Article

# Laodicea - Number One

Лаодікея — номер один

Isaiah’s Prophecy of Doom for the Valley of Vision

Пророцтво Ісаї про загибель долини видіння

Author

Jeff Pippenger

Published

August 14, 2023

Formats

PDF
Word

> The burden of the valley of vision. What aileth thee now, that thou art wholly gone up to the housetops? Thou that art full of stirs, a tumultuous city, a joyous city: thy slain men are not slain with the sword, nor dead in battle. All thy rulers are fled together, they are bound by the archers: all that are found in thee are bound together, which have fled from far. Therefore said I, Look away from me; I will weep bitterly, labour not to comfort me, because of the spoiling of the daughter of my people. For it is a day of trouble, and of treading down, and of perplexity by the Lord God of hosts in the valley of vision, breaking down the walls, and of crying to the mountains. Isaiah 22:1–5.

> Пророцтво про долину видіння. Що з тобою тепер, що ти весь піднявся на дахи? Ти, сповнене шуму, гамірне місто, місто радості: твої полеглі не полягли від меча і не згинули в бою. Усі твої князі разом утекли, їх пов’язали лучники; усі, кого знайдено в тобі, зв’язані разом — ті, що втекли здалека. Тому я сказав: Відверніться від мене; я гірко плакатиму; не трудіться мене втішати через спустошення дочки мого народу. Бо це день біди, потоптання й замішання від Господа Бога Саваофа в долині видіння — руйнування мурів і крик до гір. Ісая 22:1-5.

In the book of Isaiah, the word “burden” is found eighteen times. Eleven of those references are directly identifying prophecies of doom, and the other seven references refer to a burden as something that is carried upon the shoulder. Only one of the references translated as “burden” represents something that is carried on the shoulder and is also a prophecy of doom. I intend to address that one reference that is the Hebrew word identifying something that is carried, but is also a prophecy of doom, so I am identifying the distinction from the start, though we will not return to these facts until later.

У книзі Ісаї слово «тягар» зустрічається вісімнадцять разів. Одинадцять із цих згадок безпосередньо позначають пророцтва про лихо, а інші сім стосуються тягаря як чогось, що несуть на плечі. Лише одна зі згадок, перекладена як «тягар», позначає щось, що несуть на плечі, і водночас є пророцтвом про лихо. Я маю намір розглянути саме цю згадку — це єврейське слово, яке позначає щось, що несуть, але водночас і пророцтво про лихо, тож я від самого початку окреслюю цю відмінність, хоча до цих фактів ми повернемося лише згодом.

The chapter is not vague about the definition of the “valley of vision” for it is identified as the “City of David” and also as “Jerusalem.” The valley of vision is a reference to Laodicean Adventism during the history of the last six verses of Daniel eleven. Isaiah set the context for this doom with the history represented in chapter twenty by describing the progressive conquering of the world by the Assyrian king who had sent a military leader named Tartan to capture a city in Egypt called Ashdod.

Розділ не є розпливчастим щодо визначення «долини видіння», бо її визначено як «Місто Давида», а також як «Єрусалим». «Долина видіння» є посиланням на лаодикійський адвентизм у період історії останніх шести віршів одинадцятого розділу Даниїла. Ісая окреслив контекст цієї загибелі історією, викладеною у двадцятому розділі, описуючи поступове підкорення світу ассирійським царем, який послав військового начальника на ім’я Тартан, щоб захопити місто в Єгипті під назвою Ашдод.

The Sunday law is identified in Daniel eleven verse forty-one and it identifies three groups that “escape” the hand of the papacy at the Sunday law.

Недільний закон згадано в Даниїла одинадцятому розділі, сорок першому вірші, і там названо три групи, які «врятуються» від руки папства під час недільного закон.

> In the year that Tartan came unto Ashdod, (when Sargon the king of Assyria sent him,) and fought against Ashdod, and took it; At the same time spake the Lord by Isaiah the son of Amoz, saying, Go and loose the sackcloth from off thy loins, and put off thy shoe from thy foot. And he did so, walking naked and barefoot. And the Lord said, Like as my servant Isaiah hath walked naked and barefoot three years for a sign and wonder upon Egypt and upon Ethiopia; So shall the king of Assyria lead away the Egyptians prisoners, and the Ethiopians captives, young and old, naked and barefoot, even with their buttocks uncovered, to the shame of Egypt. And they shall be afraid and ashamed of Ethiopia their expectation, and of Egypt their glory. And the inhabitant of this isle shall say in that day, Behold, such is our expectation, whither we flee for help to be delivered from the king of Assyria: and how shall we escape? Isaiah 20:1–6.

> Того року, коли Тартан прийшов до Ашдода (коли послав його Саргон, цар Ассирії), і воював проти Ашдода, і здобув його; Того ж часу Господь промовив через Ісаю, сина Амоса, кажучи: Іди, зніми веретище зі стегон твоїх і скинь взуття з ноги своєї. І він так учинив, ходячи нагим і босим. І сказав Господь: Як мій раб Ісая три роки ходив нагим і босим на ознаку й чудо проти Єгипту та Ефіопії; так і цар Ассирії поведе єгиптян у полон і ефіопів у неволю, юних і старих, нагих і босих, з відкритими сідницями — на сором Єгиптові. І будуть лякатися й соромитися Ефіопії, своєї надії, та Єгипту, своєї слави. І мешканець цього острова скаже того дня: Ось така була наша надія, куди ми втікали по допомогу, щоб урятуватися від царя Ассирії; то як же ми врятуємося? Ісая 20:1-6.

The question raised by the inhabitants of the isle is how do they escape from the king of Assyria, which is also represented as the king of the north in Daniel eleven.

Питання, яке порушують мешканці острова, полягає в тому, як їм урятуватися від царя Ассирії, який також зображений як цар півночі в одинадцятому розділі Даниїла.

> He [the king of the north] shall enter also into the glorious land, and many countries shall be overthrown: but these shall escape out of his hand, even Edom, and Moab, and the chief of the children of Ammon. Daniel 11:41.

> Він [цар півночі] увійде також у пишний край, і багато країн буде повалено; але з його руки врятуються оці: Едом і Моав, і головні з синів Аммона. Даниїла 11:41.

In this verse the Sunday law in the United States is identified, and there are some subtle nuances in Daniel’s passage that are worth considering. There are three verses in a row in Daniel eleven verse forty to forty-three that all identify “countries.” In verse forty the countries representing the former Soviet Union were swept away by the papacy and the United States in 1989. Modern historians confirm this fact.

У цьому вірші ідентифіковано недільний закон у Сполучених Штатах, і є кілька тонких нюансів в уривку з книги Даниїла, на які варто звернути увагу. Є три вірші поспіль в одинадцятому розділі Даниїла, з сорокового по сорок третій, які всі вказують на "країни". У сороковому вірші країни, що представляли колишній Радянський Союз, були зметені папством і Сполученими Штатами у 1989 році. Сучасні історики підтверджують цей факт.

Then in verse forty-two we find the word “countries” representing all the countries of planet earth, as the king of the north (the papacy) captures Egypt, representing the entire world. That is one of the nuances. The other of the two nuances I am referring to in the three verses involve the word “escape” in verse forty-one and then again in verse forty-two. They are two different Hebrew words, though both are translated as “escape.” The Hebrew word translated as “escape” in verse forty-two means finding no deliverance, for when the “ten kings” representing the United Nations agree to give their one-world government over to the control of the papal beast, there is no escape—no deliverance.

Потім у сорок другому вірші ми знаходимо слово "countries", що представляє всі країни планети Земля, коли цар півночі (папство) захоплює Єгипет, який символізує весь світ. Це один із нюансів. Інший із двох нюансів, про які я говорю в цих трьох віршах, стосується слова "escape" у сорок першому вірші і знову у сорок другому. Це два різні єврейські слова, хоча обидва перекладаються як "escape". Єврейське слово, перекладене як "escape", у сорок другому вірші означає відсутність визволення, бо коли "десять царів", що представляють Організацію Об’єднаних Націй, погодяться віддати свій єдиний світовий уряд під контроль папського звіра, немає втечі — немає визволення.

> And the ten horns which thou sawest are ten kings, which have received no kingdom as yet; but receive power as kings one hour with the beast. These have one mind, and shall give their power and strength unto the beast. These shall make war with the Lamb, and the Lamb shall overcome them: for he is Lord of lords, and King of kings: and they that are with him are called, and chosen, and faithful. And he saith unto me, The waters which thou sawest, where the whore sitteth, are peoples, and multitudes, and nations, and tongues. And the ten horns which thou sawest upon the beast, these shall hate the whore, and shall make her desolate and naked, and shall eat her flesh, and burn her with fire. For God hath put in their hearts to fulfil his will, and to agree, and give their kingdom unto the beast, until the words of God shall be fulfilled. Revelation 17:12–17.

> І десять рогів, які ти бачив, — це десять царів, що ще не одержали царства; але вони одержать владу як царі на одну годину разом із звіром. Вони мають одну думку і віддадуть свою владу та силу звірові. Вони воюватимуть з Агнцем, і Агнець переможе їх, бо Він — Господь над панами і Цар над царями; і ті, що з Ним, — покликані, вибрані та вірні. І каже мені: Води, які ти бачив, де сидить блудниця, — це люди, і натовпи, і народи, і мови. І десять рогів, які ти бачив на звірі, — вони зненавидять блудницю, і зроблять її спустошеною та голою, і будуть їсти її тіло, і спалять її вогнем. Бо Бог поклав у їхні серця виконати Його волю, бути однодушними, і віддати своє царство звірові, доки не сповняться слова Божі. Об’явлення 17:12-17.

These “ten kings” are referenced repeatedly in God’s word and in the story of Elijah, Ahab, the king of Israel was the head of ten tribes, and he was married to Jezebel. Jezebel is the papacy at the end of the world, Elijah is the messengers of the third angel’s message and Ahab is the head of a ten-king alliance. Ahab represents the United States as the leader of the United Nations during the prophetic history of the Sunday law. When Egypt is captured by Assyria, the king of the north in Daniel eleven forty-two has just forced the ten kings to agree to surrender their kingdom unto the papal power.

Ці «десять царів» неодноразово згадуються у Божому Слові. В оповіді про Іллю Ахав, цар Ізраїлю, був головою десяти племен і був одружений із Єзавеллю. Єзавель — це папство наприкінці світу, Ілля — це посланці вістки третього ангела, а Ахав — очільник союзу десяти царів. Ахав представляє Сполучені Штати як лідера Організації Об’єднаних Націй у пророчій історії недільного закону. Коли Єгипет буде захоплений Асирією, цар півночі в Даниїла 11:42 щойно змусив десятьох царів погодитися віддати своє царство папській владі.

> “As we approach the last crisis, it is of vital moment that harmony and unity exist among the Lord’s instrumentalities. The world is filled with storm and war and variance. Yet under one head—the papal power—the people will unite to oppose God in the person of His witnesses. This union is cemented by the great apostate. While he seeks to unite his agents in warring against the truth he will work to divide and scatter its advocates. Jealousy, evil surmising, evilspeaking, are instigated by him to produce discord and dissension.” Testimonies, volume 7, 182.

> "Коли ми наближаємося до останньої кризи, життєво важливо, щоб серед Господніх знарядь панували гармонія й єдність. Світ наповнений бурями, війнами та розбратом. Та все ж під одним проводом - папською владою - люди об'єднаються, щоб противитися Богові в особі Його свідків. Цю єдність цементує великий відступник. Прагнучи об'єднати своїх агентів для війни проти істини, він працюватиме над тим, щоб роз'єднувати та розсіювати її захисників. Ревнощі, злі підозри, лихослів'я - усе це підбурюється ним, щоб породити незгоду й розбрат." Свідчення, том 7, 182.

In verse forty-one we find the word “escape” and we also find the word “escape” in verse forty-two, but they are two different Hebrew words. The word translated as “escape” in verse forty-one means to escape as if by slipperiness. This is the word translated as “escape” in verse six of Isaiah chapter twenty. “In that day” “the inhabitant of this isle” ask how they can escape from the Assyrian who “in that day” is progressively conquering the world as illustrated in Daniel eleven and several other passages of Scripture.

У сорок першому вірші ми знаходимо слово "escape", і ми також знаходимо слово "escape" у сорок другому вірші, але це два різні єврейські слова. Слово, перекладене як "escape" у сорок першому вірші, означає втекти, наче прослизнувши. Це те саме слово, перекладене як "escape" у шостому вірші двадцятого розділу книги Ісаї. "У той день" "житель цього острова" запитує, як їм утекти від ассирійця, який "у той день" поступово завойовує світ, як це показано в одинадцятому розділі книги Даниїла та в кількох інших уривках Писання.

In Daniel eleven verse forty-one when the papacy, or as Daniel represents him, the king of the north, or as Isaiah represents him the Assyrian, is conquering the “glorious land” representing the United States, there are two groups that are identified.

У Даниїла 11:41, коли папство, або, як його зображує Даниїл, цар півночі, або, як у Ісаї — асирієць, завойовує «славний край», що представляє Сполучені Штати, названо дві групи.

> He shall enter also into the glorious land, and many countries shall be overthrown: but these shall escape out of his hand, even Edom, and Moab, and the chief of the children of Ammon. Daniel 11:41.

> Він також увійде в славний край, і багато країн буде повалено; але ці врятуються від його руки: Едом, і Моав, і головні з синів Аммона. Даниїла 11:41.

One is the “many” who are overthrown and the other group is represented as “Edom, Moab and the chief of the children of Ammon.” At the Sunday law, Revelation eighteen verse four, calls those still in Babylon to “come out.”

Одні — це «багато хто», яких повалено, а іншу групу представлено як «Едом, Моав і головний серед синів Аммона». Під час недільного закону Об’явлення, вісімнадцятий розділ, четвертий вірш, закликає тих, хто ще у Вавилоні, «вийти».

> And I heard another voice from heaven, saying, Come out of her, my people, that ye be not partakers of her sins, and that ye receive not of her plagues. Revelation 18:4.

> І почув я інший голос із неба, що казав: «Вийдіть із неї, народе Мій, щоб ви не стали учасниками її гріхів і щоб ви не прийняли від неї кар». Об’явлення 18:4.

Edom, Moab and the chief of the children of Ammon are those who escape by slipperiness, as the peoples of the isle in Isaiah twenty are hoping to do.

Едом, Моав і князь синів Аммона — це ті, хто вислизають, як сподіваються зробити народи острова у двадцятому розділі Ісаї.

In verse forty-one the other nuance I am referring to is that in verse forty, forty-one and forty-two we find the word “countries,” but in verse forty-one it is a supplied word, not in the original words of Daniel and does not belong there. Many countries were overthrown in fulfillment of verse forty at the collapse of the Soviet Union and many countries are captured when the papacy takes over the United Nations. But at the Sunday law in the United States the “many” who are overthrown, are not many countries, they can only be Seventh-day Adventists.

Ще один відтінок у сорок першому вірші, на який я звертаю увагу, полягає в тому, що в сороковому, сорок першому і сорок другому віршах ми знаходимо слово «країни», але в сорок першому вірші це додане слово, якого немає в оригінальному тексті Даниїла, і воно там не належить. Багато країн було повалено на виконання сорокового вірша під час краху Радянського Союзу, і багато країн буде захоплено, коли папство перебере контроль над Організацією Об’єднаних Націй. Але під час недільного закону в Сполучених Штатах «багато», яких буде повалено, — це не багато країн; ними можуть бути лише адвентисти сьомого дня.

> “If the light of truth has been presented to you, revealing the Sabbath of the fourth commandment, and showing that there is no foundation in the Word of God for Sunday observance, and yet you still cling to the false sabbath, refusing to keep holy the Sabbath which God calls ‘My holy day,’ you receive the mark of the beast. When does this take place? When you obey the decree that commands you to cease from labor on Sunday and worship God, while you know that there is not a word in the Bible showing Sunday to be other than a common working day, you consent to receive the mark of the beast, and refuse the seal of God.” Review and Herald, July 13, 1897.

> Якщо світло істини було відкрите вам, розкриваючи Суботу четвертої заповіді й показуючи, що в Божому Слові немає підстав для дотримання неділі, і все ж ви й далі тримаєтеся фальшивої суботи, відмовляючись освячувати Суботу, яку Бог називає «Мій святий день», ви приймаєте знак звіра. Коли це відбувається? Коли ви підкоряєтеся декрету, що наказує вам припинити працю в неділю й поклонятися Богові, знаючи, що в Біблії немає жодного слова, яке б свідчило, що неділя є чимось іншим, ніж звичайний робочий день, ви погоджуєтеся прийняти знак звіра й відкидаєте Божу печатку. Review and Herald, 13 липня 1897 року.

Any member of the Seventh-day Adventist church accepted the Sabbath doctrine when they first became baptized members of the church and they are held accountable to the “light of truth” concerning the Sabbath.

Кожен член Церкви Адвентистів Сьомого Дня прийняв вчення про суботу, коли вперше став хрещеним членом церкви, і несе відповідальність перед «світлом істини» щодо суботи.

> “The change of the Sabbath is the sign or mark of the authority of the Romish church. Those who, understanding the claims of the fourth commandment, choose to observe the false sabbath in the place of the true, are thereby paying homage to that power by which alone it is commanded. The mark of the beast is the papal sabbath, which has been accepted by the world in the place of the day of God’s appointment.

> Зміна суботи є знаком або ознакою влади римської церкви. Ті, хто, розуміючи вимоги четвертої заповіді, обирають дотримуватися фальшивої суботи замість істинної, тим самим віддають шану тій владі, що одна лише це наказує. Знак звіра — це папська субота, яку світ прийняв замість дня, встановленого Богом.

> “No one has yet received the mark of the beast. The testing time has not yet come. There are true Christians in every church, not excepting the Roman Catholic communion. None are condemned until they have had the light and have seen the obligation of the fourth commandment. But when the decree shall go forth enforcing the counterfeit sabbath, and the loud cry of the third angel shall warn men against the worship of the beast and his image, the line will be clearly drawn between the false and the true. Then those who still continue in transgression will receive the mark of the beast.

