Article

# The Book of Daniel - Number Twenty-One

Книга Даниїла - Номер двадцять один

In Measure

В міру

Author

Jeff Pippenger

Published

December 16, 2023

Formats

PDF
Word

We are working through Isaiah chapter twenty-seven, for it establishes the context for the following chapters of Isaiah. Those following chapters identify the latter rain as the correct biblical methodology. The methodology, when recognized and employed, reveals the prophetic message that if accepted produces a corresponding experience.

Ми розглядаємо двадцять сьомий розділ книги Ісаї, бо він встановлює контекст для наступних розділів книги Ісаї. Ті наступні розділи визначають пізній дощ як правильну біблійну методологію. Ця методологія, коли її розпізнають і застосовують, розкриває пророче послання, яке, якщо його прийняти, призводить до відповідного досвіду.

On September 11, 2001 the song that is to be sung unto the former covenant people of God, who are the Seventh-day Adventist people, is that they are being passed by as God’s people, for they have not brought forth the fruits that were intended by God for His vineyard to produce. The song was to be premised on the covenant relationship, represented by the vineyard which God had planted and also by their rejection of the stone of stumbling in 1863. They had become Laodicea in 1856, and for seven years, or “seven times”, or twenty-five hundred and twenty days, God sought entrance, but they closed the door against Him in 1863.

11 вересня 2001 року пісня, яку слід співати колишньому завітному народові Божому — адвентистам сьомого дня, — полягає в тому, що Бог проходить повз них як повз Свій народ, бо вони не принесли плодів, які Бог призначив, щоб дав Його виноградник. Пісня мала ґрунтуватися на завітних взаєминах, представлених виноградником, який Бог насадив, а також на їхньому відкиненні каменя спотикання у 1863 році. Вони стали Лаодикією у 1856 році, і протягом семи років, або «семи часів», або двох тисяч п’ятисот двадцяти днів, Бог прагнув увійти, але вони зачинили перед Ним двері у 1863 році.

Since September 11, 2001 they are being bound into bundles in advance of being spewed fully out of His mouth at the Sunday law. The message to be sung to Adventism since September 11, 2001 is the Laodicean message, which is the message of the vineyard that contains the stumbling stone that crushes any who refuse to “see” and “taste” the precious stone. The promise to the Laodiceans in Isaiah’s passage is that any Adventist who chooses to accept this final warning, still has time to “take hold of” Christ’s “strength, that” they “may make peace with” Christ, for Christ is still willing “to make peace with” them. But at the cry at midnight, just before the soon-coming Sunday law, that opportunity is forever over.

З 11 вересня 2001 року їх заздалегідь зв’язують у снопи, щоб під час недільного закону їх повністю вивергнути з Його уст. Звістка, яку від 11 вересня 2001 року належить співати для Адвентизму, — це Лаодикійська звістка, тобто звістка про виноградник, що містить камінь спотикання, який розтрощує всіх, хто відмовляється «бачити» і «скуштувати» дорогоцінний камінь. Обітниця Лаодикійцям в уривку з Ісаї полягає в тому, що кожен адвентист, який вирішить прийняти це останнє застереження, ще має час «ухопитися за» Христову «силу, щоб» вони «могли примиритися з» Христом, бо Христос усе ще готовий «примиритися з» ними. Але при опівнічному крику, безпосередньо перед скорим недільним законом, ця можливість назавжди зникає.

In the time period that began on September 11, 2001 God promised to make those who “in time past were not a people”, “a root out of a dry ground”, to “take root” “blossom and bud, and fill the face of the world with fruit.” What causes the root of Jesse to blossom and bud is the latter rain, for the root that is to blossom and bud is destined prophetically to be the ensign that is lifted up, and the ensign is the root of Jesse.

У період, що розпочався 11 вересня 2001 року, Бог пообіцяв, що з тих, хто «колись не були народом», Він створить «корінь із сухої землі», який «пустить коріння», «розквітне й дасть бруньки та наповнить поверхню світу плодом». Те, що спричиняє розквіт і брунькування кореня Єссея, — це пізній дощ, адже кореню, який має розквітнути й дати бруньки, пророчо призначено бути піднесеним стягом, а стяг — це корінь Єссея.

> And in that day there shall be a root of Jesse, which shall stand for an ensign of the people; to it shall the Gentiles seek: and his rest shall be glorious. Isaiah 11:10.

> І того дня постане корінь Єсея, що стане стягом для народів; його шукатимуть погани, і його спочинок буде славний. Ісая 11:10.

The latter rain caused the root of Jesse to blossom and bud beginning on September 11, 2001 and at the soon-coming Sunday law the root will fill the whole earth with fruit. The Sunday law in Isaiah chapter twenty-seven is the progressive history that is also represented in chapters one through three in the book of Daniel. The latter rain began to sprinkle when the nations were angered on September 11, 2001 with the release and then immediate restraint of Islam of the third Woe.

