусалима, як за давніх днів і як у попередні роки. Малахії 3:1–4.

The messenger that prepared the way for Christ, the “messenger of the covenant” in the history of 1798 through 1844, was Elijah, as represented by William Miller. When Christ, suddenly came to His temple, He purified the “sons of Levi” as a “refiner’s fire.”

Посланець, який приготував шлях для Христа, «посланець заповіту» в історії 1798–1844 років, — це був Ілля в особі Вільяма Міллера. Коли Христос раптово прийшов до Свого храму, Він очистив «синів Левія» як «вогонь плавильника».

The other “coming” that was fulfilled on October 22, 1844, was the coming of the bridegroom. Twice Ezekiel identifies that the nation that was gathered from two sticks would be God’s “people, and” that He “will be their God.” This was accomplished with the marriage. On October 22, 1844, the four prophecies that were fulfilled which Sister White refers to, are all identified by the testimony of Ezekiel’s two sticks.

Інше "пришестя", що сповнилося 22 жовтня 1844 року, було приходом жениха. Двічі Єзекіїль стверджує, що народ, зібраний із двох палиць, буде Божим "народом, і" що Він "буде їхнім Богом". Це було здійснено через шлюб. 22 жовтня 1844 року всі чотири пророцтва, виконання яких згадує сестра Вайт, підтверджуються свідченням двох палиць Єзекіїля.

Elijah represents the messenger that prepares the way for the messenger of the covenant. Christ identified John the Baptist as the messenger that prepared the way for his first coming. Sister White identified William Miller as Elijah, and Miller prepared the way for Christ to come as the “high priest,” the “Son of man,” the “messenger of the covenant” and the “bridegroom.”

Ілля уособлює посланця, який готує дорогу для посланця завіту. Христос назвав Івана Хрестителя посланцем, який приготував дорогу для Його першого приходу. Сестра Вайт назвала Вільяма Міллера Іллею, і Міллер приготував дорогу для приходу Христа як "первосвященик", "Син Людський", "посланець завіту" та "жених".

After three and a half years, Elijah came from Sarepta, where he had stayed with the widow and her son and commanded Ahab to call all Israel to Carmel. Ezekiel says the heathen would know that God was God, when He placed his sanctuary in the midst of the nation that was gathered together from the two sticks. At Mount Carmel Elijah told Israel to choose whether God was God or Baal was God, but he placed the question in the context of not only who was the true God, but also in the context of who was the true prophet.

Через три з половиною роки Ілля прийшов із Сарепти, де він перебував у вдови та її сина, і звелів Ахаву скликати весь Ізраїль на гору Кармель. Єзекіїль каже, що язичники пізнають, що Бог є Бог, коли Він поставить Своє святилище посеред народу, зібраного разом із двох жезлів. На горі Кармель Ілля закликав Ізраїль обрати, хто є Бог: Бог чи Ваал, але він поставив це питання в контексті не лише того, хто є істинним Богом, а й того, хто є істинним пророком.

> And Elijah came unto all the people, and said, How long halt ye between two opinions? if the Lord be God, follow him: but if Baal, then follow him. And the people answered him not a word. Then said Elijah unto the people, I, even I only, remain a prophet of the Lord; but Baal’s prophets are four hundred and fifty men. 1 Kings 18:21, 22.

> І прийшов Ілля до всього народу й сказав: Доки ви будете вагатися між двома думками? Якщо Господь є Богом, йдіть за Ним; а якщо Ваал, то йдіть за ним. А народ не відповів йому жодним словом. Тоді Ілля сказав народові: Я, тільки я один, залишився пророком Господа; а пророків Ваалових чотириста п'ятдесят чоловік. 1 Царів 18:21, 22.

All Israel, including Ahab, knew Elijah’s God was God, when fire came down from heaven and consumed Elijah’s offering. The descent of the fire on mount Carmel marks when God placed His sanctuary in the midst of the nation made of two sticks. The miracle of fire at Mount Carmel demonstrated that God was God, and Baal was a false god.

Увесь Ізраїль, включно з Ахавом, знав, що Бог Іллі — Бог, коли з неба зійшов вогонь і пожер жертву Іллі. Сходження вогню на горі Кармел позначає час, коли Бог поставив Свою святиню посеред народу, складеного з двох палиць. Чудо вогню на горі Кармел засвідчило, що Бог — Бог, а Ваал — лжебог.

The miracle in Sarepta, when Elijah laid upon the widow’s dead son three times, proved to her that Elijah was a man of God, and the miracle at Carmel accomplished the same thing. Not only did the fire of Carmel prove God was God, but it demonstrated that Elijah was God’s true prophet, in contrast with the prophets of Baal and the prophets of the groves. In the history of 1840 through 1844, Miller and the Millerites were demonstrated to be the true prophets, in contrast with the false prophets of apostate Protestantism, who in that very history had manifested that they were the daughters of Jezebel.

Чудо в Сарепті, коли Ілля тричі лягав на мертвого сина вдови, довело їй, що Ілля був Божим чоловіком, і чудо на Кармелі зробило те саме. Вогонь на Кармелі не лише довів, що Бог є Бог, але й засвідчив, що Ілля був істинним Божим пророком, на противагу пророкам Ваала та пророкам Ашери. В історії 1840–1844 років було доведено, що Міллер і міллеріти були істинними пророками, на противагу фальшивим пророкам відступницького протестантизму, які в тій самій історії виявили себе дочками Єзавелі.