> Ще ніхто не отримав знак звіра. Час випробування ще не настав. У кожній церкві є істинні християни, не виключаючи й Римо-католицької Церкви. Ніхто не буде засуджений, доки не отримає світло й не усвідомить обов’язковості четвертої заповіді. Але коли вийде указ, що примушує до дотримання фальшивої суботи, і гучний клич третього ангела застережить людей від поклоніння звірові та його образу, межа між фальшивим і істинним буде чітко окреслена. Тоді ті, хто й далі перебуватиме в переступі, отримають знак звіра.

> “With rapid steps we are approaching this period. When Protestant churches shall unite with the secular power to sustain a false religion, for opposing which their ancestors endured the fiercest persecution, then will the papal sabbath be enforced by the combined authority of church and state. There will be a national apostasy, which will end only in national ruin.” Manuscript 51, 1899.

> «Швидкими кроками ми наближаємося до цього періоду. Коли протестантські церкви об’єднаються зі світською владою, щоб підтримати фальшиву релігію, за опір якій їхні предки зазнали найжорстокіших переслідувань, тоді папський суботній день буде нав’язаний об’єднаною владою церкви й держави. Настане національне відступництво, яке завершиться лише національною руїною». Рукопис 51, 1899.

At the Sunday law the only people held accountable for the light of the third angel is Seventh-day Adventists, for it is only then that those outside of Adventism will have the test of the third angel presented to them. The “many” overthrown at the Sunday law are Laodicean Adventists, for “judgment begins at the house of God.”

За недільного закону єдиними, кого вважатимуть відповідальними за світло третього ангела, є адвентисти сьомого дня, бо лише тоді тим, хто поза адвентизмом, буде представлено випробування третього ангела. «Багато хто», повалені за недільного закону, — це лаодикійські адвентисти, адже «суд починається з дому Божого».

> So the last shall be first, and the first last: for many be called, but few chosen. Matthew 20:16.

> Так останні будуть першими, а перші — останніми; бо багато покликаних, але мало вибраних. Матвія 20:16.

Isaiah is a “sign and a wonder” for Egypt and Ethiopia concerning the papacies progressive conquering of the world. Egypt is the United Nations; Ethiopia is the United States and Assyria is the papacy. In the setting of that prophetic history Isaiah begins to set forth a series of prophecies of doom. Chapter twenty-two is about the Laodiceans that are overthrown at the Sunday law and the Philadelphians that call “Edom, Moab and the chief of the children of Ammon” out of Babylon.

Ісая — це «знамення й чудо» для Єгипту та Ефіопії щодо поступового завоювання світу папством. Єгипет — це Організація Об’єднаних Націй; Ефіопія — це Сполучені Штати, а Ассирія — папство. У контексті тієї пророчої історії Ісая починає проголошувати низку пророцтв про загибель. Двадцять другий розділ про лаодикійців, яких повалять під час недільного закону, і філадельфійців, які закликають «Едома, Моава і вождя синів Аммона» вийти з Вавилону.

Laodicean Adventism lacks the necessary character to be saved, and they are spewed out of the mouth of the Lord at the Sunday law. I note this fact, only to emphasize the next point. Isaiah twenty-two represents another reason that Laodicea is lost, for the prophecy of doom is against the valley of “vision.” There are two primary Hebrew words that are translated as “vision.” One represents the prophetic sequence of events and the other represents a vision of Christ. One is external to the church and the other is internal to the church. The word in chapter twenty-two is the vision representing prophetic events, and it is the same word translated as “vision” in the book of Proverbs.

Лаодикійському адвентизму бракує необхідного характеру для спасіння, і їх буде виплюнуто з уст Господа, коли настане недільний закон. Я відзначаю цей факт лише для того, щоб підкреслити наступний момент. Двадцять другий розділ книги Ісаї наводить ще одну причину, чому Лаодикія загублена, бо пророцтво про загибель спрямоване проти долини «видіння». Є два основні єврейські слова, які перекладаються як «видіння». Одне позначає пророчну послідовність подій, а інше — видіння Христа. Одне є зовнішнім щодо церкви, а інше — внутрішнім. Слово у двадцять другому розділі — це видіння, що стосується пророчих подій, і це те саме слово, яке перекладено як «видіння» в Книзі Приповістей.

> Where there is no vision, the people perish: but he that keepeth the law, happy is he. Proverbs 29:18.

> Де немає видіння, народ гине; а хто дотримується закону, той щасливий. Приповісті 29:18.

The “burden of the valley of vision” is the prophecy identifying two classes of worshippers in God’s church at the end of the world. One class represented by Shebna is Laodicea and the other class is Philadelphia represented by Eliakim the son of Hilkiah. The distinction between the two classes in the chapter is of course the same distinction as the parable of the ten virgins. One class has the oil at midnight and the other class does not. The “oil” as a symbol represents different truths depending on the context where it is found, but in Isaiah twenty-two the “oil” of the ten virgins is represented by the word “vision.” One class has the “oil” the other does not.

«Тягар Долини Видіння» — це пророцтво, яке визначає два класи поклонників у Божій церкві на кінці світу. Один клас, представлений Шевною, — Лаодикія, а інший клас — Філадельфія, представлена Еліякимом, сином Хілкії. Відмінність між двома класами в цьому розділі, звісно, така сама, як у притчі про десять дів. Один клас має олію опівночі, а інший — ні. «Олія» як символ означає різні істини залежно від контексту, у якому вона зустрічається, але в двадцять другому розділі книги Ісаї «олія» десяти дів представлена словом «видіння». Один клас має «олію», інший — ні.

> “The anointed ones standing by the Lord of the whole earth, have the position once given to Satan as covering cherub. By the holy beings surrounding his throne, the Lord keeps up a constant communication with the inhabitants of the earth. The golden oil represents the grace with which God keeps the lamps of believers supplied, that they shall not flicker and go out. Were it not that this holy oil is poured from heaven in the messages of God’s Spirit, the agencies of evil would have entire control over men.

> Помазаники, що стоять при Господі всієї землі, мають становище, колись дане сатані як херувимові-охоронцеві. Через святих істот, що оточують Його престол, Господь підтримує постійний зв’язок із мешканцями землі. Золота олія символізує благодать, якою Бог забезпечує світильники віруючих, щоб вони не мерехтіли й не згасали. Якби не те, що ця свята олія зливається з небес через послання Божого Духа, сили зла мали б повний контроль над людьми.

> “God is dishonored when we do not receive the communications which he sends us. Thus we refuse the golden oil which he would pour into our souls to be communicated to those in darkness. When the call shall come, ‘Behold, the bridegroom cometh; go ye out to meet him,’ those who have not received the holy oil, who have not cherished the grace of Christ in their hearts, will find, like the foolish virgins, that they are not ready to meet their Lord. They have not, in themselves, the power to obtain the oil, and their lives are wrecked. But if God’s Holy Spirit is asked for, if we plead, as did Moses, ‘Show me thy glory,’ the love of God will be shed abroad in our hearts. Through the golden pipes, the golden oil will be communicated to us. ‘Not by might, nor by power, but by my Spirit, saith the Lord of Hosts.’ By receiving the bright beams of the Sun of Righteousness, God’s children shine as lights in the world.” Review and Herald, July 20, 1897.

> Ми зневажаємо Бога, коли не приймаємо послань, які Він надсилає нам. Таким чином ми відкидаємо золотий єлей, який Він хотів би вилити в наші душі, щоб передати його тим, хто в темряві. Коли пролунає заклик: «Ось, Жених іде; виходьте назустріч Йому», ті, хто не прийняли святого єлею, хто не плекали благодать Христа у своїх серцях, виявлять, подібно до нерозумних дів, що вони не готові зустріти свого Господа. У них самих немає сили здобути цей єлей, і їхнє життя зруйноване. Але якщо ми проситимемо Святого Духа Божого, якщо благатимемо, як Мойсей: «Покажи мені славу Твою», то любов Божа розіллється в наших серцях. Через золоті трубки золотий єлей буде переданий нам. «Не силою і не міццю, але Духом Моїм, говорить Господь Саваот». Приймаючи яскраві промені Сонця Праведності, Божі діти сяють як світила в світі. Review and Herald, 20 липня 1897 р.

The spirits of the prophets agree with one another, and Zechariah’s two anointed ones are also the two witnesses of Revelation eleven.

Духи пророків згодні між собою, і два помазанці Захарії — це також два свідки одинадцятого розділу Об'явлення.

> “Concerning the two witnesses the prophet declares further: ‘These are the two olive trees, and the two candlesticks standing before the God of the earth.’ ‘Thy word,’ said the psalmist, ‘is a lamp unto my feet, and a light unto my path.’ Revelation 11:4; Psalm 119:105. The two witnesses represent the Scriptures of the Old and the New Testament. Both are important testimonies to the origin and perpetuity of the law of God. Both are witnesses also to the plan of salvation. The types, sacrifices, and prophecies of the Old Testament point forward to a Saviour to come. The Gospels and Epistles of the New Testament tell of a Saviour who has come in the exact manner foretold by type and prophecy.” The Great Controversy, 267.

> Щодо двох свідків пророк далі проголошує: «Це дві маслини та два світильники, що стоять перед Богом землі». «Слово Твоє, — сказав псалмоспівець, — світильник ногам моїм і світло стежці моїй». Об’явлення 11:4; Псалом 119:105. Два свідки представляють Писання Старого і Нового Заповіту. Обидва є важливими свідченнями про походження і вічність Божого закону. Обидва також свідчать про план спасіння. Прообрази, жертви та пророцтва Старого Заповіту вказують наперед на Спасителя, який мав прийти. Євангелія та Послання Нового Заповіту розповідають про Спасителя, який прийшов саме так, як було передвіщено прообразами й пророцтвами. Велика боротьба, 267.

Zechariah’s two anointed ones represent the communication process that is illustrated in Revelation chapter one. The “oil” which is the prophetic “vision” of historical events is conveyed through the Old and New Testaments. In Revelation eleven these two witnesses are identified by context as Moses and Elijah. Moses and Elijah are a symbol unto themselves.

Двоє помазанців Захарії представляють процес передавання, який проілюстровано в першому розділі Об’явлення. «Єлей», який є пророчим «видінням» історичних подій, передається через Старий і Новий Заповіти. В одинадцятому розділі Об’явлення ці двоє свідків за контекстом ототожнюються з Мойсеєм та Іллею. Мойсей та Ілля самі по собі є символом.

When represented together as at the Mount of Transfiguration or Revelation eleven they are symbols of two different truths. At the mount they represent the martyrs during the Sunday law crisis and the one hundred and forty-four thousand, whereas in Revelation eleven they represent the Old and New Testaments. But for Adventism they represent even more. The two witnesses for the Jews were the “law and the prophets” representing the Old Testament, and the two witnesses for Christians were the Old and New Testaments, but for Adventism the two witnesses are the word of God and the testimony of Jesus. This is why John was in Patmos.

Коли їх представляють разом, як на горі Преображення або в одинадцятому розділі Об’явлення, вони є символами двох різних істин. На горі вони символізують мучеників під час кризи недільного закону та сто сорок чотири тисячі, тоді як в одинадцятому розділі Об’явлення вони символізують Старий і Новий Завіт. Але для адвентизму вони означають ще більше. Двома свідками для юдеїв були «закон і пророки», що представляли Старий Завіт, а двома свідками для християн були Старий і Новий Завіт, але для адвентизму двома свідками є Слово Боже і свідчення Ісуса. Ось чому Іван перебував на Патмосі.

> I John, who also am your brother, and companion in tribulation, and in the kingdom and patience of Jesus Christ, was in the isle that is called Patmos, for the word of God, and for the testimony of Jesus Christ. Revelation 1:9.

> Я, Іван, який також є вашим братом і співучасником у скорботі, у царстві та терпінні Ісуса Христа, перебував на острові, що зветься Патмос, через Слово Боже і свідчення Ісуса Христа. Об’явлення 1:9.

In Isaiah twenty-two the two witnesses of Moses and Elijah are represented, though it can only be recognized if you apply the principle of Alpha and Omega to the chapter. Consider where Jesus started His explanation of the “vision” of prophetic events to His disciples on the road to Emmaus.

У 22-му розділі книги пророка Ісаї представлені два свідки — Мойсей та Ілля, хоча це можна розпізнати лише, якщо застосувати до розділу принцип Альфи та Омеги. Поміркуйте, з чого Ісус почав Своє пояснення «видіння» пророчих подій Своїм учням дорогою до Еммауса.

> “Beginning at Moses, the very Alpha of Bible history, Christ expounded in all the Scriptures the things concerning Himself.” Desire of Ages, 796.

> "Починаючи від Мойсея, самої Альфи біблійної історії, Христос тлумачив у всіх Писаннях те, що стосувалося Його." Бажання віків, 796.

Elijah is the prophet that appears before the great and dreadful day of the Lord, with a message based upon the principle of Alpha and Omega, turning the hearts of the fathers (alpha) unto the children (omega). Moses and Elijah represent the alpha and omega of Bible prophecy. If you can hear it Moses was William Miller. Both Moses and Miller died, and both were identified by inspiration as saved. Moses is of course resurrected right after his death, but angels are waiting around the grave of Miller until his resurrection. Elijah represents the last messenger before the coming of the great and dreadful day of the Lord.

Ілля — пророк, який з’являється перед великим і страшним днем Господнім, із посланням, заснованим на принципі Альфи й Омеги, яке повертає серця батьків (альфа) до дітей (омега). Мойсей і Ілля представляють Альфу й Омегу біблійного пророцтва. Якщо ви можете це почути, Мойсей був Вільямом Міллером. І Мойсей, і Міллер померли, і обох за натхненням було визнано спасенними. Мойсей, звісно, воскрес відразу після своєї смерті, але ангели чекають біля могили Міллера до його воскресіння. Ілля представляє останнього вісника перед настанням великого і страшного дня Господнього.

> “The Jews tried to stop the proclamation of the message that had been predicted in the Word of God; but prophecy must be fulfilled. The Lord says, ‘Behold, I will send you Elijah the prophet before the coming of the great and dreadful day of the Lord’ (Malachi 4:5). Somebody is to come in the spirit and power of Elijah, and when he appears, men may say, ‘You are too earnest, you do not interpret the Scriptures in the proper way. Let me tell you how to teach your message.’

> Юдеї намагалися зупинити проголошення послання, передреченого у Слові Божому; але пророцтво мусить сповнитися. Господь говорить: «Ось, Я пошлю вам пророка Іллю перед настанням великого й страшного дня Господнього» (Малахії 4:5). Хтось має прийти в дусі та силі Іллі, і коли він з’явиться, люди можуть сказати: «Ти надто ревний, ти неправильно тлумачиш Писання. Дозволь мені сказати тобі, як слід проповідувати твоє послання».

> “There are many who cannot distinguish between the work of God and that of man. I shall tell the truth as God gives it to me, and I say now, If you continue to find fault, to have a spirit of variance, you will never know the truth, Jesus said to His disciples, ‘I have yet many things to say unto you, but ye cannot bear them now’ ( John 16:12). They were not in a condition to appreciate sacred and eternal things; but Jesus promised to send the Comforter, who would teach them all things, and bring all things to their remembrance, whatsoever He had said unto them. Brethren, we must not put our dependence in man. ‘Cease ye from man, whose breath is in his nostrils: for wherein is he to be accounted of?’ (Isaiah 2:22). You must hang your helpless souls upon Jesus. It does not become us to drink from the fountain of the valley, when there is a fountain in the mountain. Let us leave the lower streams; let us come to the higher springs. If there is a point of truth that you do not understand, upon which you do not agree, investigate, compare scripture with scripture, sink the shaft of truth down deep into the mine of God’s Word. You must lay yourselves and your opinions on the altar of God, put away your preconceived ideas, and let the Spirit of Heaven guide you into all truth.” Selected Messages, book 1, 412.

> Є багато тих, хто не може розрізнити між Божим ділом і людським. Я скажу правду так, як Бог дає її мені, і кажу нині: якщо ви й надалі будете прискіпуватися, мати дух розбрату, ви ніколи не пізнаєте істини. Ісус сказав Своїм учням: 'Ще багато маю сказати вам, але тепер не можете їх знести' (Івана 16:12). Вони не були в стані цінувати святі й вічні речі; але Ісус пообіцяв послати Утішителя, який навчить їх усього і нагадає їм усе, що Він сказав їм. Браття, ми не повинні покладати свою надію на людину. 'Перестаньте покладатися на людину, у якої подих у ніздрях: бо що вона значить?' (Ісаї 2:22). Ви повинні покласти свої безпорадні душі на Ісуса. Не личить нам пити з джерела в долині, коли є джерело на горі. Залишмо нижні потоки; прийдімо до вищих джерел. Якщо є питання істини, якого ви не розумієте, щодо якого ви не погоджуєтеся, досліджуйте, порівнюйте Писання з Писанням, опускайте ствол істини глибоко в шахту Божого Слова. Ви повинні покласти себе і свої погляди на Божий жертовник, відкинути свої наперед сформовані уявлення і дозволити Духові Неба спрямувати вас у всю істину." Вибрані вісті, книга 1, 412.

In Isaiah twenty-two Shebna and Eliakim represent the wise and foolish within Adventism at the end of the world when the king of the north is marching upon Jerusalem. Eliakim the son of Hilkiah possessed the “vision,” Shebna didn’t.

У двадцять другому розділі Ісаї Шевна та Еліякім представляють мудрих і нерозумних у середовищі адвентизму наприкінці світу, коли цар півночі наступає на Єрусалим. Еліякім, син Хілкії, мав «видіння», Шевна — ні.

> Where there is no vision, the people perish: but he that keepeth the law, happy is he. Proverbs 29:18.

> Де немає видіння, народ гине; а хто дотримується закону, той щасливий. Приповісті 29:18.

The prophetic message, that is the “vision” of this verse addresses two things. You understand the increase of prophetic light and you live, and if you don’t—you die. If you don’t understand, then you cannot be prepared to keep the Sabbath at the Sunday law test. It will be, “too late.” When Laodicean Adventists are overthrown at the Sunday law, they reject the law because they rejected the “vision of truth.” They have no oil, they do not understand the increase of knowledge that is unsealed just before probation closes.

Пророче послання, тобто «видіння» цього вірша, стосується двох речей. Ти розумієш зростання пророчого світла — і живеш; а якщо ні — помираєш. Якщо ти не розумієш, тоді ти не зможеш приготуватися, щоб дотримуватися Суботи на випробуванні недільним законом. Буде «вже запізно». Коли лаодикійські адвентисти зазнають поразки на випробуванні недільним законом, вони відкидають закон, бо відкинули «видіння істини». У них немає єлею; вони не розуміють помноження знання, яке розпечатується безпосередньо перед закриттям часу благодаті.