Пізній дощ спричинив, що корінь Єссея розцвів і пустив пагінці, починаючи з 11 вересня 2001 року, а під час незабаром грядущого недільного закону цей корінь наповнить усю землю плодом. Недільний закон у двадцять сьомому розділі книги Ісаї — це поступова історія, яка також представлена в розділах від першого до третього в книзі Даниїла. Пізній дощ почав накрапати, коли народи розгнівалися 11 вересня 2001 року, із вивільненням, а потім негайним стриманням ісламу третього горя.

> “‘The commencement of that time of trouble,’ here mentioned does not refer to the time when the plagues shall begin to be poured out, but to a short period just before they are poured out, while Christ is in the sanctuary. At that time, while the work of salvation is closing, trouble will be coming on the earth, and the nations will be angry, yet held in check so as not to prevent the work of the third angel. At that time the ‘latter rain,’ or refreshing from the presence of the Lord, will come, to give power to the loud voice of the third angel, and prepare the saints to stand in the period when the seven last plagues shall be poured out.” Early Writings, 85.

> «Початок того часу скорботи», згаданий тут, не стосується часу, коли почнуть виливатися кари, а короткого періоду безпосередньо перед їхнім вилиттям, поки Христос перебуває у святилищі. У той час, коли діло спасіння завершується, на землю приходитиме скорбота, і народи гніватимуться, та все ж будуть стримані, щоб не перешкодити праці третього ангела. У той час прийде «пізній дощ», або освіження від лиця Господа, щоб надати силу гучному голосу третього ангела і приготувати святих устояти в період, коли будуть вилиті сім останніх кар. Ранні твори, 85.

In the passage Sister White is clarifying that there is a short period when salvation is still open. The “time of trouble” she is addressing is distinct from the great time of trouble, that begins when probation fully closes. In Adventism it is rightly referred to as “the little time of trouble” in relation to the great time of trouble that begins when Michael stands up. The “little time of trouble” represents the period when national ruin begins at the soon-coming Sunday law, and continues until probation closes.

В уривку Сестра Вайт уточнює, що існує короткий період, коли можливість спасіння ще відкрита. "Час скорботи", про який вона говорить, відрізняється від великого часу скорботи, що починається, коли час випробування повністю закривається. В адвентизмі його слушно називають "малим часом скорботи" — на відміну від великого часу скорботи, що починається, коли Михаїл устане. "Малий час скорботи" позначає період, коли національна руїна починається із запровадженням недільного закону, що незабаром настане, і триває до закриття часу випробування.

In the history from September 11, 2001 through to the Sunday law the final cleansing and judgment of Adventism is illustrated as occurring during the “sprinkling” of the latter rain. That period when the latter rain, which is also the “refreshing,” begins as a “sprinkling”, but progresses unto the full outpouring at the Sunday law. In that period, which begins when Islam of the third Woe makes the nations angry, the latter rain begins to fall, and some recognize the latter rain and receive it, and some do not recognize the latter rain. Some recognize that something is happening, but they don’t understand what it is, and brace themselves against it.

В історії від 11 вересня 2001 року й до недільного закону остаточне очищення та суд над адвентизмом ілюструються як такі, що відбуваються під час "кроплення" пізнього дощу. Це період, коли пізній дощ, який також є "освіженням", починається як "кроплення", але переходить у повний вилив під час недільного закону. У цей період, який починається, коли іслам третього горя розгнівує народи, пізній дощ починає випадати, і дехто розпізнає пізній дощ і приймає його, а дехто не розпізнає пізнього дощу. Дехто розуміє, що щось відбувається, але не знає, що саме, і готується протистояти цьому.

> “Many have in a great measure failed to receive the former rain. They have not obtained all the benefits that God has thus provided for them. They expect that the lack will be supplied by the latter rain. When the richest abundance of grace shall be bestowed, they intend to open their hearts to receive it. They are making a terrible mistake. The work that God has begun in the human heart in giving His light and knowledge must be continually going forward. Every individual must realize his own necessity. The heart must be emptied of every defilement and cleansed for the indwelling of the Spirit. It was by the confession and forsaking of sin, by earnest prayer and consecration of themselves to God, that the early disciples prepared for the outpouring of the Holy Spirit on the Day of Pentecost. The same work, only in greater degree, must be done now. Then the human agent had only to ask for the blessing, and wait for the Lord to perfect the work concerning him. It is God who began the work, and He will finish His work, making man complete in Jesus Christ. But there must be no neglect of the grace represented by the former rain. Only those who are living up to the light they have will receive greater light. Unless we are daily advancing in the exemplification of the active Christian virtues, we shall not recognize the manifestations of the Holy Spirit in the latter rain. It may be falling on hearts all around us, but we shall not discern or receive it.” Testimonies to Ministers, 506, 507.