Elijah at Carmel represents the work of identifying the true Protestant horn, for the sixth kingdom of Bible prophecy, the earth beast of Revelation thirteen, has a horn of Protestantism and a horn of Republicanism, and it had just started its reign in 1798. In 1798, at the end of three and a half years of Jezebel’s rule, Elijah came from Sarepta to make a clear distinction of which church was the horn of Protestantism on the earth beast.

Ілля на Кармелі символізує працю з визначення істинного протестантського рогу, бо шосте царство біблійного пророцтва, земний звір із тринадцятого розділу Одкровення, має ріг протестантизму і ріг республіканізму, і воно щойно розпочало своє царювання у 1798 році. У 1798 році, наприкінці трьох з половиною років правління Єзавелі, Ілля прийшов із Сарепти, щоб чітко визначити, яка церква була рогом протестантизму на земному звірі.

The widow of Sarepta was traveling from the history of Thyatira to the marriage, where her widowhood was to be removed. Her resurrected son represents those that were murdered by Jezebel during the three and a half years of drought. The two sticks she was gathering for a fire was the two houses of literal Israel that were to be gathered together as one nation, and that nation was spiritual Israel. The widow was going to use the two sticks to build a fire, which took place at Carmel and on October 22, 1844, when the messenger of the covenant purified the sons of Levi with a “refiner’s fire.”

Вдова із Сарепти подорожувала від історії Тіятири до весілля, де вона мала позбутися свого вдівства. Її воскреслий син символізує тих, кого було вбито Єзавеллю протягом трьох із половиною років посухи. Дві тріски, які вона збирала для вогню, символізували два доми буквального Ізраїлю, що мали бути зібрані разом в один народ, і тим народом був духовний Ізраїль. Вдова збиралася використати ці дві тріски, щоб розкласти вогонь, що сталося на Кармелі й 22 жовтня 1844 року, коли посланець заповіту очистив синів Левія «вогнем плавильника».

Fire is a symbol of the outpouring of God’s Spirit, which took place at Carmel and at the Midnight Cry that climaxed on October 22, 1844.

Вогонь є символом виливання Божого Духа, яке відбулося на Кармелі та під час опівнічного крику, який досяг кульмінації 22 жовтня 1844 року.

> And when the day of Pentecost was fully come, they were all with one accord in one place. And suddenly there came a sound from heaven as of a rushing mighty wind, and it filled all the house where they were sitting. And there appeared unto them cloven tongues like as of fire, and it sat upon each of them. And they were all filled with the Holy Ghost, and began to speak with other tongues, as the Spirit gave them utterance. Acts 2:1–4.

> Коли сповнився день П’ятидесятниці, всі вони однодушно були в одному місці. І раптом пролунав з неба звук, немов від бурхливого сильного вітру, і він наповнив увесь дім, де вони сиділи. І з’явилися їм розділені, немов вогненні, язики, і по одному спочив на кожному з них. І всі вони наповнилися Святим Духом і почали говорити іншими мовами, як Дух давав їм промовляти. Дії 2:1-4.

The outpouring of the Spirit represents the proclamation of a message, and the widow was going to make a fire, so she could prepare some food to eat, which is a message.

Виливання Духа символізує проголошення послання, а вдова збиралася розпалити вогонь, щоб приготувати їжу до їди, яка є посланням.

> And I went unto the angel, and said unto him, Give me the little book. And he said unto me, Take it, and eat it up; and it shall make thy belly bitter, but it shall be in thy mouth sweet as honey. And I took the little book out of the angel’s hand, and ate it up; and it was in my mouth sweet as honey: and as soon as I had eaten it, my belly was bitter. Revelation 10:9, 10.

> І я підійшов до ангела і сказав йому: Дай мені книжечку. І він сказав мені: Візьми її і з'їж; і вона зробить твою утробу гіркою, але в устах твоїх буде солодкою, як мед. І я взяв книжечку з руки ангела і з'їв її; і в устах моїх вона була солодкою, як мед; і щойно я її з'їв, утроба моя стала гіркою. Об'явлення 10:9, 10.

The message that was immediately proclaimed to Jezebel by Ahab was that Elijah’s God was the true God, for Ahab had just witnessed Elijah’s God answer by fire. The message that was immediately opened up on October 22, 1844 was the third angel’s message. In either case, the message delivered by Ahab or the third angel’s message infuriates Jezebel.

Звістка, яку Ахав негайно сповістив Єзавелі, полягала в тому, що Бог Іллі — істинний Бог, бо Ахав щойно бачив, як Бог Іллі відповів вогнем. Звістка, яка негайно відкрилася 22 жовтня 1844 року, — це звістка третього ангела. У будь-якому разі, чи то звістка, передана Ахавом, чи звістка третього ангела, розлючує Єзавель.

> But tidings out of the east and out of the north shall trouble him: therefore he shall go forth with great fury to destroy, and utterly to make away many. Daniel 11:44.

> Але вісті зі сходу та з півночі стривожать його; тому він вийде у великій люті, щоб знищити й остаточно вигубити багатьох. Даниїла 11:44.

Daniel’s “tidings out of the east and north” represents the message that enrages the king of the north, who is Jezebel, and she initiates the final persecution of earth’s history. That message was represented by Ahab’s message to Jezebel, and the arrival of the third angel’s message at the opening of the judgment in 1844.