> Because thou sayest, I am rich, and increased with goods, and have need of nothing; and knowest not that thou art wretched, and miserable, and poor, and blind, and naked. Revelation 3:17.

> Бо ти кажеш: Я багатий, і збагатів, і ні в чому не маю потреби; і не знаєш, що ти нещасний і жалюгідний, і вбогий, і сліпий, і нагой. Об’явлення 3:17.

Isaiah’s sign is that he walked naked and barefoot for three years. He did so to warn those who would be warned by his prophetic message, that if you do not understand the vision of prophetic events, you will come to the Sunday law and become a captive that is led off in a wretched, miserable, poor, blind and naked condition. Isaiah was a sign and wonder for Isaiah’s history, but more so for the end of the world.

Знамення Ісаї полягає в тому, що він три роки ходив нагим і босим. Він зробив це, щоб попередити тих, кого може попередити його пророче послання, що якщо ви не розумієте видіння пророчих подій, то дійдете до недільного закону й станете полоненими, яких відведуть у жалюгідному, нещасному, вбогому, сліпому та нагому стані. Ісая був знаменням і дивом для історії за його днів, але ще більше — для кінця світу.

> Now all these things happened unto them for ensamples: and they are written for our admonition, upon whom the ends of the world are come. 1 Corinthians 10:11.

> А все це сталося з ними як приклади; і це написано для нашого напоумлення, на яких прийшли кінці віків. 1 Коринтян 10:11.

In the first five verses of chapter twenty-two Jerusalem, the city of David is identified as a “tumultuous,” “joyous city” that is full of “stirs.” A classic biblical statement that is even employed by worldlings is used in this chapter to represent the “joyful” “tumultuous” city that is full of “stirs,” when those in verse thirteen joyfully say, “let us eat and drink; for tomorrow we shall die.” Yet, though they are joyous, their men are slain, but not with a sword, nor in battle, and therefore Isaiah poses the question, “What aileth thee?”

У перших п’яти віршах двадцять другого розділу Єрусалим, місто Давида, названо "гамірливим", "веселим містом", повним "метушні". Класичний біблійний вислів, який уживають навіть світські люди, у цьому розділі використано, щоб змалювати "веселе", "гамірливе" місто, повне "метушні", коли ті у тринадцятому вірші радісно кажуть: "їжмо та пиймо, бо завтра помремо". Та хоч вони й радіють, їхніх мужів убито, але не мечем і не в бою, і тому Ісая ставить запитання: "Що з тобою?"

Whatever ails them, it has caused them to go to the housetops. Housetops is a symbol of worshipping the sun, moon and stars, it’s a symbol of spiritualism. Adventism is under a spiritual delusion in the passage.

Що б їх не турбувало, це спонукало їх піднятися на дахи. Дахи — символ поклоніння сонцю, місяцю та зіркам, це символ спіритизму. Адвентизм перебуває під духовною оманою у цьому уривку.

> And them that worship the host of heaven upon the housetops; and them that worship and that swear by the Lord, and that swear by Malcham; And them that are turned back from the Lord; and those that have not sought the Lord, nor inquired for him.

> І тих, що поклоняються воїнству небесному на дахах; і тих, що поклоняються, і що клянуться Господом, і що клянуться Малхамом; і тих, що відступили від Господа; і тих, що не шукали Господа й не питали про Нього.

> Hold thy peace at the presence of the Lord God: for the day of the Lord is at hand: for the Lord hath prepared a sacrifice, he hath bid his guests. And it shall come to pass in the day of the Lord’s sacrifice, that I will punish the princes, and the king’s children, and all such as are clothed with strange apparel. In the same day also will I punish all those that leap on the threshold, which fill their masters’ houses with violence and deceit. Zephaniah 1:5–9.

> Мовчи перед лицем Господа Бога, бо близький день Господній; бо Господь приготував жертву, покликав Своїх гостей. І станеться в день Господньої жертви: Я покараю князів і синів царя, і всіх, хто вдягається в чужоземний одяг. Того ж дня покараю також усіх, хто перестрибує поріг і наповнює доми своїх панів насильством і обманом. Софонії 1:5-9.

At the Sunday law crisis Adventism, represented as Jerusalem are in “the valley of vision.” Those who reject the prophetic message represented by the “oil” or “vision” are practicing spiritualism, which is addressed by Paul in Second Thessalonians. There we also find those (Shebna) that received not the love of the truth.

Під час кризи недільного закону адвентизм, представлений як Єрусалим, перебуває в «долині видіння». Ті, хто відкидає пророче послання, представлене «олією» чи «видінням», практикують спіритизм, про що пише Павло у Другому посланні до Солунян. Там ми також знаходимо тих (Шевна), які не прийняли любові до істини.

> And for this cause God shall send them strong delusion, that they should believe a lie: That they all might be damned who believed not the truth, but had pleasure in unrighteousness. 2 Thessalonians 2: 11, 12.

> І через це Бог пошле їм сильну оману, щоб вони повірили брехні, щоб були осуджені всі, хто не повірив правді, але тішилися неправедністю. 2 Солунян 2:11, 12.

Of course, the word “truth” that Paul employs is the Greek word that is taken from the Hebrew word “truth” that is created by combining the three Hebrew letters that represent the Alpha and Omega. The rejection of the “truth” represented as the principle of Alpha and Omega, brings strong delusion upon the Laodiceans, and that delusion is spiritualism.

Звісно, слово «істина», яке вживає Павло, це грецьке слово, похідне від єврейського слова «істина», утвореного шляхом поєднання трьох єврейських літер, що представляють Альфу й Омегу. Відкинення «істини», представленої як принцип Альфи й Омеги, накликає сильну оману на лаодикійців, і ця омана є спіритизмом.

> “Says the prophet Isaiah: ‘When they shall say unto you, Seek unto them that have familiar spirits, and unto wizards that peep, and that mutter: should not a people seek unto their God? for the living to the dead? To the law and to the testimony: if they speak not according to this word, it is because there is no light in them.’ Isaiah 8:19, 20. If men had been willing to receive the truth so plainly stated in the Scriptures concerning the nature of man and the state of the dead, they would see in the claims and manifestations of spiritualism the working of Satan with power and signs and lying wonders. But rather than yield the liberty so agreeable to the carnal heart, and renounce the sins which they love, multitudes close their eyes to the light and walk straight on, regardless of warnings, while Satan weaves his snares about them, and they become his prey. ‘Because they received not the love of the truth, that they might be saved,’ therefore ‘God shall send them strong delusion, that they should believe a lie.’ 2 Thessalonians 2:10, 11.” The Great Controversy, 559.

> Каже пророк Ісая: «Коли скажуть вам: звертайтеся до тих, що викликають мертвих, і до чарівників, що нашіптують і бурмочуть, — чи ж не до свого Бога має звертатися народ? Хіба за живих — до мертвих? До Закону і до Свідчення: якщо вони не говорять згідно з цим словом, то в них немає світла». Ісая 8:19, 20. Якби люди були готові прийняти істину, так ясно викладену в Писанні щодо природи людини та стану мертвих, вони побачили б у твердженнях і проявах спіритизму дію сатани з силою, знаменнями та облудними чудесами. Але, радше ніж відмовитися від свободи, такої приємної для плотського серця, і зректися улюблених гріхів, безлічі заплющують очі на світло й ідуть прямо вперед, не зважаючи на перестороги, тоді як сатана обплітає їх своїми тенетами, і вони стають його здобиччю. «Бо вони не прийняли любові правди, щоб спастися», тому «Бог пошле їм сильну оману, щоб вони повірили брехні». 2 Солунян 2:10, 11. Велика боротьба, 559.

In Isaiah twenty-two the men of the joyous city are slain, but not by battle or the sword, they are bound together and slain with the leaders who have fled.

У двадцять другому розділі Ісаї мужі веселого міста вбиті, але не війною й не мечем; їх зв’язали разом і вбили разом із вождями, які втекли.

> “If the church pursue a course similar to that of the world, they will share the same fate. Nay, rather, as they have received greater light, their punishment will be greater than that of the impenitent.

> Якщо церква піде шляхом, подібним до шляху світу, її спіткає та сама доля. Ні, радше, оскільки вона одержала більше світла, її покарання буде суворішим, ніж покарання нерозкаяних.

> “We as a people profess to have truth in advance of every other people upon the earth. Then our life and character should be in harmony with such a faith. The day is just upon us when the righteous shall be bound like precious grain in bundles for the heavenly garner, while the wicked are, like the tares, gathered for the fires of the last great day. But the wheat and tares ‘grow together until the harvest.’” Testimonies, volume 5, 100.

> Ми, як народ, стверджуємо, що маємо істину поперед усіх інших народів на землі. Тоді наше життя і характер мають бути в згоді з такою вірою. День уже на порозі, коли праведні будуть зв’язані в снопи, як дорогоцінне зерно, для небесних засіків, а нечестиві, немов кукіль, зібрані для вогнів останнього великого дня. Але пшениця й кукіль 'ростуть разом аж до жнив'. Свідчення, том 5, 100.

The leadership in Isaiah twenty-two has been bound together by “the archers.” Shebna is identified as a leader over the house, and his position will be given to Eliakim, the son of Hilkiah. In Isaiah twenty-two the prophetic message represented by the “vision” of prophetic events has produced two classes of worshippers in Jerusalem as the king of the north approaches. One class is being bound for the heavenly garner and the other for the fires of the last days. What has bound the wicked is “the archers,” which is one of the many symbols of Islam in God’s Word.

Керівництво в двадцять другому розділі Ісаї було зв’язане разом «лучниками». Шевна визначений як управитель над домом, і його посада буде віддана Еліякиму, синові Хілкії. У двадцять другому розділі Ісаї пророче послання, представлене «видінням» пророчих подій, спричинило появу двох груп поклонників у Єрусалимі, коли наближається цар півночі. Одних зв’язують для небесної житниці, а інших — для вогнів останніх днів. Те, що зв’язало нечестивих, — це «лучники», що є одним із багатьох символів ісламу в Божому Слові.

> And the residue of the number of archers, the mighty men of the children of Kedar, shall be diminished: for the Lord God of Israel hath spoken it. Isaiah 21:17.

> І решта числа лучників, хоробрих мужів із синів Кедара, умаліє, бо так сказав Господь Бог Ізраїля. Ісая 21:17.

> And these are the names of the sons of Ishmael, by their names, according to their generations: the firstborn of Ishmael, Nebajoth; and Kedar, and Adbeel, and Mibsam, And Mishma, and Dumah, and Massa, Hadar, and Tema, Jetur, Naphish, and Kedemah: These are the sons of Ishmael, and these are their names, by their towns, and by their castles; twelve princes according to their nations. Genesis 25:13–16.

> І оце імена синів Ізмаїла, за їхніми іменами, за їхніми поколіннями: первісток Ізмаїла — Невайот; і Кедар, і Адбеел, і Мівсам, і Мішма, і Дума, і Масса, Хадар, і Тема, Єтур, Нафіш і Кедма. Оце сини Ізмаїла, і оце їхні імена за їхніми містами та за їхніми укріпленнями: дванадцять князів за їхніми племенами. Буття 25:13–16.

The leadership of Adventism was bound by archers when they rejected the message that Islam attacked the United States on September 11, 2001, in fulfillment of Bible prophecy. The attack on 9/11 was the confirmation of the message that was unsealed in 1989, at the collapse of the Soviet Union. Islam’s attack on 9/11 paralleled August 11, 1840, when a prophecy about Islam being restrained empowered the first angels’ message by confirming Miller’s primary prophetic rule, that a day represented a year. August 11, 1840 was a fulfillment of a predicted event that was based upon the day for a year principle. When it was fulfilled the first angels’ message was carried to every mission station in the world.

Керівництво адвентизму було скуте лучниками, коли воно відкинуло вістку про те, що іслам напав на Сполучені Штати 11 вересня 2001 року як виконання біблійного пророцтва. Напад 11 вересня був підтвердженням вістки, яку було розпечатано у 1989 році, під час розпаду Радянського Союзу. Напад ісламу 11 вересня був паралеллю до 11 серпня 1840 року, коли пророцтво про стримання ісламу надало силу першій ангельській вістці, підтвердивши головне пророче правило Міллера, що день означає рік. 11 серпня 1840 року було виконанням передбаченої події, яка ґрунтувалася на принципі день за рік. Коли це виконалося, перша ангельська вістка була донесена до кожної місіонерської станції у світі.

9/11 confirmed the primary rule of the “vision” given to Adventism to proclaim. That rule is that history repeats. When the day for a year principle was confirmed on August 11, 1840, the mighty angel of Revelation ten descended marking the empowerment of Miller’s judgment hour message, thus typifying when the angel of Revelation eighteen descended on 9/11.

11 вересня підтвердило основне правило «видіння», даного Адвентизму для проголошення. Це правило таке: історія повторюється. Коли принцип «день за рік» було підтверджено 11 серпня 1840 року, сильний ангел з десятого розділу Об’явлення зійшов, ознаменувавши наділення силою звістки про годину суду Міллера, тим самим прообразивши зішестя ангела з вісімнадцятого розділу Об’явлення 11 вересня.

> “How comes the word that I have declared that New York is to be swept away by a tidal wave? This I have never said. I have said, as I looked at the great buildings going up there, story after story, ‘What terrible scenes will take place when the Lord shall arise to shake terribly the earth! Then the words of Revelation 18:1–3 will be fulfilled.’ The whole of the eighteenth chapter of Revelation is a warning of what is coming on the earth. But I have no light in particular in regard to what is coming on New York, only that I know that one day the great buildings there will be thrown down by the turning and overturning of God’s power. From the light given me, I know that destruction is in the world. One word from the Lord, one touch of his mighty power, and these massive structures will fall. Scenes will take place the fearfulness of which we cannot imagine.” Review and Herald, July 5, 1906.

> Звідки взялося твердження, нібито мною заявлено, що Нью-Йорк буде змитий припливною хвилею? Цього мною ніколи не казано. Споглядаючи, як там виростають величезні будівлі, поверх за поверхом, було мною сказано: «Які жахливі сцени відбудуться, коли Господь підведеться, щоб страшно потрясти землю! Тоді справдяться слова Об’явлення 18:1–3». Увесь вісімнадцятий розділ Об’явлення — це попередження про те, що прийде на землю. Але я не маю особливого світла щодо того, що чекає на Нью-Йорк, лише знаю, що одного дня величезні будівлі там будуть повалені поворотами й переворотами Божої сили. Із даного мені світла я знаю, що у світі — руйнування. Одне слово від Господа, один дотик Його могутньої сили — і ці масивні споруди впадуть. Відбудуться сцени, жахливості яких ми не можемо уявити. Review and Herald, 5 липня 1906 р.

There is of course much more to say about Islam, but Shebna represents those who reject the “vision” of prophetic history that is based upon the repetition of history, accompanied with the primary truth of the repetition of history—that the beginning of a thing illustrates the end of a thing. The restraint of Islam on August 11, 1840 brought the angel of Revelation ten down and the release of Islam on 9/11 brought the angel of Revelation eighteen down.

Звісно, про іслам можна сказати набагато більше, але Шевна уособлює тих, хто відкидає «бачення» пророчої історії, що ґрунтується на повторенні історії й супроводжується основною істиною цього повторення — що початок чогось ілюструє його кінець. Стримування ісламу 11 серпня 1840 року спричинило зшестя ангела десятого розділу Об’явлення, а вивільнення ісламу 9/11 — зшестя ангела вісімнадцятого розділу Об’явлення.

> And I said, Hear, I pray you, O heads of Jacob, and ye princes of the house of Israel; Is it not for you to know judgment? Who hate the good, and love the evil; who pluck off their skin from off them, and their flesh from off their bones; Who also eat the flesh of my people, and flay their skin from off them; and they break their bones, and chop them in pieces, as for the pot, and as flesh within the caldron. Then shall they cry unto the Lord, but he will not hear them: he will even hide his face from them at that time, as they have behaved themselves ill in their doings. Thus saith the Lord concerning the prophets that make my people err, that bite with their teeth, and cry, Peace; and he that putteth not into their mouths, they even prepare war against him. Therefore night shall be unto you, that ye shall not have a vision; and it shall be dark unto you, that ye shall not divine; and the sun shall go down over the prophets, and the day shall be dark over them. Then shall the seers be ashamed, and the diviners confounded: yea, they shall all cover their lips; for there is no answer of God. But truly I am full of power by the spirit of the Lord, and of judgment, and of might, to declare unto Jacob his transgression, and to Israel his sin. Hear this, I pray you, ye heads of the house of Jacob, and princes of the house of Israel, that abhor judgment, and pervert all equity. They build up Zion with blood, and Jerusalem with iniquity. The heads thereof judge for reward, and the priests thereof teach for hire, and the prophets thereof divine for money: yet will they lean upon the Lord, and say, Is not the Lord among us? none evil can come upon us. Micah 3:1–11.

> І я сказав: Послухайте, прошу вас, голови дому Якова та князі дому Ізраїлевого: хіба не вам знати суд? Ви, що ненавидите добро і любите зло; що здираєте з них їхню шкіру і плоть з їхніх кісток; що їсте плоть Мого народу, і шкіру їхню з них здираєте; ламаєте їхні кості й рубаєте їх на шматки, як для горщика, як м’ясо в казані. Тоді вони кликатимуть до Господа, та Він не почує їх; того часу Він навіть сховає від них Своє лице, бо лихо поводилися у своїх учинках. Так говорить Господь про пророків, які вводять у блуд Мій народ, що кусають своїми зубами та кричать: Мир! — а хто не кладе їм у рот, проти того готують війну. Тому буде вам ніч, і видіння не матимете; і буде вам темрява, щоб ви не ворожили; і зайде сонце над пророками, і потемніє над ними день. Тоді посоромляться провидці й зніяковіють віщуни; так, усі вони закриють свої уста, бо немає відповіді від Бога. А я по-справді наповнений силою від Духа Господнього, і судом, і міццю, щоб сповістити Якову його переступ, а Ізраїлеві — його гріх. Послухайте це, прошу вас, голови дому Якова та князі дому Ізраїлевого, що ненавидите суд і перекручуєте всю правоту. Вони будують Сіон кров’ю, а Єрусалим — беззаконням. Начальники його судять за подарунки, священики його навчають за плату, а пророки його віщують за гроші; але при цьому спираються на Господа й кажуть: Чи не серед нас Господь? Зло не прийде на нас. Михей 3:1-11.

> And the multitude of all the nations that fight against Ariel [Jerusalem], even all that fight against her and her munition, and that distress her, shall be as a dream of a night vision. It shall even be as when an hungry man dreameth, and, behold, he eateth; but he awaketh, and his soul is empty: or as when a thirsty man dreameth, and, behold, he drinketh; but he awaketh, and, behold, he is faint, and his soul hath appetite: so shall the multitude of all the nations be, that fight against mount Zion. Stay yourselves, and wonder; cry ye out, and cry: they are drunken, but not with wine; they stagger, but not with strong drink. For the Lord hath poured out upon you the spirit of deep sleep, and hath closed your eyes: the prophets and your rulers, the seers hath he covered. And the vision of all is become unto you as the words of a book that is sealed, which men deliver to one that is learned, saying, Read this, I pray thee: and he saith, I cannot; for it is sealed: And the book is delivered to him that is not learned, saying, Read this, I pray thee: and he saith, I am not learned. Wherefore the Lord said, Forasmuch as this people draw near me with their mouth, and with their lips do honour me, but have removed their heart far from me, and their fear toward me is taught by the precept of men: Therefore, behold, I will proceed to do a marvellous work among this people, even a marvellous work and a wonder: for the wisdom of their wise men shall perish, and the understanding of their prudent men shall be hid. Woe unto them that seek deep to hide their counsel from the Lord, and their works are in the dark, and they say, Who seeth us? and who knoweth us? Surely your turning of things upside down shall be esteemed as the potter’s clay: for shall the work say of him that made it, He made me not? or shall the thing framed say of him that framed it, He had no understanding? Isaiah 29:7–16.

> І безліч усіх народів, що воюють проти Ариїла [Єрусалим], і всі, хто воює проти неї та її твердині, і хто утискає її, буде як сон нічного видіння. І буде так, як коли голодна людина бачить сон, і ось він їсть; але прокидається, і його душа порожня; або як коли спраглий бачить сон, і ось він п’є; але прокидається, і ось він знемагає, і душа його жадає: такою буде безліч усіх народів, що воюють проти гори Сіон. Зупиніться й дивуйтеся; вигукуйте й кричіть: вони п’яні, але не від вина; хитаються, але не від міцного напою. Бо Господь вилив на вас дух глибокого сну і зімкнув ваші очі; пророків та ваших правителів, провидців, Він покрив. І все видіння стало для вас, як слова запечатаної книги, яку дають грамотному, кажучи: Прочитай це, прошу тебе; а він каже: Не можу, бо вона запечатана; і книгу дають неграмотному, кажучи: Прочитай це, прошу тебе; а він каже: Я неграмотний. І сказав Господь: Оскільки цей народ наближається до Мене своїми устами і вшановує Мене своїми губами, але віддалив своє серце далеко від Мене, а їхній страх переді Мною — навчений людською настановою, тому, ось Я приступлю робити серед цього народу дивне діло — диво й чудо: бо мудрість їхніх мудреців загине, і розуміння їхніх розсудливих буде приховане. Горе тим, які глибоко ховають свою раду від Господа, і їхні діла в темряві, і вони кажуть: Хто нас бачить? і хто нас знає? Авжеж, ваше перевертання всього буде вважатися за глину гончаря: бо чи скаже твориво про того, хто його зробив: Він мене не зробив? або чи скаже витвір про того, хто його сформував: У нього не було розуму? Ісая 29:7-16.

The valley of vision, according to Isaiah is “a day of trouble, and of treading down, and of perplexity by the Lord God of hosts in the valley of vision, breaking down the walls, and of crying to the mountains.” Isaiah therefore weeps bitterly, just as did Jesus.

Долина видіння, згідно з Ісаєю, — це "день скорботи, потоптання і сум'яття від Господа Бога Саваота в долині видіння, руйнування стін і волання до гір." Тому Ісая гірко плаче, як і Ісус.

> “The tears of Jesus were not in anticipation of His own suffering. Just before Him was Gethsemane, where soon the horror of a great darkness would overshadow Him. The sheepgate also was in sight, through which for centuries the beasts for sacrificial offerings had been led. This gate was soon to open for Him, the great Antitype, toward whose sacrifice for the sins of the world all these offerings had pointed. Nearby was Calvary, the scene of His approaching agony. Yet it was not because of these reminders of His cruel death that the Redeemer wept and groaned in anguish of spirit. His was no selfish sorrow. The thought of His own agony did not intimidate that noble, self-sacrificing soul. It was the sight of Jerusalem that pierced the heart of Jesus—Jerusalem that had rejected the Son of God and scorned His love, that refused to be convinced by His mighty miracles, and was about to take His life. He saw what she was in her guilt of rejecting her Redeemer, and what she might have been had she accepted Him who alone could heal her wound. He had come to save her; how could He give her up?

> Сльози Ісуса були не через передчуття Його власних страждань. Безпосередньо перед Ним була Гефсиманія, де невдовзі жах великої темряви мав затьмарити Його. Також було видно Овечі ворота, через які протягом століть водили тварин на жертву. Незабаром ці ворота мали відчинитися для Нього, великого Антитипа, на жертву Якого за гріхи світу вказували всі ці жертви. Поблизу була Голгофа, місце Його невдовзі розпочатих мук. Та не через ці нагадування про Його жорстоку смерть Спаситель плакав і стогнав у муках духу. Його скорбота не була егоїстичною. Думка про власні муки не лякала ту шляхетну, самопожертвенну душу. Сам вид Єрусалима пронизав серце Ісуса — Єрусалима, що відкинув Сина Божого і зневажив Його любов, не дався переконати Його могутніми чудесами і збирався позбавити Його життя. Він бачив його стан у провині відкинення свого Викупителя і ким він міг би стати, якби прийняв Того, Хто єдиний міг зцілити його рану. Він прийшов, щоб урятувати його; як Він міг залишити його?

> “Israel had been a favored people; God had made their temple His habitation; it was ‘beautiful for situation, the joy of the whole earth.’ Psalm 48:2. The record of more than a thousand years of Christ’s guardian care and tender love, such as a father bears his only child, was there. In that temple the prophets had uttered their solemn warnings. There had the burning censers waved, while incense, mingled with the prayers of the worshipers, had ascended to God. There the blood of beasts had flowed, typical of the blood of Christ. There Jehovah had manifested His glory above the mercy seat. There the priests had officiated, and the pomp of symbol and ceremony had gone on for ages. But all this must have an end.

> Ізраїль був народом улюбленим; Бог зробив їхній храм Своєю оселею; він був «прекрасний за розташуванням, радість усієї землі». Псалом 48:2. Там було свідчення пильного піклування й ніжної любові Христа протягом більш ніж тисячі років, такої, яку батько має до своєї єдиної дитини. У тому храмі пророки виголошували свої урочисті застереження. Там коливали палаючі кадильниці, і фіміам, змішаний із молитвами поклонників, підносився до Бога. Там лилася кров тварин, як прообраз крові Христа. Там Єгова являв Свою славу над престолом милості. Там служили священики, і пишнота символів та церемоній тривала віками. Але всьому цьому мав настати кінець.

> “Jesus raised His hand,—that had so often blessed the sick and suffering,—and waving it toward the doomed city, in broken utterances of grief exclaimed: ‘If thou hadst known, even thou, at least in this thy day, the things which belong unto thy peace!—’ Here the Saviour paused, and left unsaid what might have been the condition of Jerusalem had she accepted the help that God desired to give her,—the gift of His beloved Son. If Jerusalem had known what it was her privilege to know, and had heeded the light which Heaven had sent her, she might have stood forth in the pride of prosperity, the queen of kingdoms, free in the strength of her God-given power. There would have been no armed soldiers standing at her gates, no Roman banners waving from her walls. The glorious destiny that might have blessed Jerusalem had she accepted her Redeemer rose before the Son of God. He saw that she might through Him have been healed of her grievous malady, liberated from bondage, and established as the mighty metropolis of the earth. From her walls the dove of peace would have gone forth to all nations. She would have been the world’s diadem of glory.

> Ісус підніс Свою руку — ту, що так часто благословляла хворих і стражденних, — і, помахавши нею в бік приреченого міста, уривчастими словами скорботи вигукнув: «Коли б ти знав, навіть ти, принаймні в цей твій день, те, що належить до твого миру!..» Тут Спаситель зупинився і не договорив, яким могло б бути становище Єрусалима, якби він прийняв допомогу, яку Бог бажав йому дати, — дар Свого улюбленого Сина. Якби Єрусалим знав те, що було його привілеєм знати, і зважив на світло, яке Небо послало йому, він міг би постати у величі процвітання, як цариця царств, вільний у Богом-даній силі. Не стояли б при його брамах озброєні вояки, не майоріли б на його мурах римські знамена. Славна доля, яка могла б благословити Єрусалим, якби він прийняв свого Викупителя, постала перед Сином Божим. Він бачив, що через Нього Єрусалим міг би бути зцілений від своєї тяжкої недуги, звільнений від рабства й утверджений як могутня метрополія світу. З його мурів голуб миру полетів би до всіх народів. Він став би діадемою слави світу.

> “But the bright picture of what Jerusalem might have been fades from the Saviour’s sight. He realizes what she now is under the Roman yoke, bearing the frown of God, doomed to His retributive judgment. He takes up the broken thread of His lamentation: ‘But now they are hid from thine eyes. For the days shall come upon thee, that thine enemies shall cast a trench about thee, and compass thee round, and keep thee in on every side, and shall lay thee even with the ground, and thy children within thee; and they shall not leave in thee one stone upon another; because thou knewest not the time of thy visitation.’

> Але яскрава картина того, чим міг бути Єрусалим, гасне перед очима Спасителя. Він усвідомлює, чим вона тепер є під римським ярмом, перебуваючи під Божим невдоволенням, приречена на Його відплатний суд. Він знову підхоплює перервану нитку Свого плачу: "Та нині вони приховані від твоїх очей. Бо прийдуть на тебе дні, коли вороги твої насиплють навколо тебе вал, оточать тебе і замкнуть з усіх боків, і зрівняють із землею тебе і дітей твоїх у тобі; і не залишать у тобі каменя на камені; бо ти не пізнала часу твого навідання."

> “Christ came to save Jerusalem with her children; but Pharisaical pride, hypocrisy, jealousy, and malice had prevented Him from accomplishing His purpose. Jesus knew the terrible retribution which would be visited upon the doomed city. He saw Jerusalem encompassed with armies, the besieged inhabitants driven to starvation and death, mothers feeding upon the dead bodies of their own children, and both parents and children snatching the last morsel of food from one another, natural affection being destroyed by the gnawing pangs of hunger. He saw that the stubbornness of the Jews, as evinced in their rejection of His salvation, would also lead them to refuse submission to the invading armies. He beheld Calvary, on which He was to be lifted up, set with crosses as thickly as forest trees. He saw the wretched inhabitants suffering torture on the rack and by crucifixion, the beautiful palaces destroyed, the temple in ruins, and of its massive walls not one stone left upon another, while the city was plowed like a field. Well might the Saviour weep in agony in view of that fearful scene.

> Христос прийшов урятувати Єрусалим разом із його дітьми; але фарисейська гординя, лицемірство, заздрість і злоба перешкодили Йому здійснити Свій задум. Ісус знав страшну відплату, яка впаде на приречене місто. Він бачив Єрусалим, оточений військами, обложених мешканців, доведених до голоду й смерті, матерів, що їли мертві тіла власних дітей, а також батьків і дітей, які вихоплювали один в одного останню крихту їжі, бо природну любов знищували гризучі муки голоду. Він бачив, що впертість юдеїв, виявлена в їхньому відкиненні Його спасіння, приведе їх також до відмови підкоритися військам, що вторглися. Він бачив Голгофу, на якій Його мали піднести, вкриту хрестами так густо, як ліс деревами. Він бачив нещасних мешканців, що зазнавали тортур на дибі та через розп’яття, прекрасні палаци зруйновані, храм у руїнах, і від його масивних мурів не залишено каменя на камені, а місто зорано, немов поле. Чи ж дивно, що Спаситель ридав у муках, споглядаючи ту жахливу картину.

> “Jerusalem had been the child of His care, and as a tender father mourns over a wayward son, so Jesus wept over the beloved city. How can I give thee up? How can I see thee devoted to destruction? Must I let thee go to fill up the cup of thine iniquity? One soul is of such value that, in comparison with it, worlds sink into insignificance; but here was a whole nation to be lost. When the fast westering sun should pass from sight in the heavens, Jerusalem’s day of grace would be ended. While the procession was halting on the brow of Olivet, it was not yet too late for Jerusalem to repent. The angel of mercy was then folding her wings to step down from the golden throne to give place to justice and swift-coming judgment. But Christ’s great heart of love still pleaded for Jerusalem, that had scorned His mercies, despised His warnings, and was about to imbrue her hands in His blood. If Jerusalem would but repent, it was not yet too late. While the last rays of the setting sun were lingering on temple, tower, and pinnacle, would not some good angel lead her to the Saviour’s love, and avert her doom? Beautiful and unholy city, that had stoned the prophets, that had rejected the Son of God, that was locking herself by her impenitence in fetters of bondage,—her day of mercy was almost spent!” Desire of Ages, 576–578.

> Єрусалим був дитям Його піклування, і, як ніжний батько тужить за блудним сином, так Ісус плакав над улюбленим містом. Як Мені віддати тебе? Як Мені бачити тебе відданим на погибель? Невже Мені відпустити тебе, щоб ти доповнив чашу свого беззаконня? Одна душа має таку ціну, що порівняно з нею світи втрачають значення; але тут мав загинути цілий народ. Коли сонце, що швидко хилиться на захід, щезне з небосхилу, день благодаті для Єрусалима скінчиться. Поки процесія зупинялася на вершині Оливної гори, для Єрусалима було ще не пізно покаятися. Ангел милосердя вже складав крила, щоб ступити з золотого престолу, поступаючись місцем правосуддю і суду, що швидко наближається. Але велике серце Христової любові все ще заступалося за Єрусалим, що зневажив Його милості, знехтував Його застереженнями і вже ось-ось мав заплямувати свої руки Його кров’ю. Якби тільки Єрусалим покаявся, ще не було б запізно. Поки останні промені призахідного сонця затримувалися на храмі, вежах і шпилях, чи не повів би якийсь добрий ангел його до любові Спасителя й не відвернув би його загибель? Прекрасне й нечестиве місто, що побивало камінням пророків, відкинуло Сина Божого, що своєю непокаянністю заковувало себе в кайдани рабства, — його день милості майже сплив! Бажання віків, 576–578.

As the warfare against Jerusalem is described by Isaiah in chapter twenty-two those attacking “set themselves in array at the gate.” Elam and Kir are at the gate with weapons ready and they then discover Jerusalem’s covering. In Isaiah the “covering” that is discovered by the enemies at the gate is the shadow of Egypt.

Як Ісая описує війну проти Єрусалима у двадцять другому розділі, ті, що нападають, «вишикувалися при брамі». Елам і Кір стоять при брамі зі зброєю напоготові, і тоді вони виявляють покров Єрусалима. У книзі Ісаї цей «покров», який вороги виявляють при брамі, — це тінь Єгипту.

> Woe to the rebellious children, saith the Lord, that take counsel, but not of me; and that cover with a covering, but not of my spirit, that they may add sin to sin: That walk to go down into Egypt, and have not asked at my mouth; to strengthen themselves in the strength of Pharaoh, and to trust in the shadow of Egypt! Isaiah 30:1, 2.

> Горе дітям непокірним, — говорить Господь, — що радяться, але не зі Мною; і що вкриваються покривалом, але не Моїм Духом, щоб додати гріх до гріха: що йдуть, щоб зійти до Єгипту, і не питали уст Моїх; щоб зміцнитися силою Фараона і покладатися на тінь Єгипту! Ісая 30:1, 2.

It is recognized by Jerusalem’s enemies that those represented by Shebna have placed their trust in Egypt, thinking Egypt would protect them, whereas those represented by Eliakim the son of Hilkiah trust not in the “shadow of Egypt” but are covered with covering of God’s Spirit and trust in the “shadow of the Most High.”

Вороги Єрусалима визнають, що ті, кого представляє Шевна, поклали свою надію на Єгипет, думаючи, що Єгипет їх захистить, тоді як ті, кого представляє Еліяким, син Хілкії, покладаються не на «тінь Єгипту», а, покриті покровом Духа Божого, довіряють «тіні Всевишнього».

> He that dwelleth in the secret place of the most High shall abide under the shadow of the Almighty. I will say of the Lord, He is my refuge and my fortress: my God; in him will I trust. Psalms 91:1, 2.

> Хто живе в таємному місці Всевишнього, той перебуватиме під тінню Всемогутнього. Скажу про Господа: Він мій притулок і моя твердиня, мій Бог; на Нього буду покладатися. Псалом 91:1, 2.

At the Sunday law crisis, the wise virgins represented by Eliakim the son of Hilkiah are trusting the shadow of the most High, and the foolish virgins represented by Shebna are trusting in the shadow of Egypt. The word translated as “discovered” means to strip down and take into captivity. The enemies at the gate recognize that the protection of Jerusalem has been removed, and Shebna and his cohorts then begin to try and save themselves, for they see “the breaches of the city of David” and they see there are many breaches that will allow the enemy to enter. In a panic, as represented in the parable of the ten virgins, the foolish begin to search for protection, but they have none.

Під час кризи недільного закону мудрі діви, представлені Еліякимом, сином Хілкії, покладаються на тінь Всевишнього, а нерозумні діви, представлені Шевною, покладаються на тінь Єгипту. Слово, перекладене як «discovered», означає оголити та забрати в полон. Вороги при брамі розуміють, що захист Єрусалима усунуто, і Шевна та його спільники тоді починають намагатися рятуватися, бо вони бачать «проломи міста Давидового» і бачать, що є багато проломів, які дадуть ворогові змогу увійти. У паніці, як це зображено в притчі про десять дів, нерозумні починають шукати захисту, але не мають його.