«Звістка зі сходу та півночі» у Даниїла представляє вістку, яка розлючує царя півночі, тобто Єзавель, і вона ініціює остаточне переслідування в історії Землі. Ту вістку було представлено посланням Ахава до Єзавелі та приходом третьої ангельської звістки при відкритті суду у 1844 році.

> And Ahab told Jezebel all that Elijah had done, and withal how he had slain all the prophets with the sword. Then Jezebel sent a messenger unto Elijah, saying, So let the gods do to me, and more also, if I make not thy life as the life of one of them by tomorrow about this time. 1 Kings 19:1, 2.

> І Ахав розповів Єзавелі все, що вчинив Ілля, і також про те, як він повбивав усіх пророків мечем. Тоді Єзавель послала посланця до Іллі, кажучи: Нехай так зроблять мені боги і ще додадуть, якщо я завтра о цій порі не зроблю твого життя, як життя одного з них. 1 Царів 19:1, 2.

Elijah, as a symbol, is represented through the wilderness time period of 538 through 1798. Then in 1798, Elijah appears in history as William Miller. In 1844, Elijah is calling the fire of the Midnight Cry down from heaven. Then in 1863, Elijah and his message were rejected. His message was Moses’ message of the “seven times,” represented also by the message of Ezekiel’s two sticks. The gathering of the two sticks at the conclusion of their scattering was the message of the widow of Sarepta, and she gathered the two sticks in advance of preparing a meal.

Ілля, як символ, представлений протягом періоду пустелі з 538 по 1798 рік. А потім у 1798 році Ілля з’являється в історії як Вільям Міллер. У 1844 році Ілля закликає з неба вогонь Опівнічного крику. Потім у 1863 році відкинули Іллю та його послання. Його послання було Мойсеєвим посланням про «сім часів», яке також символічно представлено посланням про два жезли Єзекіїля. Збирання двох жезлів на завершення їхнього розсіяння було посланням вдови з Сарепти, і вона зібрала дві палиці наперед, щоб приготувати їжу.

Millerite Adventism, according to James and Ellen White, became Laodicean Adventism in 1856, and when they thereafter rejected Elijah’s message of Moses’ “seven times” in 1863, they removed the logical ability to understand the increase of knowledge of the “seven times” that God had sought to bring forth in 1856 (through the eight unfinished articles of Hiram Edson.) They were forced by logic to begin to tear down the foundational system of truths the angels led William Miller to assemble. The first ‘stone’ that was discovered by Miller, was the foundation stone that Laodicean Adventism would stumble over throughout its entire history. The rejection of that first stone of truth produced the blindness of Laodicea, a symptom that is curable, but rarely pursued.

Міллерітський адвентизм, за словами Джеймса та Еллен Вайт, у 1856 році став лаодикійським адвентизмом, а коли згодом у 1863 році вони відкинули послання Іллі про «сім часів» Мойсея, вони усунули логічну здатність зрозуміти примноження знання про «сім часів», яке Бог прагнув розкрити у 1856 році (через вісім незавершених статей Хірама Едсона.) Логіка змусила їх почати руйнувати систему основоположних істин, яку ангели спонукали Вільяма Міллера зібрати. Перший «камінь», який відкрив Міллер, був наріжним каменем, об який лаодикійський адвентизм спотикався протягом усієї своєї історії. Відкинення того першого каменя істини породило сліпоту Лаодикії, симптом, який можна вилікувати, але його рідко лікують.

The cleansing of the temple that began on October 22, 1844, involved the cleansing of the “host” that had been trampled down along with the sanctuary in Daniel 8:13. The host was represented by the “two sticks” that the widow of Zarephath had gathered for the fire. The two sticks were the two houses of literal ancient Israel. Literal Ephraim and Judah, were to be gathered into one spiritual nation, and purified by the messenger of the covenant at the opening of the judgment. Those two nations were the “host,” that had been trampled down.

Очищення храму, що почалося 22 жовтня 1844 року, включало очищення «воїнства», яке було потоптане разом зі святилищем у Даниїла 8:13. Воїнство було представлене «двома палицями», які вдова з Сарепти зібрала для вогню. Ті дві палиці були двома домами буквального стародавнього Ізраїлю. Буквальні Єфрем і Юда мали бути зібрані в один духовний народ і очищені посланцем заповіту при відкритті суду. Ті два народи були тим «воїнством», яке було потоптане.

Ezekiel’s promise was that God would “take the children of Israel from among the heathen, whither they be gone”, and would “gather them” “and bring them into their own land.” The land of literal Israel was the glorious land, or the promised land, or Judah. The spiritual glorious land in 1798, was the land of the two-horned earth beast of Revelation thirteen.

Обітниця Єзекіїля полягала в тому, що Бог "візьме синів Ізраїлевих з-поміж язичників, куди вони розійшлися", і "збере їх" "і приведе їх до їхньої землі". Земля буквального Ізраїлю була славною землею, або обітованою землею, або Юдеєю. Духовна славна земля у 1798 році була землею дворогого земного звіра з тринадцятого розділу Об’явлення.

> In the day that I lifted up mine hand unto them, to bring them forth of the land of Egypt into a land that I had espied for them, flowing with milk and honey, which is the glory of all lands. . . . Yet also I lifted up my hand unto them in the wilderness, that I would not bring them into the land which I had given them, flowing with milk and honey, which is the glory of all lands. Ezekiel 20:6, 15.