Shebna looks to the “the armour of the forest” to save him, but it is too late. He counts the houses in Jerusalem and begins to tear them down to fortify the wall, but it is too late. They gather together water from the lower pool and try to connect with the water of the old pool, but it is too late. Water being a primary symbol of the Holy Spirit identifies that they are desperately looking for oil, but its too late. In all their efforts they forgot the Creator of the pools, and that he made those “pools” of truth long ago. They forgot that it was the Rock of Ages that provided the message in the old times. They chose not to walk in the old paths, represented by the foundations that were established through the work of William Miller.

Шевна покладається на «обладунки лісу», щоб урятуватися, але вже запізно. Він лічить будинки в Єрусалимі й починає їх руйнувати, щоб укріпити мур, але вже запізно. Вони збирають воду з нижнього ставка й намагаються з’єднати її з водою старого ставка, але вже запізно. Оскільки вода є головним символом Святого Духа, це вказує на те, що вони відчайдушно шукають олії, але вже запізно. У всіх своїх зусиллях вони забули Творця ставків і те, що він давно створив ті «ставки» істини. Вони забули, що саме Скеля Віків дала послання в давні часи. Вони вирішили не ходити старими стежками, які представлені підвалинами, закладеними через працю Вільяма Міллера.

> “The enemy is seeking to divert the minds of our brethren and sisters from the work of preparing a people to stand in these last days. His sophistries are designed to lead minds away from the perils and duties of the hour. They estimate as nothing the light that Christ came from heaven to give to John for His people. They teach that the scenes just before us are not of sufficient importance to receive special attention. They make of no effect the truth of heavenly origin and rob the people of God of their past experience, giving them instead a false science.

> Ворог намагається відвернути думки наших братів і сестер від праці з підготовки народу, щоб він міг встояти в ці останні дні. Його софізми покликані відводити думки від небезпек і обов’язків цього часу. Вони мають за ніщо світло, з яким Христос прийшов з небес, щоб дати Іванові для Свого народу. Вони навчають, що події, які безпосередньо перед нами, не є настільки важливими, щоб заслуговувати на особливу увагу. Вони зводять нанівець істину небесного походження і позбавляють народ Божий його минулого досвіду, даючи їм натомість лженауку.

> “‘Thus saith the Lord, Stand ye in the ways, and see, and ask for the old paths, where is the good way, and walk therein.’ Jeremiah 6:16.

> 'Так говорить Господь: станьте на шляхах і подивіться, і спитайте про стародавні стежки, де є добра дорога, і ходіть нею.' Єремії 6:16.

> “Let none seek to tear away the foundations of our faith—the foundations that were laid at the beginning of our work by prayerful study of the word and by revelation. Upon these foundations we have been building for the last fifty years. Men may suppose that they have found a new way and that they can lay a stronger foundation than that which has been laid. But this is a great deception. Other foundation can no man lay than that which has been laid.

> Нехай ніхто не намагається зруйнувати підвалини нашої віри — підвалини, які були закладені на початку нашої праці через молитовне вивчення слова та одкровення. На цих підвалинах ми будували протягом останніх п’ятдесяти років. Люди можуть вважати, що вони знайшли новий шлях і що можуть закласти міцнішу підвалину, ніж та, яку вже закладено. Але це велика омана. Іншої підвалини ніхто не може закласти, ніж та, яку вже закладено.

> “In the past many have undertaken the building of a new faith, the establishment of new principles. But how long did their building stand? It soon fell, for it was not founded upon the Rock.

> У минулому багато хто брався зводити нову віру, утверджувати нові принципи. Але чи довго простояла їхня споруда? Вона швидко впала, бо її не було зведено на Скелі.

> “Did not the first disciples have to meet the sayings of men? Did they not have to listen to false theories, and then, having done all, to stand firm, saying: ‘Other foundation can no man lay than that is laid’? 1 Corinthians 3:11.

> Хіба першим учням не доводилося мати справу з висловлюваннями людей? Хіба їм не доводилося слухати хибні теорії, а потім, зробивши все, стояти непохитно, кажучи: 'Іншої основи ніхто не може покласти, окрім тієї, що вже покладена'? 1 Коринтян 3:11.

> “So we are to hold the beginning of our confidence steadfast unto the end. Words of power have been sent by God and by Christ to this people, bringing them out from the world, point by point, into the clear light of present truth. With lips touched with holy fire, God’s servants have proclaimed the message. The divine utterance has set its seal to the genuineness of the truth proclaimed.” Testimonies, volume 8, 296, 297.

> «Отже, ми маємо твердо триматися початку нашого уповання аж до кінця. Слова сили були послані Богом і Христом цьому народові, виводячи його зі світу, пункт за пунктом, у ясне світло теперішньої істини. Вустами, до яких торкнувся святий вогонь, Божі служителі проголосили вістку. Божественне слово поставило свою печать на справжності проголошеної істини». Свідчення, том 8, 296, 297.

The “day” which that all this takes place is the biblical “day” which Isaiah identifies as the that the Lord God of Hosts called for “weeping, and to mourning, and to baldness, and to girding of sackcloth.”

«День», у який усе це відбувається, — це біблійний «день», який Ісая називає днем, до якого Господь Бог Сил закликав «до плачу, і до жалоби, і до гоління голови, і до підперізування веретищем».

> And the Lord spake unto Moses, saying, Also on the tenth day of this seventh month there shall be a day of atonement: it shall be an holy convocation unto you; and ye shall afflict your souls, and offer an offering made by fire unto the Lord. And ye shall do no work in that same day: for it is a day of atonement, to make an atonement for you before the Lord your God. For whatsoever soul it be that shall not be afflicted in that same day, he shall be cut off from among his people. And whatsoever soul it be that doeth any work in that same day, the same soul will I destroy from among his people. Ye shall do no manner of work: it shall be a statute forever throughout your generations in all your dwellings. It shall be unto you a sabbath of rest, and ye shall afflict your souls: in the ninth day of the month at even, from even unto even, shall ye celebrate your sabbath. Leviticus 23:26–32.

> І сказав Господь до Мойсея, говорячи: Також десятого дня цього сьомого місяця буде День спокути: це буде для вас святе зібрання; і ви смирите душі свої та принесете Господеві вогняну жертву. І жодної роботи не робитимете того самого дня, бо це день спокути, щоб учинити за вас спокуту перед Господом, Богом вашим. А кожна душа, що не буде смирена того самого дня, буде відтята з-поміж свого народу. І кожну душу, що зробить якусь роботу того самого дня, ту душу Я знищу з-поміж її народу. Не робитимете жодної роботи: це постанова вічна для ваших поколінь у всіх ваших оселях. Це буде для вас субота спокою, і ви смирите душі свої: дев’ятого дня місяця ввечері, від вечора до вечора, святкуватимете вашу суботу. Левіт 23:26-32.

The day that is illustrated by Shebna and Eliakim the son of Hilkiah is the antitypical Day of Atonement, which covers the history of 1844 until Michael stands up. In that period of time Adventism has been called to “afflict” their souls, or as Isaiah represents it is call “to weeping, and to mourning, and to baldness, and to girding with sackcloth.”

День, ілюстрований Шевною та Еліякимом, сином Хілкії, є антитипічним Днем спокути, який охоплює історію від 1844 року аж до того часу, коли постане Михаїл. У цей період Адвентизм покликаний "смиряти" свої душі, або, як це подає Ісая, — "до плачу, і до жалоби, і до гоління голови, і до підперізування веретою".

> “In 1844 our great High Priest entered the most holy place of the heavenly sanctuary, to begin the work of the investigative judgment. The cases of the righteous dead have been passing in review before God. When that work shall be completed, judgment is to be pronounced upon the living. How precious, how important are these solemn moments! Each of us has a case pending in the court of heaven. We are individually to be judged according to the deeds done in the body. In the typical service, when the work of atonement was performed by the high priest in the most holy place of the earthly sanctuary, the people were required to afflict their souls before God, and confess their sins, that they might be atoned for and blotted out. Will any less be required of us in this antitypical day of atonement, when Christ in the sanctuary above is pleading in behalf of His people, and the final, irrevocable decision is to be pronounced upon every case?

> У 1844 році наш великий Первосвященик увійшов у Святе Святих небесного святилища, щоб розпочати діло слідчого суду. Справи померлих праведників постають на розгляд перед Богом. Коли ця праця буде завершена, буде звершено суд над живими. Які дорогоцінні, які важливі ці урочисті миті! У кожного з нас є справа, що очікує розгляду в небесному суді. Кожного з нас буде суджено за діла, вчинені в тілі. У прообразному служінні, коли діло примирення звершував первосвященик у Святому Святих земного святилища, від народу вимагалося смиряти свої душі перед Богом і визнавати свої гріхи, щоб їх було спокутувано й стерто. Чи вимагатиметься від нас менше в цей антипрообразний День очищення, коли Христос у небесному святилищі заступається за свій народ і щодо кожної справи має бути проголошене остаточне, незмінне рішення?

> “What is our condition in this fearful and solemn time? Alas, what pride is prevailing in the church, what hypocrisy, what deception, what love of dress, frivolity, and amusement, what desire for the supremacy! All these sins have clouded the mind, so that eternal things have not been discerned. Shall we not search the Scriptures, that we may know where we are in this world’s history? Shall we not become intelligent in regard to the work that is being accomplished for us at this time, and the position that we as sinners should occupy while this work of atonement is going forward? If we have any regard for our souls’ salvation, we must make a decided change. We must seek the Lord with true penitence; we must with deep contrition of soul confess our sins, that they may be blotted out.” Selected Messages, book 1, 124, 125.

> "Який наш стан у цей грізний і урочистий час? На жаль, яка гординя панує в церкві, яке лицемірство, який обман, яка любов до вбрання, легковажності та розваг, яке прагнення до першості! Усі ці гріхи затьмарили розум, так що вічні речі не були розпізнані. Чи не будемо досліджувати Писання, щоб знати, де ми перебуваємо в історії цього світу? Чи не станемо обізнаними щодо діла, яке звершується заради нас у цей час, і щодо становища, яке ми, як грішники, повинні займати, поки це діло спокути триває? Якщо ми бодай трохи дбаємо про спасіння наших душ, ми повинні здійснити рішучу зміну. Ми повинні шукати Господа з істинним покаянням; ми повинні з глибоким сокрушенням душі визнавати наші гріхи, щоб вони були стерті." Вибрані вісті, книга 1, 124, 125.

> And in that day did the Lord God of hosts call to weeping, and to mourning, and to baldness, and to girding with sackcloth: And behold joy and gladness, slaying oxen, and killing sheep, eating flesh, and drinking wine: let us eat and drink; for tomorrow we shall die. Isaiah 22:12, 13.

> І того дня Господь Бог Саваот закликав до плачу, до жалоби, до зголення голови й до підперізування волосяницею; а ось радість і веселощі: ріжуть волів і заколюють овець, їдять м’ясо й п’ють вино: їжмо й пиймо, бо завтра помремо. Ісая 22:12, 13.

The Lord called Shebna to afflict his soul, but he chose to eat and drink and party on. The Lord “revealed” in his “ears” that Shebna’s sin would not be purged. The word translated as “purged” is the word used in Leviticus for “atonement.” This sin of Laodicean Adventism will not be atoned for. Now Isaiah begins to address the relationship of Shebna (Laodicean Adventists) with Eliakim, the son of Hilkiah (Philadelphian Adventists).

Господь покликав Шевну смирити свою душу, але він вирішив їсти й пити та далі бенкетувати. Господь «відкрив» у його «вухах», що гріх Шевни не буде спокутуваний. Слово, перекладене як «очищений», — це те саме слово, яке в Левіті вживається для «спокути». Цей гріх лаодикійського адвентизму не буде спокутуваний. Тепер Ісая починає говорити про взаємини Шевни (лаодикійські адвентисти) з Еліякимом, сином Хілкії (філадельфійські адвентисти).

Shebna is the “treasurer” as was Judas. And Tobiah in the days of Nehemiah was living in God’s sanctuary in a chamber (treasury) where the offerings were to be kept. When Nehemiah cleansed the temple, he cast out Tobiah and his stuff. Shebna is also to be thrown out. Both illustrate the spewing out of Laodicean Adventism at the Sunday law.

Шевна — «скарбник», як і Юда. А Товія за днів Неемії жив у Божій святині в кімнаті (скарбниці), де мали зберігатися приношення. Коли Неемія очистив храм, він викинув геть Товію та його пожитки. Шевну також викинуть. Обидва ілюструють виверження лаодикійського адвентизму під час запровадження недільного закону.

> “Because of the cruelty and treachery of the Ammonites and Moabites toward Israel, God had declared through Moses that they should be forever shut out from the congregation of His people. See Deuteronomy 23:3–6. In defiance of this word, the high priest had cast out the offerings stored in the chamber of God’s house, to make a place for this representative of a proscribed race. Greater contempt for God could not have been shown than to confer such a favor on this enemy of God and His truth.

> Через жорстокість і підступність аммонітян і моавітян щодо Ізраїля Бог через Мойсея проголосив, що їх слід назавжди не допускати до громади Його народу. Див. Повторення Закону 23:3-6. Всупереч цьому слову первосвященик викинув із кімнати Божого дому приношення, що там зберігалися, щоб звільнити місце для цього представника забороненого народу. Неможливо було виявити більшої зневаги до Бога, ніж виявити таку милість цьому ворогові Бога та Його істини.

> “On returning from Persia, Nehemiah learned of the bold profanation and took prompt measures to expel the intruder. ‘It grieved me sore,’ he declares; ‘therefore I cast forth all the household stuff of Tobiah out of the chamber. Then I commanded, and they cleansed the chambers: and thither brought I again the vessels of the house of God, with the meat offering and the frankincense.’

> Повернувшись із Персії, Неемія дізнався про зухвале осквернення і негайно вжив заходів, щоб вигнати зайду. 'Мене це глибоко засмутило,' — заявляє він; 'тому я повикидав усе домове начиння Товії з комори. Потім я наказав, і вони очистили комори; і туди я знову приніс посудини дому Божого, разом із хлібною жертвою та ладаном.'

> “Not only had the temple been profaned, but the offerings had been misapplied. This had tended to discourage the liberalities of the people. They had lost their zeal and fervor, and were reluctant to pay their tithes. The treasuries of the Lord’s house were poorly supplied; many of the singers and others employed in the temple service, not receiving sufficient support, had left the work of God to labor elsewhere.” Prophets and Kings, 670.

> "Було осквернено не лише храм, а й пожертви було використано не за призначенням. Це знеохочувало щедрість народу. Вони втратили свій запал і ревність і неохоче сплачували десятину. Скарбниці дому Господнього були погано наповнені; багато співців та інших, зайнятих у храмовому служінні, не отримуючи достатньої підтримки, полишили Божу справу, щоб трудитися деінде." Пророки і царі, 670.

Shebna, Judas and Tobiah all represent Laodicean Adventists at the end of time.

Шевна, Юда і Товія усі представляють лаодикійських адвентистів наприкінці часу.

> Thus saith the Lord God of hosts, Go, get thee unto this treasurer, even unto Shebna, which is over the house, and say, What hast thou here? and whom hast thou here, that thou hast hewed thee out a sepulchre here, as he that heweth him out a sepulchre on high, and that graveth an habitation for himself in a rock? Behold, the Lord will carry thee away with a mighty captivity, and will surely cover thee. He will surely violently turn and toss thee like a ball into a large country: there shalt thou die, and there the chariots of thy glory shall be the shame of thy lord’s house. And I will drive thee from thy station, and from thy state shall he pull thee down. Isaiah 22:15–19.

> Так говорить Господь, Бог Саваот: Піди, увійди до цього скарбника, до Шевни, що над домом, і скажи: Що ти маєш тут? і хто тобі тут, що ти висік собі тут гріб, як той, хто висікає собі гріб на височині, і видовбує собі оселю в скелі? Ось Господь поведе тебе у велику неволю й напевно міцно обгорне тебе. Він неодмінно скрутить і пожбурить тебе, мов м’яч, у широкий край: там ти помреш, і там колісниці твоєї слави стануть ганьбою дому твого пана. І я вижену тебе з твого місця, а з твого становища він тебе скине. Ісая 22:15–19.

As the king of the north is approaching Jerusalem, and it is to be remembered that the approach is a progressive approach which the citizens of Jerusalem knew was coming. This is what is identified in Isaiah chapter twenty when Tartan the Assyrian commander conquered Ashdod in Egypt. They knew what was coming and Shebna spent his time making himself a fancy grave. Archeologists found Shebna’s grave and removed the written statement that was upon the grave entrance, and it is now in a British Museum. Amazingly enough, when Shebna got removed and Eliakim the son of Hilkiah took over Shebna’s leadership position, Eliakim the son of Hilkiah received a royal seal that he could use to endorse his name on official documents. That seal was also found by archeologists and is in the same museum in England. Shebna is in the museum represented by his grave, the mark of death, and Eliakim, the son of Hilkiah’s is in the museum with the representation of the seal of life.

Коли цар півночі наближається до Єрусалима, слід пам’ятати, що це поступове наближення, про яке мешканці Єрусалима знали заздалегідь. Саме це окреслено в двадцятому розділі книги Ісаї, коли Тартан, ассирійський воєначальник, завоював Ашдод в Єгипті. Вони знали, що наближається, а Шевна тим часом споруджував собі розкішну гробницю. Археологи знайшли гробницю Шевни й зняли напис, який був на вході до гробниці, і тепер він у Британському музеї. Дивовижно те, що коли Шевну усунули, і Еліяким, син Хілкії, перебрав керівну посаду Шевни, Еліяким, син Хілкії, отримав царську печатку, якою міг засвідчувати своє ім’я на офіційних документах. Ту печатку також знайшли археологи, і вона зберігається в тому самому музеї в Англії. Шевна в музеї представлений своєю гробницею, знаком смерті, а Еліяким, син Хілкії, — печаткою життя.

For Shebna’s rejection of the warning message concerning the king of the north, he was spewed out of the mouth of the Lord, and the word translated as “spewed” in Revelation’s warning to Laodicea actually means projectile vomiting. With Nehemiah he cast out Tobiah and his stuff and with Shebna he was violently tossed like a ball into a far country. Shebna is Laodicean Adventists who are rejecting the prophetic message that was unsealed in 1989 and preparing for the grave—the mark of the beast, and Eliakim the son of Hilkiah, is Philadelphia Adventism that receive the seal of God.

За відкинення Шевною застережного послання щодо царя півночі його було виплюнуто з уст Господа, і слово, перекладене як «виплюну» у попередженні Об’явлення до Лаодикії, насправді означає проєктильне блювання. З Неємією він вигнав Товію та його пожитки, а Шевну люто пожбурено, мов м’яч, у далеку країну. Шевна — це лаодикійські адвентисти, які відкидають пророче послання, розпечатане 1989 року, і готуються до могили — знака звіра, а Еліяким, син Хілкії, — це філадельфійський адвентизм, що одержує Божу печать.

> And it shall come to pass in that day, that I will call my servant Eliakim the son of Hilkiah: And I will clothe him with thy robe, and strengthen him with thy girdle, and I will commit thy government into his hand: and he shall be a father to the inhabitants of Jerusalem, and to the house of Judah. Isaiah 22:20, 21.

> І станеться того дня, що покличу мого раба Еліякима, сина Хілкії; і зодягну його в твою одежу, і підпережу його твоїм поясом, і передам йому твою владу; і він буде батьком для мешканців Єрусалима та для дому Юдиного. Ісая 22:20, 21.

At the Sunday law the wheat and tares of Adventism are separated, and the leadership of the church triumphant is given to Eliakim the son of Hilkiah, and the Lord then lifts up His church as an ensign as the third angel’s message swells to a loud cry. I have been perhaps too redundant by including the phrase “the son of Hilkiah,” when I could simply say Eliakim. But together the father and his child are a symbol of the Elijah message before the seven last plagues. Elijah’s message employs the symbolism of fathers and children to represent the first (father) and the last (son). This prophetic relationship contributes to the final riddles in chapter twenty-two. The promise to Eliakim, the son of Hilkiah is that the Lord would lay upon his shoulder the key of the house of David.

Коли буде впроваджено недільний закон, пшениця та кукіль в адвентизмі відокремляться, і провід тріумфуючої церкви буде передано Еліякимові, синові Хілкії, а Господь тоді піднесе Свою церкву як знамено, коли вістка третього ангела наростатиме до гучного кличу. Можливо, я був надто багатослівним, додаючи фразу «син Хілкії», тоді як міг би просто сказати Еліяким. Але разом батько й його дитина є символом вістки Іллі перед сімома останніми карами. Вістка Іллі використовує символіку батьків і дітей, щоб представляти першого (батько) й останнього (син). Цей пророчий зв’язок відіграє роль у фінальних загадках двадцять другого розділу. Обітниця Еліякимові, синові Хілкії, полягає в тому, що Господь покладе на його рамена ключ дому Давида.

The “house of David” is the message of father and son that Jesus referred to in his final conversation with the rebellious Jews. It is also where He closes the book of Revelation. The house of David had a key, that if nothing else is used on October 22, 1844, for the only place in the Scriptures that references this key is in the message to the Philadelphian church.

«Дім Давида» — це послання батька і сина, на яке Ісус посилався у своїй останній розмові з бунтівними юдеями. Це також те місце, де Він завершує книгу Об’явлення. Дім Давида мав ключ, який, якщо ні для чого іншого, то використовується 22 жовтня 1844 року, бо єдине місце в Писанні, де згадується цей ключ, — у посланні до Філадельфійської церкви.

> And the key of the house of David will I lay upon his shoulder; so he shall open, and none shall shut; and he shall shut, and none shall open. Isaiah 22:22.

> І ключ дому Давида покладу на його плече; тож він відчинить, і ніхто не зачинить; і він зачинить, і ніхто не відчинить. Ісая 22:22.

> And to the angel of the church in Philadelphia write; These things saith he that is holy, he that is true, he that hath the key of David, he that openeth, and no man shutteth; and shutteth, and no man openeth; I know thy works: behold, I have set before thee an open door, and no man can shut it: for thou hast a little strength, and hast kept my word, and hast not denied my name. Behold, I will make them of the synagogue of Satan, which say they are Jews, and are not, but do lie; behold, I will make them to come and worship before thy feet, and to know that I have loved thee. Because thou hast kept the word of my patience, I also will keep thee from the hour of temptation, which shall come upon all the world, to try them that dwell upon the earth. Behold, I come quickly: hold that fast which thou hast, that no man take thy crown. Him that overcometh will I make a pillar in the temple of my God, and he shall go no more out: and I will write upon him the name of my God, and the name of the city of my God, which is new Jerusalem, which cometh down out of heaven from my God: and I will write upon him my new name. He that hath an ear, let him hear what the Spirit saith unto the churches. Revelation 3:7–12.

> І ангелові церкви у Філадельфії напиши: Так говорить Святий, Правдивий, Той, хто має ключ Давидів, хто відчиняє, і ніхто не зачинить; і зачиняє, і ніхто не відчинить. Я знаю діла твої: ось, Я поставив перед тобою відчинені двері, і ніхто не може їх зачинити; бо ти маєш малу силу, і зберіг Моє слово, і не відрікся Мого Імені. Ось, Я зроблю так, що ті з синагоги сатани, які кажуть, що вони юдеї, але ними не є, а говорять неправду; ось, Я примушу їх прийти і поклонитися перед ногами твоїми, і вони пізнають, що Я полюбив тебе. Оскільки ти зберіг слово Мого терпіння, то й Я збережу тебе від години спокуси, що має прийти на увесь світ, щоб випробувати тих, хто мешкає на землі. Ось, Я скоро приходжу; тримай те, що маєш, щоб ніхто не забрав твого вінця. Переможця зроблю стовпом у храмі Бога Мого, і він уже більше не вийде назовні; і напишу на ньому Ім'я Бога Мого, і ім'я міста Бога Мого, нового Єрусалима, що сходить з неба від Бога Мого; і напишу на ньому Моє нове Ім'я. Хто має вухо, нехай чує, що Дух говорить церквам. Об'явлення 3:7-12.

Eliakim represents a Philadelphian during the Millerite movement that opens the Most Holy Place on October 22, 1844. I know that it was Christ our High Priest that opened that dispensational door, but Christ laid the key on the shoulder of Eliakim the son of Hilkiah, and states that “he shall open.” We have reached the point I pointed out at the beginning of this article.

Еліяким представляє філадельфійця під час міллеритського руху, який відчиняє Святе Святих 22 жовтня 1844 року. Я знаю, що саме Христос, наш Первосвященик, відчинив ті диспенсаційні двері, але Христос поклав ключ на плече Еліякима, сина Хілкії, і каже, що «він відчинить». Ми дійшли до того пункту, на який я вказував на початку цієї статті.

There are eighteen times in Isaiah that we find the word “burden,” but seven of those times represent something that is carried upon the shoulder and eleven times it represents a prophecy of doom. One of those eighteen times the word that means a prophecy of doom is also simultaneously used to represent a burden that is carried upon the shoulder.

У книзі Ісаї слово «тягар» зустрічається вісімнадцять разів, але у семи з них воно означає щось, що несуть на плечах, а в одинадцяти — пророцтво лиха. В одному з тих вісімнадцяти випадків слово, яке означає пророцтво лиха, водночас ужито й для позначення тягаря, що несуть на плечах.

The story of the valley of vision is about a message of doom that creates two classes of worshippers in Jerusalem. The prophetic message that identified the opening of the judgment was presented by Father Miller and it is the first angel’s message that ended when the holy place door was shut and the Most Holy Place was opened on October 22, 1844. The “burden” that was placed upon William Miller’s shoulder, that he was commissioned to carry to the world was the first angel’s message, a prophecy of doom that ended on October 22, 1844 with the arrival of the third angel’s message.

Історія долини видіння розповідає про звістку про погибель, яка створює дві категорії поклонників у Єрусалимі. Пророча звістка, що позначала відкриття суду, була представлена Батьком Міллером і є першою ангельською звісткою, яка завершилася, коли були зачинені двері Святого місця, а Святе Святих було відчинене 22 жовтня 1844 року. «Тягар», покладений на плечі Вільяма Міллера, який йому було доручено нести світові, — це перша ангельська звістка, пророцтво про погибель, що завершилося 22 жовтня 1844 року з приходом третьої ангельської звістки.

The “key of the house of David will I lay upon his shoulder,” and it says, “In that day,” “shall the nail that is fastened in the sure place be removed, and be cut down, and fall; and the burden that was upon it shall be cut off.”

«Ключ дому Давидового покладу на його плече», і сказано: «Того дня», «цвях, забитий у надійному місці, буде вийнятий, і буде зламаний, і впаде; і тягар, що був на ньому, буде скинутий».

The word translated as “burden” here is the word identifying a prophecy of doom, but this prophecy of doom is not the Hebrew word Isaiah uses to represent something you carry on your shoulder. As the word for prophecy of doom it means that Eliakim, the son of Hilkiah would have the key of David placed upon his shoulder, and the burden that is upon his shoulder is a prophecy of doom. It is a profound play of words!

Слово, перекладене тут як «тягар», є словом, що позначає пророцтво лиха, але це пророцтво лиха — не те єврейське слово, яким Ісая позначає щось, що носять на плечі. Як слово, що означає пророцтво лиха, воно вказує, що Еліяким, син Хілкії, матиме ключ Давида, покладений на його плече, і тягар, що на його плечі, є пророцтвом лиха. Це глибока гра слів!

Sister White says this about a key that is attached to the Bible.

Сестра Вайт каже ось що про ключ, який прикріплений до Біблії.

> “Connected with the Word of God there is a key that unlocks the precious casket, to our satisfaction and delight. I feel thankful for every ray of light. In the future, experiences now to us very mysterious will be explained. Some experiences we may never fully comprehend until this mortal shall put on immortality.” Manuscript Releases, volume 17, 261.

> Зі Словом Божим пов’язаний ключ, який відмикає дорогоцінну шкатулку — для нашого задоволення й утіхи. Відчуваю вдячність за кожен промінь світла. У майбутньому переживання, які тепер для нас дуже таємничі, будуть пояснені. Деякі переживання ми, можливо, ніколи не збагнемо повністю, доки це смертне не одягнеться в безсмертя. Видання рукописів, том 17, 261.

Miller’s opening remarks about his dream says this.

Вступні зауваження Міллера про свій сон такі.

> “I dreamed that God, by an unseen hand, sent me a curiously wrought casket about ten inches long by six square, made of ebony and pearls curiously inlaid. To the casket there was a key attached. I immediately took the key and opened the casket, when, to my wonder and surprise, I found it filled with all sorts and sizes of jewels, diamonds, precious stones, and gold and silver coin of every dimension and value, beautifully arranged in their several places in the casket; and thus arranged they reflected a light and glory equaled only to the sun.” Early Writings, 81.

> «Мені приснилося, що Бог невидимою рукою надіслав мені химерно виконану скриньку приблизно десять дюймів завдовжки і шести дюймів завширшки, квадратної форми, виготовлену з ебенового дерева та перлів, химерно інкрустовану. До скриньки був прикріплений ключ. Я негайно взяв ключ і відкрив скриньку, і, на моє здивування та подив, виявив, що вона заповнена коштовностями всіляких видів і розмірів: діамантами, дорогоцінним камінням, а також золотими й срібними монетами найрізноманітніших розмірів і вартості, гарно розкладеними по своїх місцях у скриньці; і, будучи так розміщеними, вони відбивали таке світло й славу, що з ними могло зрівнятися лише сонце». Ранні твори, 81.

In James White’s footnotes of the dream, he says this of the key.

У виносках Джеймса Вайта до сну він каже ось що про ключ.

> The “‘key attached’ was his manner of interpreting the prophetic Word—Comparing scripture with scripture—the Bible its own interpreter. With this key Brother Miller opened the ‘casket,’ or the great truth of the advent to the world.” James White.

> «Доданий ключ» був його способом тлумачення пророчого Слова — порівняння Писання з Писанням — Біблія — сама собі тлумач. За допомогою цього ключа брат Міллер відкрив «скриньку», тобто велику істину про пришестя світові». Джеймс Вайт.

James White commented on this dream, and in so doing he wrote an introduction. It is most important to recognize that Miller had his dream and published it in 1847, at least two years after the Great Disappointment, when the formerly unified Millerite Adventist’s had been scattered. Miller was separated from the movement, and the “little flock” that was “scattered abroad” were still suffering from the disappointment. Miller’s dream spoke to the situation and James White commented upon it and Ellen White referred to it in an absolutely positive manner. James White wrote an introduction to his dream, included his dream and then added a few footnotes. His introduction, the dream and the footnotes will be at the end of this article for those needing access to this information.

Джеймс Вайт прокоментував цей сон і при цьому написав вступ. Надзвичайно важливо усвідомити, що Міллер побачив цей сон і опублікував його у 1847 році, щонайменше через два роки після Великого розчарування, коли колись єдині адвентисти-міллерити були розсіяні. Міллер був відокремлений від руху, а «маленьке стадо», яке було «розсіяне повсюди», усе ще страждало від розчарування. Сон Міллера стосувався цієї ситуації, і Джеймс Вайт прокоментував його, а Еллен Вайт посилалася на нього в абсолютно позитивному ключі. Джеймс Вайт написав вступ до цього сну, навів сам сон, а потім додав кілька виносок. Його вступ, сам сон і виноски будуть наприкінці цієї статті для тих, кому потрібен доступ до цієї інформації.

Isaiah twenty-two is an illustration of the beginning and ending of Adventism. In both histories there was and will be a separation that occurred on October 22, 1844 and then again at the Sunday law. The separation in both instances, the beginning and ending, is a fulfillment of the parable of the ten virgins. Sister White informs us the foolish virgins are Laodiceans. Shebna represents Laodicean Adventists in the beginning and ending of Adventism. Eliakim, the son of Hilkiah represents Philadelphian Adventists.

Двадцять другий розділ книги Ісаї — ілюстрація початку й завершення адвентизму. В обох історіях було й буде розділення, що відбулося 22 жовтня 1844 року і знову відбудеться при недільному законі. Це розділення в обох випадках — на початку й у кінці — є виконанням притчі про десять дів. Сестра Вайт повідомляє, що нерозумні діви — це лаодикійці. Шевна представляє лаодикійських адвентистів на початку і в кінці адвентизму. Еліяким, син Хілкії, представляє філадельфійських адвентистів.

But Hilkiah also represents the father of Adventism for “he shall be a father to the inhabitants of Jerusalem, and to the house of Judah.” William Miller was respectfully called “Father Miller.” Miller had “the key of David” placed upon his shoulder, which represents his method of studying the Scriptures, “line upon line.”

Але Хілкія також уособлює батька адвентизму, бо «він буде батьком для мешканців Єрусалима та дому Юди». Вільяма Міллера шанобливо називали «батько Міллер». На його плече було покладено «ключ Давидів», що символізує його метод вивчення Писання — «рядок за рядком».

The casket being the Bible, he used the “key of David” representing the rules of prophetic interpretation that he employed to open the truths of the first angel. Those rules, (the key of David) and his prophecy of doom (the burden) that was understood with the key of David were hung “as a nail in a sure place” in the sanctuary. The “nail” was the date of October 22, 1844. The word “nail” means a pin, a nail or a stake, representing a waymark. The “burden,” or the prophecy of doom that was hung upon that nail was the first angel’s message and that message came to a conclusion on October 22, 1844, when the prophecy of doom had been fulfilled and was removed, cut down and it fell. It was removed for the prophetic message of doom had become past tense, and the nail then had to be moved into the Most Holy Place, where another burden of doom would be hung upon it.

Оскільки скриня означала Біблію, він використовував «ключ Давидовий», що представляв правила пророчого тлумачення, які він застосовував, щоб відкрити істини першого ангела. Ці правила («ключ Давидовий») і його пророцтво про погибель («тягар»), яке розумілося за допомогою ключа Давидового, були підвішені «як кілок у певному місці» у святилищі. «Кілком» була дата 22 жовтня 1844 року. Слово «кілок» означає шпильку, цвях або кіл і символізує віху. «Тягар», тобто пророцтво про погибель, що було підвішене на тому кілку, був звісткою першого ангела, і ця звістка дійшла завершення 22 жовтня 1844 року, коли пророцтво про погибель сповнилося і було зняте, зрізане і впало. Його прибрали, бо пророча звістка про погибель стала минулим, і тоді кілок треба було перенести до Святого Святих, де на нього мав бути підвішений інший тягар погибелі.

Miller’s prophecy of doom, that was understood by the prophetic rules represented as “the key of David” would place a nail in the holy place that would hold all the glory of his father’s house. The word “glory” in the passage means weight. What holds the weight of a house is the house’s foundation. Miller’s foundational work holds the weight of all the additional light of the third angel’s message represented by the “offspring and the issue.” It holds the weight of all the various vessels of the temple. And the foundation was laid for a temple to place a glorious throne.

Пророцтво Міллера про загибель, витлумачене згідно з пророчими правилами, представленими як «ключ Давидів», заб’є цвях у святому місці, який триматиме всю славу дому його батька. Слово «слава» в цьому уривку означає «вага». Те, що тримає вагу дому, — це його підвалини. Основоположна праця Міллера тримає вагу всього додаткового світла вістки третього ангела, представленої «потомством і паростю». Вона тримає вагу всіх різноманітних посудин храму. І було закладено підвалини храму, щоб поставити славний престол.

Eliakim the son of Hilkiah represents the Philadelphian church. Eliakim means the God of raising, for Eliakim, the father of Jerusalem represents William Miller who God used to raise up the foundations of God’s chosen covenant people. He is the son of Hilkiah which is derived from two words, the second being God and the first meaning “smoothness” as in smoothness of speaking. Hilkiah represents God’s Word or voice and His son represents the raising of the temple.

Еліяким, син Хілкії, уособлює Філадельфійську церкву. Еліяким означає «Бог, що підносить», бо Еліяким, батько Єрусалима, уособлює Вільяма Міллера, якого Бог використав, щоб піднести підвалини Божого вибраного завітного народу. Він — син Хілкії, ім’я якого походить від двох слів: друге — «Бог», а перше означає «плавність», у значенні плавності мовлення. Хілкія уособлює Боже Слово або голос, а його син уособлює піднесення храму.