> Того дня, коли Я підніс Свою руку перед ними, щоб вивести їх із землі Єгипту в землю, яку Я для них розвідав, що тече молоком і медом, яка є славою всіх земель. . . . Та й у пустелі Я підніс Свою руку перед ними, що не введу їх у землю, яку Я їм дав, що тече молоком і медом, яка є славою всіх земель. Єзекіїля 20:6, 15.

The two literal houses of Israel lived in the land that was the “glory of all lands,” the land that “flowed” with “milk and honey.” When the two literal houses of Israel were gathered together as spiritual Israel, they were promised to be placed in their own land. The spiritual “glorious land” is where the movement of the Millerites at the beginning and the movement of the one hundred and forty-four thousand at the ending are located during the reign of the earth beast. The movement that represents the one hundred and forty-four thousand could only be raised up in the land of the earth beast. A movement claiming to be the movement of the third angel from any other land is a counterfeit, for the Alpha and Omega always illustrates the end with the beginning.

Два буквальні доми Ізраїлю жили в землі, яка була «славою всіх земель», у землі, що «текла» «молоком і медом». Коли два буквальні доми Ізраїлю були зібрані разом як духовний Ізраїль, їм було обіцяно, що їх оселять у їхній власній землі. Духовна «славна земля» — це місце, де під час панування звіра із землі розташовані на початку рух міллеритів і в кінці рух ста сорока чотирьох тисяч. Рух, який представляє сто сорок чотири тисячі, міг постати лише в країні звіра із землі. Рух, що претендує бути рухом третього ангела з будь-якої іншої країни, є підробкою, бо Альфа й Омега завжди показує кінець через початок.

> “The unrivaled mercies and blessings of God have been showered upon our nation, it has been a land of liberty, and the glory of the whole earth. But instead of returning gratitude to God, instead of honoring God and his law, the professed Christians of America have become leavened with pride, covetousness, and self-sufficiency. . . .

> Неперевершені милості та благословення Божі було щедро вилито на нашу країну, і вона була землею свободи та славою всієї землі. Але замість того, щоб виявити вдячність Богові, замість того, щоб шанувати Бога та Його закон, ті, що називають себе християнами в Америці, заквасилися гордістю, жадібністю та самодостатністю. . . .

> “The time has come when judgment is fallen in the streets, and equity cannot enter, and he that departeth from evil maketh himself a prey. But the Lord’s arm is not shortened that it cannot save, and his ear is not heavy that it cannot hear. The people of the United States have been a favored people; but when they restrict religious liberty, surrender Protestantism, and give countenance to popery, the measure of their guilt will be full, and ‘national apostasy’ will be registered in the books of heaven. The result of this apostasy will be national ruin.” Review and Herald, May 2, 1893.

> Настав час, коли правосуддя впало на вулицях, і чесність не може ввійти, а хто відвертається від зла, стає здобиччю. Але рука Господня не скорочена, щоб не могла спасати, і вухо його не обтяжене, щоб не могло чути. Народ Сполучених Штатів був народом, що користувався особливою прихильністю; але коли вони обмежують релігійну свободу, зрікаються протестантизму й виявляють прихильність до папства, міра їхньої провини сповниться, і «національне відступництво» буде записане в книгах неба. Наслідком цього відступництва буде національна руїна. Рев’ю енд Геральд, 2 травня 1893.

Daniel chapter eight, verses thirteen and fourteen identify the treading down of both the sanctuary and the host. The host was the two houses of literal Israel. Jerusalem was trampled down during the twelve hundred and sixty years of the Dark Ages.

Вірші тринадцятий і чотирнадцятий восьмого розділу книги Даниїла вказують на попирання як святині, так і воїнства. Воїнство було двома домами буквального Ізраїлю. Єрусалим був попраний протягом тисячі двохсот шістдесяти років Темних віків.

> And there was given me a reed like unto a rod: and the angel stood, saying, Rise, and measure the temple of God, and the altar, and them that worship therein. But the court which is without the temple leave out, and measure it not; for it is given unto the Gentiles: and the holy city shall they tread under foot forty and two months. Revelation 11:1, 2.

> І дана була мені тростина, подібна до жезла; і став ангел, кажучи: Встань, і виміряй храм Божий, і жертовник, і тих, що поклоняються в ньому. А двір, що поза храмом, залиш назовні, і не вимірюй його; бо він даний язичникам; і святе місто вони топтатимуть сорок два місяці. Об’явлення 11:1, 2.

John in chapter eleven of Revelation is told to measure not only the temple, but also “them that worship therein.” John was prophetically located at October 22, 1844, when he was commanded to measure the temple and the worshippers therein.

Іванові в одинадцятому розділі Об’явлення було сказано виміряти не лише храм, а й «тих, хто поклоняється в ньому». Іван був пророчо перенесений до 22 жовтня 1844 року, коли йому було наказано виміряти храм і поклонників у ньому.

> And I took the little book out of the angel’s hand, and ate it up; and it was in my mouth sweet as honey: and as soon as I had eaten it, my belly was bitter. Revelation 10:10.

> І я взяв з руки ангела книжечку й з'їв її всю; і була вона в устах моїх солодка, як мед; але як тільки я її з'їв, утроба моя стала гіркою. Об'явлення 10:10.

In verse ten of chapter ten of Revelation, John represented the bitter disappointment of October 22, 1844, and he was immediately told to measure both the sanctuary and the host. The subject of the question of Daniel eight and verse thirteen, is the trampling down of both the sanctuary and the host. John informs us that “the Gentiles” were to “tread under foot” the “holy city” for “forty and two months.” The forty-two months was Elijah’s three and a half years. It was the Dark Ages from 538 through 1798. Prophetically standing in October 22, 1844, John was told to leave off the court and “measure it not, for it was given to the Gentiles, and the holy city shall they tread under foot forty and two months.”