At the end of Adventism there must be a prophecy of doom, and that prophecy is the third angel of Revelation fourteen. There must be a key at the end that was typified by Miller’s key. The “key” in our day is based upon the repetition of history, and especially the rule of first mention, which includes or is the principle represented by Christ Himself as the Alpha and Omega. There must be a son of Miller. Miller then as the father becomes Hilkiah the Word of the Lord, and the son of Miller is Eliakim, meaning the God of raising. Father Miller raised the temple and the son of Miller identifies when Laodicea and Philadelphia are separated and the Philadelphians are raised up as an ensign. There must be a nail that is fastened, but not in the holy place as in Miller’s history, but in the Most Holy Place. That nail and the burden that is hung upon it will be cut off at the end of the third angel’s message as it was at the end of the first angel’s message. When Michael stands up and human probation closes the prophecy of doom will be past tense, removed, cut off and fallen.

Наприкінці адвентизму має бути пророцтво про загибель, і це пророцтво — третій ангел чотирнадцятого розділу Об’явлення. Наприкінці має бути ключ, прообразом якого був ключ Міллера. "Ключ" у наш час ґрунтується на повторенні історії, і особливо на правилі першої згадки, яке включає або є принципом, представленим Самим Христом як Альфа й Омега. Має бути син Міллера. Тоді Міллер як батько стає Хілкією — Словом Господнім, а син Міллера — Еліяким, що означає «Бог, Який піднімає». Батько Міллер підняв храм, а син Міллера визначає, коли Лаодикія і Філадельфія відокремлюються, і філадельфійці підносяться як знамено. Має бути цвях, що закріплений, але не у Святому місці, як в історії Міллера, а у Святому Святих. Той цвях і тягар, що висить на ньому, буде відсічено наприкінці вістки третього ангела, як це було наприкінці вістки першого ангела. Коли повстане Михайло й закриється час проби для людства, пророцтво про загибель стане минулим — буде усунуте, відсічене та впаде.

The separation or scattering after the passing of time in 1844 will be repeated at the Sunday law. Isaiah twenty-two is an illustration of the circumstances that lead to the separation of Laodicean Adventists from Philadelphian Adventists that takes place at the Sunday law crisis.

Відокремлення або розсіяння після закінчення часу в 1844 році повториться за недільного закону. Двадцять другий розділ книги Ісаї є ілюстрацією обставин, які призводять до відокремлення лаодикійських адвентистів від філадельфійських адвентистів, що відбувається під час кризи недільного закону.

> And unto the angel of the church of the Laodiceans write; These things saith the Amen, the faithful and true witness, the beginning of the creation of God; I know thy works, that thou art neither cold nor hot: I would thou wert cold or hot. So then because thou art lukewarm, and neither cold nor hot, I will spue thee out of my mouth. Because thou sayest, I am rich, and increased with goods, and have need of nothing; and knowest not that thou art wretched, and miserable, and poor, and blind, and naked: I counsel thee to buy of me gold tried in the fire, that thou mayest be rich; and white raiment, that thou mayest be clothed, and that the shame of thy nakedness do not appear; and anoint thine eyes with eyesalve, that thou mayest see. As many as I love, I rebuke and chasten: be zealous therefore, and repent. Behold, I stand at the door, and knock: if any man hear my voice, and open the door, I will come in to him, and will sup with him, and he with me. To him that overcometh will I grant to sit with me in my throne, even as I also overcame, and am set down with my Father in his throne. He that hath an ear, let him hear what the Spirit saith unto the churches. Revelation 3:7–22.

> І ангелові церкви лаодикійців напиши: Так говорить Амінь, Свідок вірний і правдивий, Початок Божого творіння: Я знаю твої діла, що ти ні холодний, ні гарячий; о, коли б ти був холодний або гарячий! Отже, тому що ти теплий, і ні холодний, ні гарячий, Я виплюну тебе з уст Моїх. Бо ти кажеш: Я багатий, розбагатів і ні в чому не маю потреби; а не знаєш, що ти нещасний і жалюгідний, і вбогий, і сліпий, і нагий. Раджу тобі купити в Мене золото, випробуване у вогні, щоб ти збагатів; і білі шати, щоб ти зодягнувся, і щоб не з’явилася ганьба твоєї наготи; і намасти свої очі очною маззю, щоб ти бачив. Кого Я люблю, тих докоряю і караю; отже, будь ревним і покайся. Ось, Я стою при дверях і стукаю: коли хто почує Мій голос і відчинить двері, Я увійду до нього і повечеряю з ним, і він зі Мною. Переможцеві дам сісти зі Мною на Моїм престолі, як і Я переміг і сів з Отцем Моїм на Його престолі. Хто має вухо, нехай чує, що Дух говорить Церквам. Об’явлення 3:7–22.

After the introduction to the dream James White, then includes the dream with footnotes. I have no problems with James White’s application of Miller’s dream, in spite of the fact that we have published often an interpretation of his dream that differs somewhat from James White’s. The basic approach of James White that differs from what we have published is that he places the “jewels” in the context of God’s people, and we understand the jewels are prophetic truths. There is no contradiction for a man reflects what he believes, and the scattering of the jewels after the Great Disappointment typifies the scattering of God’s people PRIOR to the Sunday law. But this fact is for a future study.

Після вступу до опису сну Джеймс Вайт подає сам сон із виносками. У мене немає проблем із застосуванням Джеймсом Вайтом сну Міллера, попри те, що ми часто публікували тлумачення його сну, яке дещо відрізняється від тлумачення Джеймса Вайта. Основна відмінність підходу Джеймса Вайта від того, що ми публікували, полягає в тому, що він розглядає «коштовності» в контексті Божого народу, тоді як ми розуміємо, що ці «коштовності» — пророчі істини. У цьому немає суперечності, адже людина відображає те, у що вона вірить, а розсіяння «коштовностей» після Великого розчарування символізує розсіяння Божого народу ПЕРЕД недільним законом. Але це питання — для майбутнього дослідження.

## James White’s introduction to William Miller’s Dream

Вступ Джеймса Вайта до «Сну Вільяма Міллера»

> “The following dream was published in the Advent Herald, more than two years since. I then saw that it clearly marked out our past second advent experience, and that God gave the dream for the benefit of the scattered flock.

> Наведений нижче сон було опубліковано в Advent Herald понад два роки тому. Тоді я побачив, що він чітко окреслив наш минулий досвід щодо другого пришестя і що Бог дав цей сон на користь розсіяної отари.

> “Among the signs of the near approach of the great and the terrible day of the Lord, God has placed dreams. See Joel 2:28–31; Acts 2:17–20. Dreams may come in three ways; first, ‘through the multitude of business.’ See Ecclesiastes 5:3. Second, those who are under the foul spirit and deception of Satan, may have dreams through his influence. See Deuteronomy 8:1–5; Jeremiah 23:25–28; 27:9; 29:8; Zechariah 10:2; Jude 8. And third, God has always taught, and still teaches his people more or less by dreams, which come through the agency of angels and the Holy Spirit. Those who stand in the clear light of truth will know when God gives them a dream; and such will not be deceived and led astray by false dreams.

> Серед ознак близького настання великого і страшного дня Господнього Бог установив сни. Див. Йоіл 2:28–31; Дії 2:17–20. Сни можуть приходити трьома способами; по-перше, «через многоту справ». Див. Екклезіяст 5:3. По-друге, ті, хто перебувають під нечистим духом і обманом Сатани, можуть мати сни під його впливом. Див. Повторення Закону 8:1–5; Єремія 23:25–28; 27:9; 29:8; Захарія 10:2; Юда 8. І по-третє, Бог завжди навчав і досі навчає свій народ більшою чи меншою мірою через сни, які приходять через посередництво ангелів і Святого Духа. Ті, хто стоять у ясному світлі істини, знатимуть, коли Бог дає їм сон; і такі не будуть обмануті й зведені фальшивими снами.

> “And he said, Hear now my words; if there be a prophet among you, I the LORD will make myself known unto him in a vision, and will speak unto him in a dream. Numbers 12:5.

> «І сказав: Послухайте тепер Мої слова; якщо між вами є пророк, Я, Господь, відкриюся йому у видінні і говоритиму до нього вві сні. Числа 12:5.»

> “Said Jacob, ‘The angel of the Lord spake unto me in a dream.’ Genesis 31:2. ‘And God came to Laban the Syrian in a dream by night.’ Genesis 31:24. Read the dreams of Joseph, in Genesis 37:5–9, and then the interesting story of their fulfilment in Egypt.

> Сказав Яків: «Ангел Господній промовив до мене уві сні». Буття 31:2. «І Бог прийшов до Лавана сиріянина уві сні вночі». Буття 31:24. Прочитайте про сни Йосипа в Бутті 37:5–9, а потім цікаву історію їхнього сповнення в Єгипті.

> “In Gibeon the Lord appeared to Solomon in a dream by night. 1 Kings 3:5. The great important image of the second chapter of Daniel was given in a dream, also the four beasts, etc. of the seventh chapter. When Herod sought to destroy the infant Saviour Joseph was warned in a dream to flee into Egypt. Matthew 2:13.

> У Гів'оні Господь з'явився Соломонові уві сні вночі. 1 Царів 3:5. Великий, важливий образ другого розділу книги Даниїла був даний уві сні, так само і чотири звірі тощо з сьомого розділу. Коли Ірод шукав знищити немовля-Спасителя, Йосиф був попереджений уві сні, щоб утекти до Єгипту. Матвія 2:13.

> “And it shall come to pass in the LAST DAYS, saith God, I will pour out of my Spirit upon all flesh: and your sons and your daughters shall prophesy, and your young men shall see visions, and your old men shall dream dreams. Acts 2:17.

> І станеться в ОСТАННІ ДНІ, говорить Бог: виллю від Духа Мого на всяке тіло, і будуть пророкувати сини ваші й дочки ваші, і юнаки ваші бачитимуть видіння, а старці ваші снитимуть сни. Дії 2:17.

> “The gift of prophecy, by dreams and visions, is here the fruit of the Holy Spirit, and in the last days is to be manifested sufficiently to constitute a sign. It is one of the gifts of the gospel church.

> Дар пророцтва через сни та видіння є тут плодом Святого Духа, і в останні дні має проявитися настільки, щоб становити знамення. Це один із дарів євангельської церкви.

> “And he gave some apostles; and some PROPHETS; and some evangelists; and some pastors and teachers; For the perfecting of the saints, for the work of the ministry, for the edifying of the body of Christ. Ephesians 4:11, 12.

> І Він настановив одних апостолами; інших ПРОРОКАМИ; інших євангелістами; інших пастирями й учителями; щоб удосконалити святих для діла служіння, для збудування тіла Христового. Ефесянам 4:11, 12.

> “And God hath set some in the church, first apostles, secondarily PROPHETS, etc. 1 Corinthians 7:28.

> І Бог поставив деяких у церкві, по-перше апостолів, по-друге ПРОРОКІВ, тощо. 1 Коринтян 7:28.

> “Despise not PROPHESYINGS. 1 Thessalonians 5:20. See also Acts 13:1; 21:9; Romans 12:6; 1 Corinthians 14:1, 24, 39. Prophets or prophesyings are for the edification of the church of Christ; and there is no evidence that can be produced from the word of God, that they were to cease before evangelists, pastors and teachers were to cease. But says the objector, ‘There has been so many false visions and dreams that I cannot have confidence in anything of the kind.’ It is true that Satan has his counterfeit. He always had false prophets, and certainly we may expect them now in this his last hour of deception and triumph. Those who reject such special revelations because the counterfeit exists, may with equal propriety go a little farther and deny that God ever revealed himself to man in a dream or a vision, for the counterfeit always existed.

> Не зневажайте пророцтв. 1 Солунян 5:20. Див. також Дії 13:1; 21:9; Римлян 12:6; 1 Коринтян 14:1, 24, 39. Пророки чи пророцтва дані для збудування церкви Христової; і немає жодних доказів, які можна було б навести зі Слова Божого, що вони мали припинитися раніше, ніж мали припинитися євангелісти, пастирі та вчителі. Але, каже опонент: «Було так багато фальшивих видінь і снів, що я не можу довіряти нічому подібному». Справді, сатана має свої підробки. Він завжди мав лжепророків, і, безперечно, ми можемо очікувати їх і тепер, у цю його останню годину обману й тріумфу. Ті, хто відкидає такі особливі об’явлення через існування підробки, з не меншою підставою можуть піти ще далі й заперечити, що Бог коли-небудь являв себе людині уві сні чи у видінні, адже підробка існувала завжди.

> “Dreams and visions are the medium through which God has revealed himself to man. Through this medium he spake to the prophets; he has placed the gift of prophecy among the gifts of the gospel church, and has classed dreams and visions with the other signs of the ‘LAST DAYS.’ Amen.

> Сни та видіння є засобом, через який Бог об'являв Себе людині. Через цей засіб Він говорив до пророків; Він помістив дар пророцтва серед дарів євангельської церкви і відніс сни та видіння до інших ознак 'ОСТАННІХ ДНІВ'. Амінь.

> “My object in the above remarks has been to remove objections in a scriptural manner, and prepare the mind of the reader for the following.” James White, Brother Miller’s Dream, 1–3.

> «Моя мета у наведених вище зауваженнях полягала в тому, щоб зняти заперечення на підставі Писання і підготувати розум читача до викладеного далі». Джеймс Вайт, Сон брата Міллера, 1-3.

## William Miller’s Second Dream

Другий сон Вільяма Міллера

> “I dreamed that God, by an unseen hand, sent me a curiously wrought casket about ten inches long by six square, made of ebony and pearls curiously inlaid. To the casket there was a key attached. I immediately took the key and opened the casket, when, to my wonder and surprise, I found it filled with all sorts and sizes of jewels, diamonds, precious stones, and gold and silver coin of every dimension and value, beautifully arranged in their several places in the casket; and thus arranged they reflected a light and glory equaled only to the sun.

> Мені наснилося, що Бог невидимою рукою послав мені вишукано оздоблену скриньку близько десяти дюймів завдовжки і шести — завширшки, квадратної форми, з чорного дерева, химерно інкрустовану перлами. До скриньки був прикріплений ключ. Я негайно взяв ключ і відкрив скриньку, і, на моє здивування та подив, побачив, що вона була наповнена всілякими коштовностями різних видів і розмірів, діамантами, дорогоцінним камінням, а також золотими й срібними монетами всіх розмірів і вартості, прекрасно розкладеними на своїх відповідних місцях у скриньці; і, так упорядковані, вони відбивали світло й сяйво, якому могло дорівнятися лише сонце.

> “I thought it was not my duty to enjoy this wonderful sight alone, although my heart was overjoyed at the brilliancy, beauty, and value of its contents. I therefore placed it on a center table in my room and gave out word that all who had a desire might come and see the most glorious and brilliant sight ever seen by man in this life.

> Я вважав, що не маю права насолоджуватися цим чудовим видовищем наодинці, хоча моє серце було в захваті від блиску, краси й цінності його вмісту. Тож я поставив його на столик посеред своєї кімнати й дав знати, що всі охочі можуть прийти та побачити найславетніше й найяскравіше видовище, яке будь-коли бачила людина в цьому житті.

> “The people began to come in, at first few in number, but increasing to a crowd. When they first looked into the casket, they would wonder and shout for joy. But when the spectators increased, everyone would begin to trouble the jewels, taking them out of the casket and scattering them on the table. I began to think that the owner would require the casket and the jewels again at my hand; and if I suffered them to be scattered, I could never place them in their places in the casket again as before; and felt I should never be able to meet the accountability, for it would be immense. I then began to plead with the people not to handle them, nor to take them out of the casket; but the more I pleaded, the more they scattered; and now they seemed to scatter them all over the room, on the floor and on every piece of furniture in the room.

> Люди почали заходити: спершу їх було небагато, але згодом зібрався натовп. Коли вони вперше заглядали до шкатулки, то дивувалися й вигукували від радості. Але коли глядачів ставало більше, кожен починав чіпати коштовності, виймаючи їх зі шкатулки й розсипаючи по столу. Я почав думати, що власник знову зажадає від мене шкатулку й коштовності; і якщо я дозволю їх розсипати, я ніколи не зможу розкласти їх по місцях у шкатулці так, як було раніше; і відчував, що ніколи не зможу впоратися з цією відповідальністю, бо вона була б величезною. Тоді я почав благати людей не чіпати їх і не виймати зі шкатулки; але чим більше я благав, тим більше вони їх розсипали; і тепер, здавалося, вони розсипали їх по всій кімнаті — на підлозі й на кожному предметі меблів у кімнаті.

> “I then saw that among the genuine jewels and coin they had scattered an innumerable quantity of spurious jewels and counterfeit coin. I was highly incensed at their base conduct and ingratitude, and reproved and reproached them for it; but the more I reproved, the more they scattered the spurious jewels and false coin among the genuine.

> Тоді я побачив, що серед справжніх коштовностей і монет вони розсипали незліченну кількість підроблених коштовностей і фальшивих монет. Я був украй обурений їхньою підлою поведінкою та невдячністю і дорікав і докоряв їм за це; але чим більше я дорікав, тим більше вони розсипали підроблені коштовності й фальшиві монети серед справжніх.

> “I then became vexed in my physical soul and began to use physical force to push them out of the room; but while I was pushing out one, three more would enter and bring in dirt and shavings and sand and all manner of rubbish, until they covered every one of the true jewels, diamonds, and coins, which were all excluded from sight. They also tore in pieces my casket and scattered it among the rubbish. I thought no man regarded my sorrow or my anger. I became wholly discouraged and disheartened, and sat down and wept.

> Тоді я розсердився у своїй тілесній душі й почав застосовувати фізичну силу, щоб виштовхати їх із кімнати; але поки я виштовхував одного, входили ще троє й заносили бруд, стружку, пісок і всілякий мотлох, аж поки не вкрили ними всі справжні коштовності, діаманти й монети, тож вони всі зникли з очей. Вони також розірвали на шматки мою скриньку й розкидали її серед того мотлоху. Я думав, що ніхто не зважає на мій смуток чи мій гнів. Я цілком зневірився й упав духом, сів і заплакав.

> “While I was thus weeping and mourning for my great loss and accountability, I remembered God, and earnestly prayed that He would send me help. Immediately the door opened, and a man entered the room, when the people all left it; and he, having a dirt brush in his hand, opened the windows, and began to brush the dirt and rubbish from the room.

> Поки я так плакав і тужив через мою велику втрату та відповідальність, я згадав Бога і щиро молився, щоб Він послав мені допомогу. Тієї ж миті двері відчинилися, і до кімнати увійшов чоловік, при цьому всі люди вийшли з неї; а він, тримаючи в руці щітку для сміття, відчинив вікна й почав змітати бруд і сміття з кімнати.