У десятому вірші десятого розділу Об’явлення Іван зобразив гірке розчарування 22 жовтня 1844 року, і йому відразу було сказано виміряти як святилище, так і військо. Предметом питання восьмого розділу книги Даниїла, тринадцятого вірша, є попирання як святилища, так і війська. Іван повідомляє нам, що "язичники" мали "попирати" "святе місто" протягом "сорока двох місяців". Ці сорок два місяці — це три з половиною роки Іллі. Це були Темні віки з 538 по 1798 рік. Пророчо стоячи 22 жовтня 1844 року, Івану було сказано залишити двір і "не вимірюй його, бо він даний язичникам, і святе місто вони попиратимуть сорок два місяці".

When John was told to measure the “temple, and the altar, and them that worship therein;” in the words of Daniel eight and verse thirteen, he was told to measure the sanctuary and the host. If John was told ‘not’ to count the twelve hundred and sixty years, then he was to measure from 1798 to where he was standing in 1844. 1798 to 1844, when measured, represents forty-six years. The beginning of the forty-six years was in 1798, when Moses’ “seven times” against the northern house of Israel was fulfilled. The ending of the forty-six years was in 1844, when Moses’ “seven times” against the southern house of Israel was fulfilled. John’s measurement equates to forty-six years. The number forty-six symbolizes the temple. Jesus said destroy this temple, and in three days I will raise it up, but the quibbling Jews argued the temple had been erected in forty-six years.

Коли Іванові було сказано виміряти «храм, і жертовник, і тих, хто поклоняється в ньому;», то, словами Даниїла, восьма глава, тринадцятий вірш, йому було сказано виміряти святиню та воїнство. Якщо Іванові було сказано «не» рахувати тисячу двісті шістдесят років, тоді він мав виміряти від 1798 року до того, де він перебував у 1844 році. Проміжок від 1798 до 1844 року, якщо його виміряти, становить сорок шість років. Початок цих сорока шести років припав на 1798 рік, коли «сім разів» Мойсея проти північного дому Ізраїля було виконано. Закінчення цих сорока шести років припало на 1844 рік, коли «сім разів» Мойсея проти південного дому Ізраїля було виконано. Вимір Івана дорівнює сорока шести рокам. Число сорок шість символізує храм. Ісус сказав: «Зруйнуйте цей храм, і за три дні я підніму його», але придирливі юдеї твердили, що храм було зведено за сорок шість років.

> Jesus answered and said unto them, Destroy this temple, and in three days I will raise it up. Then said the Jews, Forty and six years was this temple in building, and wilt thou rear it up in three days? But he spake of the temple of his body. John 2:19–21.

> Ісус відповів і сказав їм: Зруйнуйте цей храм, і за три дні Я збудую його. Тоді сказали юдеї: Сорок і шість років будувався цей храм, а Ти за три дні збудуєш його? А Він говорив про храм тіла Свого. Івана 2:19–21.

Jesus took the flesh of Adam after Adam fell, with all of its inherited degenerations, in order to set an example that we might overcome as He overcame. Upon two witnesses, to teach that Christ’s flesh did not contain the inherited degeneracies of four thousand years of sin, is to promote the wine of Babylon, for to teach that Christ did not accept those inherited weaknesses is a primary doctrine of Catholicism.

Ісус прийняв на себе плоть Адама після його падіння, з усіма її успадкованими виродженнями, щоб дати приклад, аби ми могли перемогти так, як переміг Він. За свідченням двох свідків, навчати, що плоть Христа не містила успадкованих вироджень чотирьох тисяч років гріха, — це пропагувати вино Вавилону, бо навчати, що Христос не прийняв на себе ті успадковані слабкості, є основною доктриною католицизму.

> And every spirit that confesseth not that Jesus Christ is come in the flesh is not of God: and this is that spirit of antichrist, whereof ye have heard that it should come; and even now already is it in the world. 1 John 4:3.

> І кожен дух, який не визнає, що Ісус Христос прийшов у тілі, не від Бога; і це той дух антихриста, про який ви чули, що він має прийти; і вже тепер він у світі. 1 Івана 4:3.

> For many deceivers are entered into the world, who confess not that Jesus Christ is come in the flesh. This is a deceiver and an antichrist. 2 John 1:7.

> Бо багато обманців увійшли у світ, які не визнають, що Ісус Христос прийшов у тілі. Такий — обманець і антихрист. 2 Івана 1:7.

The temple of Christ’s body was the temple of every human being’s body.

Храм Христового тіла був храмом тіла кожної людини.

> “Christ was not in as favorable a position in the desolate wilderness to endure the temptations of Satan as was Adam when he was tempted in Eden. The Son of God humbled Himself and took man’s nature after the race had wandered four thousand years from Eden, and from their original state of purity and uprightness. Sin had been making its terrible marks upon the race for ages; and physical, mental, and moral degeneracy prevailed throughout the human family.

> У безлюдній пустелі Христос не перебував у таких сприятливих умовах, щоб витримати спокуси Сатани, як Адам, коли був спокушений в Едемі. Син Божий упокорив Себе й прийняв людську природу після того, як людський рід протягом чотирьох тисяч років віддалявся від Едему та свого первісного стану чистоти й праведності. Гріх віками залишав свої страшні сліди на людстві; і фізична, розумова та моральна деградація панували у всьому людському роді.

> “When Adam was assailed by the tempter in Eden he was without the taint of sin. He stood in the strength of his perfection before God. All the organs and faculties of his being were equally developed, and harmoniously balanced.

> Коли в Едемі на Адама напав спокусник, він був без скверни гріха. Він стояв у силі своєї досконалості перед Богом. Усі органи та здібності його єства були однаково розвинені й гармонійно врівноважені.

> “Christ, in the wilderness of temptation, stood in Adam’s place to bear the test he failed to endure. Here Christ overcame in the sinner’s behalf, four thousand years after Adam turned his back upon the light of his home. Separated from the presence of God, the human family had been departing, every successive generation, farther from the original purity, wisdom, and knowledge which Adam possessed in Eden. Christ bore the sins and infirmities of the race as they existed when He came to the earth to help man. In behalf of the race, with the weaknesses of fallen man upon Him, He was to stand the temptations of Satan upon all points wherewith man would be assailed.” Selected Messages, book 1, 267, 268.

> Христос у пустелі спокуси став на місце Адама, щоб пройти випробування, якого той не витримав. Тут Христос здобув перемогу заради грішників через чотири тисячі років після того, як Адам відвернувся від світла свого дому. Відокремлений від Божої присутності, людський рід з кожним наступним поколінням щораз далі відходив від первісної чистоти, мудрості й знання, які Адам мав в Едемі. Христос ніс гріхи й немочі людського роду такими, якими вони були на час Його приходу на землю, щоб допомогти людині. Заради людського роду, несучи на Собі немочі занепалої людини, Він мав витримати спокуси Сатани в усьому, в чому людина зазнає нападів. Вибрані вісті, книга 1, 267, 268.

In John chapter two Christ was speaking of His body as a temple, and His body-temple was that of a human being with the degeneracies of four thousand years of compounded weakness. The human temple that Christ referred to is made up of forty-six chromosomes. When Moses went upon Sinai to receive the law and instruction for erecting the temple, he was on the mount forty-six days. Ezekiel refers to Christ placing His temple in the “midst” of the two sticks. The period of time from the conclusion of the seven times of the northern kingdom and the southern kingdom that John was told to measure was forty-six years, and it represented the “midst” or period of time between 1798 and 1844. In those forty-six years, Jesus erected the spiritual temple that he would suddenly cleanse when He came as the messenger of the covenant. As the messenger of the covenant, He would write his law upon his people’s hearts. That law is represented by two tables. The first table has four commandments, the second table has six. Together they represent the number forty-six.

У другому розділі Івана Христос говорив про Своє тіло як про храм, і Його тіло-храм було людським тілом із дегенераціями чотирьох тисяч років накопиченої слабкості. Людський храм, який Христос мав на увазі, складається з сорока шести хромосом. Коли Мойсей піднявся на гору Синай, щоб отримати закон і настанови для зведення храму, він перебував там сорок шість днів. Єзекіїль говорить про те, що Христос помістить Свій храм «посеред» двох жезлів. Проміжок часу від завершення семи часів північного царства і південного царства, який Івану було наказано виміряти, становив сорок шість років, і він представляв «середину», або період часу між 1798 і 1844 роками. За ті сорок шість років Ісус збудував духовний храм, який Він раптово очистить, коли прийде як Посланець Завіту. Як Посланець Завіту, Він напише Свій закон на серцях Свого народу. Той закон представлений двома скрижалями. На першій скрижалі чотири заповіді, на другій — шість. Разом вони становлять число сорок шість.

The gathering of spiritual Israel from 1798 through 1844, represents the gathering of spiritual Israel, but it also represents the establishment of a temple.

Збирання духовного Ізраїлю в період з 1798 по 1844 рік представляє збирання духовного Ізраїлю, але також представляє заснування храму.

> To whom coming, as unto a living stone, disallowed indeed of men, but chosen of God, and precious, Ye also, as lively stones, are built up a spiritual house, an holy priesthood, to offer up spiritual sacrifices, acceptable to God by Jesus Christ.

> Приступаючи до Нього, до каменя живого, що справді людьми відкинений, але Богом вибраний і дорогоцінний, ви також, як живе каміння, збудовуєтеся в духовний дім, на святе священство, щоб приносити духовні жертви, приємні Богові через Ісуса Христа.

> Wherefore also it is contained in the scripture, Behold, I lay in Sion a chief corner stone, elect, precious: and he that believeth on him shall not be confounded.

> Тому й сказано в Писанні: Ось Я кладу на Сіоні головний наріжний камінь, вибраний, дорогоцінний; і хто вірує в Нього, не буде посоромлений.

> Unto you therefore which believe he is precious: but unto them which be disobedient, the stone which the builders disallowed, the same is made the head of the corner, And a stone of stumbling, and a rock of offence, even to them which stumble at the word, being disobedient: whereunto also they were appointed.

> Отож для вас, що віруєте, Він — дорогоцінний; а для непокірних: камінь, що його будівничі відкинули, той став головою наріжного кута; і камінь спотикання, і скеля згіршення — для тих, що спотикаються об слово, бувши неслухняні; на це вони й були призначені.

> But ye are a chosen generation, a royal priesthood, an holy nation, a peculiar people; that ye should show forth the praises of him who hath called you out of darkness into his marvellous light: Which in time past were not a people, but are now the people of God: which had not obtained mercy, but now have obtained mercy. 1 Peter 2:4–10.