> “I cried to him to forbear, for there were some precious jewels scattered among the rubbish.

> Я закричав йому, щоб він стримався, бо серед сміття було розкидано кілька дорогоцінних каменів.

> “He told me to ‘fear not,’ for he would ‘take care of them.’

> Він сказав мені: «Не бійся», бо він «подбає про них».

> “Then, while he brushed the dirt and rubbish, false jewels and counterfeit coin, all rose and went out of the window like a cloud, and the wind carried them away. In the bustle I closed my eyes for a moment; when I opened them, the rubbish was all gone. The precious jewels, the diamonds, the gold and silver coins, lay scattered in profusion all over the room.

> Тоді, коли він змітав бруд і сміття, фальшиві коштовності та підроблені монети, усе піднялося й, мов хмара, вилетіло через вікно, і вітер поніс їх геть. У метушні я на мить заплющив очі; коли їх розплющив, усе сміття щезло. Коштовності, діаманти, золоті й срібні монети лежали рясно розсипані по всій кімнаті.

> “He then placed on the table a casket, much larger and more beautiful than the former, and gathered up the jewels, the diamonds, the coins, by the handful, and cast them into the casket, till not one was left, although some of the diamonds were not bigger than the point of a pin.

> Потім він поставив на стіл скриньку, набагато більшу й гарнішу за попередню, і жменями збирав коштовності, діаманти, монети та кидав їх у скриньку, доки не лишилося жодного, хоча деякі з діамантів були не більші за вістря шпильки.

> “He then called upon me to ‘come and see.’

> Тоді він закликав мене: «Прийди і подивись».

> “I looked into the casket, but my eyes were dazzled with the sight. They shone with ten times their former glory. I thought they had been scoured in the sand by the feet of those wicked persons who had scattered and trod them in the dust. They were arranged in beautiful order in the casket, every one in its place, without any visible pains of the man who cast them in. I shouted with very joy, and that shout awoke me.” Early Writings, 81–83.

> «Я зазирнув у скриньку, але мої очі засліпило від побаченого. Вони сяяли удесятеро яскравіше, ніж раніше. Я подумав, що їх об пісок стерли ноги тих лихих людей, які розсипали їх і втоптали в пил. Вони були красиво впорядковані в скриньці, кожен — на своєму місці, без жодних видимих зусиль того, хто їх туди закидав. Я скрикнув від самої радості, і цей крик мене розбудив». Ранні твори, 81–83.

## James White’s Footnotes

Виноски Джеймса Вайта

> “The ‘casket’ represents the great truths of the Bible, relative to the second advent of our Lord Jesus Christ, which were given Brother Miller to publish to the world.

> «Шкатулка» символізує великі біблійні істини, що стосуються другого пришестя нашого Господа Ісуса Христа, які були дані братові Міллеру, щоб сповістити їх світові.

> “The ‘key attached’ was his manner of interpreting the prophetic Word—Comparing scripture with scripture—the Bible its own interpreter. With this key Brother Miller opened the ‘casket,’ or the great truth of the advent to the world.

> «Прикріплений ключ» був його манерою тлумачити пророче Слово — порівнюючи Писання з Писанням — Біблія є сама собі тлумачем. Цим ключем брат Міллер відчинив «скриньку», або велику істину про пришестя, світові.

> “‘The people began to come in, at first few in number, but increasing to a crowd.’ When the advent doctrine was first preached by Brother Miller, and a very few others, it had but little effect, and but very few were waked up by it; but from 1840 to 1844, wherever it was preached, the whole community was aroused.

> 'Люди почали заходити: спочатку їх було небагато, але згодом зібрався натовп.' Коли вчення про пришестя вперше було проповідане братом Міллером і ще зовсім небагатьма іншими, воно мало лише незначний вплив, і під його впливом пробудилися лише дуже небагато людей; але в 1840–1844 роках, де б його не проповідували, вся громада була схвильована.

> “The ‘jewels, diamonds, etc.’ of ‘all sorts and sizes’ so ‘beautifully arranged in their several places in the casket’ represent the children of God, [Malachi 3:17,] from all the churches, and from almost every station, and situation of life, who received the advent faith, and were seen to take a bold stand in their several stations, in the holy cause of truth. While moving in this order, each attending to his own duty, and walking humbly before God, ‘they reflected a light and glory’ to the world, equaled only by the church in the days of the apostles. The message, [Revelation 14:6, 7] went as it were, upon the wings of the wind, and the invitation, ‘Come, for all things are now ready,’ [Luke 14:17.] went abroad with power and effect.

> 'Коштовності, діаманти тощо' 'усіх видів і розмірів', так 'прекрасно розміщені на своїх відповідних місцях у ларці', представляють дітей Божих, [Malachi 3:17,] з усіх церков і майже з кожного стану та становища життя, які прийняли віру в пришестя, і було видно, як вони на своїх відповідних становищах сміливо займали позицію у святій справі істини. Рухаючись у такому ладі, кожен виконуючи свій обов'язок і смиренно ходячи перед Богом, 'вони відображали світло й славу' світові, з якими могла зрівнятися хіба що церква за днів апостолів. Звістка, [Revelation 14:6, 7] пішла, так би мовити, на крилах вітру, а запрошення, 'Прийдіть, бо все вже готове,' [Luke 14:17.] поширювалося потужно й дієво.

> “When the flying angel [Revelation 14:6, 7.] first began to preach the everlasting good news, ‘Fear God, and give glory to him; for the hour of his judgment is come,’ many shouted for joy in view of the coming of Jesus, and the restitution, who afterwards opposed and scoffed, and ridiculed the truth that a little before filled them with joy. They troubled and scattered the jewels. This brings us to the autumn of 1844, when the scattering time commenced. Mark this: It was those who once ‘shouted for joy’ that troubled and scattered the jewels. And none have so effectually scattered the flock, and led them astray since 1844, as those who once preached the truth, and rejoiced in it; but have since denied the work of God, and the fulfilment of prophecy in our past advent experience.

> Коли ангел, що летів [Об’явлення 14:6, 7.], уперше почав проповідувати вічну благу вість: "Бійтеся Бога і віддайте Йому славу, бо настала година Його суду", багато хто радісно вигукував у передчутті приходу Ісуса та відновлення, а згодом противилися, глузували й висміювали істину, яка ще недавно наповнювала їх радістю. Вони стривожили й розсипали дорогоцінності. Це підводить нас до осені 1844 року, коли почався час розсіювання. Зауважте: саме ті, хто колись "радісно вигукував", стривожили й розсипали дорогоцінності. І ніхто від 1844 року не розсіював отару й не збивав її з дороги так дієво, як ті, хто колись проповідував істину й радів їй, але відтоді заперечив діло Боже та сповнення пророцтва у нашому минулому досвіді щодо пришестя.

> “Brother Miller’s testimony, for a number of months after the Midnight cry, at the seventh month, 1844, was that the door was shut, and that the advent movement was a fulfilment of prophecy, and that we had been right in preaching time. He then exhorted his brethren, through the Advent Herald to hold fast, to be patient, and not grudge against one another; and God would soon justify them for preaching time. In this way he plead for the jewels, while he felt his ‘accountability’ for them, and that ‘it would be immense.’

> Свідчення брата Міллера, протягом кількох місяців після «Опівнічного крику», у сьомому місяці 1844 року, полягало в тому, що двері були зачинені, і що адвентистський рух був виконанням пророцтва, і що ми були праві, проповідуючи час. Тоді він через «Advent Herald» закликав братів триматися міцно, бути терплячими і не нарікати один на одного; і Бог невдовзі виправдає їх за проповідування часу. Таким чином він виступав на захист «дорогоцінностей», водночас відчуваючи свою «відповідальність» за них і що вона «буде величезною».

> “The ‘spurious jewels and counterfeit coin’ that were scattered among the genuine, clearly represent false converts, or ‘strange children,’ [Hosea 5:7.] since the door was shut in 1844.

> «Підробні коштовності й фальшиві монети», розсіяні серед справжніх, чітко представляють фальшивих навернених, або «чужих дітей» [Осія 5:7.], відтоді, як двері були зачинені 1844 року.

> “The second ‘casket much larger and more beautiful than the former’ into which the scattered ‘jewels,’ ‘diamonds,’ and ‘coins’ were gathered, represents the broad field of living present truth into which the scattered flock will be gathered, even 144,000, all of them having the seal of the living God. Not one of the precious diamonds will be left in the dark. Although some are ‘not bigger than the point of a pin,’ they will not be overlooked, and left out in this day when God is making up his jewels. [Malachi 3:16–18.] He can send his angels and haste them out as he did Lot out of Sodom. ‘A short work will the Lord make upon the earth.’ ‘He will cut it short in righteousness.’ See Romans 9:28.

> Другий 'ларець, значно більший і прекрасніший за попередній', у який були зібрані розсіяні 'дорогоцінності', 'діаманти' і 'монети', символізує широке поле живої теперішньої істини, в яке буде зібране розсіяне стадо, а саме 144 000, усі вони мають печать живого Бога. Жоден із дорогоцінних діамантів не залишиться в темряві. Хоч деякі 'не більші за вістря шпильки', їх не обійдуть увагою і не залишать осторонь у цей день, коли Бог збирає свої коштовності. [Малахії 3:16-18.] Він може послати своїх ангелів і поспішно вивести їх, як вивів Лота з Содому. "Коротку справу вчинить Господь на землі." "Скоротить її в праведності." Див. Римлян 9:28.

> “The ‘dirt and shavings, sand and all manner of rubbish,’ represent the various and numerous errors that have been brought in among second advent believers, since the autumn of 1844. Here I will notice a few of them.

> «Бруд і стружки, пісок і всілякий непотріб» символізують різноманітні та численні помилки, які були внесені в середовище віруючих у Друге пришестя від осені 1844 року. Тут я відзначу кілька з них.

> “1. The stand that some of the ‘shepherds’ presumptuously took immediately after the Midnight cry was given, that the solemn melting power of the Holy Ghost that attended the seventh month movement was a mesmeric influence. George Storrs was among the first to take this stand. See his writings in the latter part of 1844, in the Midnight Cry, then published in New York city. J. V. Himes, at the Albany Conference in the spring of 1845, said that the seventh month movement produced mesmerism seven feet deep. This I am told by one who was present, and heard the remark. Others who took an active part in the seventh month cry have since pronounced that movement the work of the Devil. Attributing the work of Christ and the Holy Ghost to the Devil, was in the days of our Saviour, blasphemy, and it is blasphemy now.

> 1. Позиція, яку деякі «пастирі» самовпевнено зайняли відразу після того, як прозвучав Опівнічний крик, полягала в тому, що урочиста зворушлива сила Святого Духа, яка супроводжувала рух сьомого місяця, була впливом месмеризму. Джордж Сторрс був серед перших, хто зайняв цю позицію. Дивіться його праці кінця 1844 року в «Опівнічному крику», який тоді виходив у місті Нью-Йорку. Дж. В. Хаймс на конференції в Олбані навесні 1845 року сказав, що рух сьомого місяця породив месмеризм завглибшки сім футів. Про це мені розповів той, хто був присутній і чув це зауваження. Інші, хто брав активну участь у крику сьомого місяця, згодом оголосили той рух справою Диявола. Приписувати справу Христа і Святого Духа Дияволу було за днів нашого Спасителя богохульством, і воно є богохульством і тепер.

> “2. The many experiments on definite time. Since the 2300 days ended in 1844, quite a number of times have been set, by different individuals, for their termination. In doing this they have removed the ‘landmarks,’ and have thrown darkness and doubt over the whole advent movement.

> 2. Численні спроби встановити визначений час. Відтоді, як 2300 днів закінчилися 1844 року, різними особами було призначено чимало термінів їхнього завершення. Роблячи це, вони збили «орієнтири» і накинули морок та сумнів на весь адвентний рух.

> “3. Spiritualism with all its fancies and extravagances. This wile of the Devil, which has accomplished an awful work of death, is very fitly represented by ‘shavings,’ and ‘all manner of rubbish.’ Many of those who drank down the poison of spiritualism admitted the truth of our past advent experience, and from this fact many have been made to believe that spiritualism was the natural fruit of believing that God conducted the great advent movements in 1843 and 1844. Peter, speaking of those who should ‘bring in damnable heresies, even denying the Lord that bought them,’ says, ‘BY REASON OF WHOM THE WAY OF TRUTH SHALL BE EVIL SPOKEN OF.’

> 3. Спіритизм з усіма його вигадками та крайнощами. Цей підступ диявола, який звершив жахливу справу смерті, дуже доречно представлений «стружками» та «всякого роду сміттям». Багато з тих, хто проковтнув отруту спіритизму, визнали істинність нашого минулого адвентного досвіду, і через цей факт багато хто був спонуканий повірити, що спіритизм був природним плодом віри в те, що Бог керував великими адвентними рухами 1843 і 1844 років. Петро, говорячи про тих, хто «вводитиме згубні єресі, навіть відрікаючись від Господа, що їх викупив», каже: «ЧЕРЕЗ НИХ ШЛЯХ ІСТИНИ БУДЕ ЗНЕВАЖЕНИЙ.»

> “4. S. S. Snow professing to be ‘Elijah the Prophet’” This man in his strange and wild career, has also acted his part in this work of death, and his course has had a tendency to bring the true position for the waiting saints into disrepute, in the minds of many honest souls.

> "4. С. С. Сноу, видаючи себе за «пророка Іллю»" Цей чоловік у своїй дивній і дикій кар'єрі також зіграв свою роль у цьому ділі смерті, а його поведінка мала тенденцію дискредитувати справжнє становище для святих, що очікують, в умах багатьох щирих душ.

> “To this catalogue of errors I might add many more, such as the ‘thousand years’ of Revelation 20:4, 7, in the past, the 144,000 of Revelation 7:4; 14:1, those who ‘arose and came out of the graves’ after Christ’s resurrection, the no-work doctrine, the doctrine of the destruction of infants, &c. &c.

> До цього переліку помилок я міг би додати ще багато інших, як-от «тисяча років» з Об’явлення 20:4, 7, у минулому, 144 000 з Об’явлення 7:4; 14:1, ті, що «воскресли й повиходили з гробів» після воскресіння Христа, вчення «без діл», вчення про знищення немовлят, і т. ін., і т. ін.

> “These errors were so industriously propagated, and urged upon the waiting flock that, at the time Brother Miller had the dream, the true jewels were ‘excluded from sight,’ and the words of the prophet were applicable—’And judgment is turned away backward, and justice standeth afar off,’ &c. &c. See Isaiah 59:14. At that time there was not an advent paper in the land that advocated the cause of present truth. The Day-Dawn, was the last to defend the true position of the little flock; but that died a number of months before the Lord gave Bro. Miller this dream; and in its last dying struggle pointed the weary sighing saints to 1877, then thirty years in the future, as the time of their final deliverance. Alas! alas! No wonder that Brother Miller in his dream, ‘sat down and wept’ over this sad state of things.

> Ці помилки так старанно поширювали й так наполегливо нав’язували очікуючому стаду, що на той час, коли брат Міллер мав сон, справжні коштовності були "приховані від очей", і були доречними слова пророка: "І суд відвернено назад, а правосуддя стоїть далеко", і т. ін., і т. ін. Див. Ісаї 59:14. Тоді в країні не було жодного адвентистського видання, яке б відстоювало справу теперішньої істини. Останнім, хто захищав істинну позицію малого стада, було видання The Day-Dawn; але воно припинило існування за кілька місяців до того, як Господь дав братові Міллеру цей сон; і в останній передсмертній боротьбі воно вказало втомленим, зітхаючим святим на 1877 рік, що тоді був на тридцять років уперед, як на час їхнього остаточного визволення. Горе! Горе! Не дивно, що брат Міллер у своєму сні "сів і заплакав" над цим сумним станом речей.

> “Brother Miller closed his eyes in death, December 22, 1849, which fulfilled the following words in his dream, ‘In the bustle I closed my eyes for a moment.’ This wonderful fulfilment is so plain that none will fail to see it.

> Брат Міллер заплющив очі у смерті 22 грудня 1849 року, що сповнило наступні слова з його сну: 'У метушні я на мить заплющив очі.' Це дивовижне сповнення таке очевидне, що ніхто не зможе цього не побачити.

> “The casket, represents the advent truth that Brother Miller published to the world, as is marked out by the parable of the ten virgins. [Matthew 25:1–11.] First, the time, 1843; second, the tarrying time; third, the midnight cry, at the seventh month, 1844, and fourth, the shut door. No one who has read the second advent papers since 1843, will deny that Brother Miller has advocated these four important points in advent history. This harmonious system of truth or ‘casket’ has been torn in pieces, and scattered among the rubbish by those who have rejected their own experience, and have denied the very truths that they, with Brother Miller so fearlessly preached to the world.

> Скринька представляє істину про другий прихід, яку брат Міллер оприлюднив світові, як це окреслено притчею про десять дів. [Матвія 25:1-11.] По-перше, час — 1843 рік; по-друге, час зволікання; по-третє, опівнічний клич у сьомому місяці 1844 року; і, по-четверте, зачинені двері. Ніхто, хто читав видання про другий прихід, починаючи з 1843 року, не заперечить, що брат Міллер відстоював ці чотири важливі пункти в історії другого приходу. Ця гармонійна система істини, або "скринька", була роздерта на шматки й розсіяна серед сміття тими, хто відкинув власний досвід і зрікся самих тих істин, які вони разом із братом Міллером так безстрашно проповідували світові.

> “The church will then be pure and ‘without fault before the throne of God,’ having confessed all their errors, faults and sins, and having had them washed away by the blood of Christ and blotted out, they will be without ‘spot or wrinkle, or any such thing.’ Then they will shine with ‘ten times their former glory.’” JAMES WHITE Oswego, May, 1850.

> «Церква тоді буде чистою і ‘без вади перед престолом Божим’, визнавши всі свої помилки, провини та гріхи, і коли їх буде змито кров’ю Христа та стерто, вона буде без ‘плями чи зморшки або чогось подібного’. Тоді вона засяє ‘славою вдесятеро більшою від колишньої’.» ДЖЕЙМС ВАЙТ Освего, травень, 1850.

Back to Articles