> А ви — вибраний рід, царське священство, святий народ, народ особливий; щоб ви звіщали чесноти Того, Хто покликав вас із темряви у Своє дивне світло: Що колись не були народом, а тепер є народом Божим: що не одержали милості, а тепер одержали милість. 1 Петра 2:4-10.

The temple that was erected from 1798 to 1844 includes a class that were “appointed” to disobedience. Their disobedience was manifested in their rejection of the “seven times,” “the corner stone,” “the stone which the builders disallowed” which is the “rock of offence” and the “stone of stumbling.”

Храм, зведений з 1798 по 1844 рік, охоплює верству, "призначену" до непослуху. Їхній непослух виявився у відкиданні "семи часів", "наріжного каменя", "каменя, який відкинули будівничі", який є "скелею спокуси" та "каменем спотикання".

The class that was “chosen of God,” recognized the “stone” that had been “disallowed of men” as the “living stone,” and as the “stone” that had been “chosen of God, and” was “precious.” The “chosen of God,” the “chosen generation” were in “times past” “not a people, but were” then to be “the people of God.” When God gathered the two sticks, He brought them out from the “heathen.” They were to become His people when he brought the two nations together as one during the forty-six years from 1798 until 1844.

Група, яка була "обрана Богом," визнала "камінь", що був "відкинутий людьми", як "живий камінь", і як "камінь", що був "обраний Богом, і" був "дорогоцінний". "обрані Богом," "обраний рід" у "минулих часах" були "не народом, але були", тоді мали стати "народом Божим". Коли Бог зібрав дві палиці, Він вивів їх з-поміж "язичників". Вони мали стати Його народом, коли Він з'єднав два народи в одне протягом сорока шести років від 1798 до 1844.

There is only one foundation, and that foundation is Jesus Christ, but the “stone of stumbling” that was the foundation of the history that was rejected by the disobedient, was Moses’ seven times. When the “seven times” was rejected in 1863, it was a rejection of Jesus Christ.

Є лише одна основа, і цією основою є Ісус Христос, але «камінь спотикання», що був підвалиною тієї історії, яку відкинули непокірні, — це «сім разів» Мойсея. Коли «сім разів» було відкинуто 1863 року, це було відкиненням Ісуса Христа.

The dish of fables that infers that the cleansing of the sanctuary that began on October 22, 1844 was a fulfillment of the twenty-three hundred year prophecy alone, identifies an empty sanctuary, a sanctuary without a host, a kingdom without citizens. There is no purpose for the sanctuary provided by inspiration, that is of higher priority, than what God said the purpose of the sanctuary is.

Набір вигадок, який робить висновок, що очищення святині, яке почалося 22 жовтня 1844 року, було лише виконанням пророцтва про дві тисячі триста років, зображує порожню святиню, святиню без господаря, царство без громадян. Не існує жодної мети святині, даної натхненням, яка б мала вищий пріоритет, ніж та, яку Бог назвав метою святині.

> And let them make me a sanctuary; that I may dwell among them. Exodus 25:8.

> І нехай зроблять Мені святилище, щоб Я перебував серед них. Вихід 25:8.

In the Scriptures, God’s sanctuary is always associated with His people, who are the host. Ezekiel’s two sticks, that are identified as two nations, were to become one nation and God’s sanctuary would be in their midst. To misrepresent the question of verse thirteen of Daniel eight, in order to hide what is actually asked by the question, is simultaneously also rejecting the “certain saint” in verse thirteen, who was asked to answer the question.

У Святому Письмі Боже святилище завжди пов’язане з Його народом, який є воїнством. Дві палиці Єзекіїля, які визначені як два народи, мали стати одним народом, і Боже святилище мало бути серед них. Викривлення питання тринадцятого вірша восьмого розділу книги Даниїла з метою приховати те, що насправді запитує це питання, — це водночас також відкидання «певного святого» у тринадцятому вірші, якого попросили відповісти на це питання.

> Then I heard one saint speaking, and another saint said unto that certain saint which spake, How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot? And he said unto me, Unto two thousand and three hundred days; then shall the sanctuary be cleansed. Daniel 8:13, 14.

> Тоді я почув, як один святий говорив, і інший святий сказав тому певному святому, що говорив: Доки триватиме видіння про щоденну жертву та переступ спустошення, щоб і святиню, і військо віддати на потоптання? І сказав він мені: До двох тисяч трьохсот днів; тоді святиня буде очищена. Даниїла 8:13, 14.

The heavenly being who was asked the question is called “that certain saint,” and the expression is translated from the Hebrew word “Palmoni”, which means the wonderful numberer, the numberer of secrets. In the passage, which is the central pillar and foundation of Adventism, Christ represents himself as the wonderful numberer. He does so right where He identifies the relationship between the longest time prophecy in the Bible and also the time prophecy of the twenty-three hundred days. The longest time prophecy is Moses’ oath, which is the seven times of Leviticus twenty-six. It is the prophecy that identifies the scattering and enslavement of both houses of Israel, who are identified as the “host” that will be trampled down in verse thirteen, whereas, verse fourteen identifies the prophecy of trampling down of the sanctuary. Both prophecies were fulfilled on October 22, 1844, after the widow of Zarephath gathered the two sticks for the fire of the messenger of the covenant.

Небесна істота, до якої було поставлено запитання, називається «той певний святий», а цей вислів перекладено з єврейського слова «Палмоні», що означає «дивовижний обчислювач», «обчислювач таємниць». В уривку, який є центральним стовпом і підвалиною адвентизму, Христос представляє себе як дивовижний обчислювач. Він робить це саме там, де визначає взаємозв’язок між найдовшим часовим пророцтвом у Біблії та пророцтвом про дві тисячі триста днів. Найдовше часове пророцтво — це клятва Мойсея, тобто «сім часів» книги Левит, розділ двадцять шостий. Це пророцтво визначає розсіяння й поневолення обох домів Ізраїля, які ототожнюються з «військом», що буде потоптане у вірші тринадцятому, тоді як вірш чотирнадцятий визначає пророцтво про потоптання святині. Обидва пророцтва сповнилися 22 жовтня 1844 року, після того як вдова із Сарепти зібрала дві палиці для вогню посланця заповіту.

When Adventism rejected the very first truth of prophetic time which the angels led William Miller to understand, they blinded themselves. In 1856, with the eight articles of Hiram Edson, Palmoni attempted to increase the light of the seven times, but to no avail. They rejected the message to Laodicea, and accepted the five malignant manifestations of Laodicea, thus identifying themselves as the five foolish virgins.

Коли адвентизм відкинув найпершу істину пророчого часу, яку ангели допомогли зрозуміти Вільяму Міллеру, вони осліпили самих себе. У 1856 році, за допомогою восьми статей Гайрама Едсона, Палмоні намагався посилити світло щодо семи часів, але марно. Вони відкинули звістку до Лаодикії й прийняли п’ять згубних проявів Лаодикії, тим самим ототожнивши себе з п’ятьма нерозумними дівами.

The sixty-five years of Isaiah seven, that identifies 742BC, 723BC and 677BC in its beginning, was repeated in the ending history of 1798, 1844 and 1863. That ending history is represented by the gathering of the two sticks in Ezekiel chapter thirty-seven, and the widow of Sarepta (as she is called in the Greek of the New Testament), is the history of God establishing a covenant relationship with spiritual Israel in spiritual Judah (the glorious land) during the history of the sixth kingdom of Bible prophecy. That history being the end of the prophecy of sixty-five years, also represents the beginning of the earth beast of Revelation thirteen. At the beginning of the sixth kingdom of Bible prophecy, the joining of two sticks illustrates the ending of the sixth kingdom of Bible prophecy. That history contains a parallel history of the horn of Protestantism and the horn of Republicanism.

Шістдесят п’ять років із сьомого розділу книги Ісаї, що на своєму початку вказують на 742 до н. е., 723 до н. е. і 677 до н. е., були повторені в завершальній історії 1798, 1844 і 1863 років. Та завершальна історія представлена зібранням двох палиць у тридцять сьомому розділі книги Єзекіїля, а вдова із Сарепти (як її названо грецькою мовою в Новому Завіті) — це історія того, як Бог встановлює завітні стосунки з духовним Ізраїлем у духовній Юдеї (славний край) під час історії шостого царства біблійного пророцтва. Оскільки ця історія є завершенням пророцтва про шістдесят п’ять років, вона також представляє початок звіра із землі з тринадцятого розділу Об’явлення. На початку шостого царства біблійного пророцтва поєднання двох палиць ілюструє завершення шостого царства біблійного пророцтва. Та історія містить паралельну історію рога протестантизму та рога республіканізму.

Prophetically a power, or a horn, or a nation, or a kingdom, or a king or a head are interchangeable symbols, depending upon the context where they are used. All these symbols also refer to the two sticks which Ezekiel identifies as two nations. In the beginning of the earth beast’s prophetic history, the Protestant horn was gathered into one nation, or one horn. At the end of that very same history the Republican horn will come together with the horn of apostate Protestantism to make one nation. That nation will be an image to the sea beast of Revelation thirteen. Logically, if we refuse to see the testimony of the curse of the seven times (that was carried out against both houses of literal Israel), we certainly will not be able to see how those two literal houses of ancient Israel became the nation of spiritual Israel in 1844. If we cannot see that history, we are absolutely “clueless” about how that history at the beginning of the United States identifies the history at the end, when the Republican horn repeats the gathering process and the joining together that was illustrated in the beginning with the Protestant horn.

У пророчому сенсі влада, або ріг, або нація, або царство, або цар чи голова — взаємозамінні символи, залежно від контексту, у якому вони вживаються. Усі ці символи також стосуються двох жезлів, які Єзекіїль ототожнює з двома народами. На початку пророчої історії земного звіра протестантський ріг був об’єднаний у одну націю, або в один ріг. Наприкінці тієї ж історії республіканський ріг з’єднається з рогом відступницького протестантизму, щоб утворити одну націю. Ця нація стане образом звіра з моря з тринадцятого розділу Об’явлення. Логічно, якщо ми відмовляємося бачити свідчення прокляття семи часів (яке було здійснене проти обох домів буквального Ізраїля), ми, безперечно, не зможемо побачити, як ті два буквальні доми стародавнього Ізраїля стали нацією духовного Ізраїля в 1844 році. Якщо ми не можемо побачити ту історію, ми абсолютно нічого не розуміємо щодо того, як та історія на початку історії Сполучених Штатів визначає історію наприкінці, коли республіканський ріг повторює процес збирання та поєднання, який був показаний на початку з протестантським рогом.

We will continue to consider these truths in the next article.

Ми продовжимо розглядати ці істини в наступній статті.

Back to Articles