> Багато хто значною мірою не спромігся прийняти ранній дощ. Вони не здобули всіх благ, які Бог таким чином приготував для них. Вони очікують, що цю нестачу компенсує пізній дощ. Коли буде дароване найщедріше багатство благодаті, вони мають намір відкрити свої серця, щоб її прийняти. Вони роблять жахливу помилку. Праця, яку Бог розпочав у людському серці, даючи Своє світло й пізнання, має безупинно просуватися вперед. Кожен має усвідомити власну потребу. Серце має бути звільнене від усякої скверни й очищене для перебування в ньому Духа. Саме через визнання й залишення гріха, ревну молитву та посвячення себе Богові перші учні приготувалися до виливу Святого Духа в день П’ятидесятниці. Те саме, лише у ще більшій мірі, має бути зроблене тепер. Тоді людині залишалося лише просити благословення і чекати, доки Господь довершить працю щодо неї. Це Бог розпочав цю працю, і Він завершить Свою працю, зробивши людину досконалою в Ісусі Христі. Але не можна занедбувати благодать, представлену раннім дощем. Лише ті, хто живе відповідно до отриманого світла, одержать більше світла. Якщо ми щодня не будемо зростати у втіленні дієвих християнських чеснот, ми не розпізнаємо проявів Святого Духа в пізньому дощі. Він може проливатися на серця навколо нас, але ми не розпізнаємо його і не приймемо. Свідчення для служителів, 506, 507.

The latter rain is now falling and there are those who recognize it and therefore receive it, and there are those who do not recognize it, and therefore do not receive it. The latter rain must be recognized to be received. The latter rain is not just an experience only, it is an experience that is produced by a message, but the message can only be received when the correct methodology is employed to establish the message. Without recognizing the methodology which establishes the message of the latter rain, it is virtually impossible to understand the prophetic lessons that are represented in the rise and fall of kingdoms set forth in the books of Daniel and Revelation.

Пізній дощ нині виливається, і є ті, хто його розпізнають і тому приймають, а є ті, хто його не розпізнають, і тому не приймають. Пізній дощ потрібно розпізнати, щоб його прийняти. Пізній дощ — це не просто переживання; це переживання, породжене звісткою, але цю звістку можна прийняти лише тоді, коли для її обґрунтування застосовується правильна методологія. Без розпізнання методології, яка обґрунтовує звістку пізнього дощу, практично неможливо зрозуміти пророчі уроки, відображені в описаних у книгах Даниїла та Об’явлення піднесенні та падінні царств.

The ensign that is lifted up to the world is identified by Isaiah as the “root of Jesse”, and in chapter twenty-seven those who “come of Jacob” “take root.” Those that are the “root of Jesse” are also identified there as “Israel,” and they are those who first blossom and bud, and thereafter fill the world with fruit. The laws of nature do not contradict the laws of prophecy, for it is the same Law-Giver that produced both nature and prophecy. Before a plant bears fruit, it must first come out of dormancy as evidenced by the buds, and thereafter the blossoms. Spiritual Israel, who is the “root of Jesse” receives a progressive outpouring of rain. It begins with a “sprinkling” and escalates to a full outpouring when the world is filled with the fruit presented by the ensign.

Знамено, піднесене для світу, Ісая називає «коренем Єссея», а в двадцять сьомому розділі ті, що «походять від Якова», «пускають коріння». Тих, що є «коренем Єссея», там також названо «Ізраїлем», і саме вони спершу розквітають і брунять, а згодом наповнюють світ плодом. Закони природи не суперечать законам пророцтва, бо один і той самий Законодавець створив і природу, і пророцтво. Перш ніж рослина принесе плід, вона має спершу вийти зі стану спокою, що виявляється появою бруньок, а потім — цвітом. Духовний Ізраїль, який є «коренем Єссея», отримує поступове виливання дощу. Воно починається з «окроплення» і переростає в повне виливання, коли світ наповнюється плодом, представленим знаменом.

In Isaiah chapter twenty-seven, the starting point of the sprinkling of the rain is represented as taking place when the buds “shooteth forth.” When they first “shooteth forth,” the rain is identified as being poured out “in measure.” “In measure, when it shooteth forth.” On September 11, 2001 the sprinkling of the latter rain began to be poured out “in measure,” for at that time the wheat and tares, or the wise and the foolish were still mixed together.

У двадцять сьомому розділі Ісаї початок окроплення дощем представлено як такий, що настає, коли бруньки «пускають паростки». Коли вони вперше «пускають паростки», дощ визначається як такий, що виливається «мірою». «Мірою, коли він пускає паросток». 11 вересня 2001 року пізній дощ почав виливатися «мірою», бо тоді пшениця й кукіль, або мудрі й нерозумні, ще були змішані разом.

> “The great outpouring of the Spirit of God, which lightens the whole earth with his glory, will not come until we have an enlightened people, that know by experience what it means to be laborers together with God. When we have entire, whole-hearted consecration to the service of Christ, God will recognize the fact by an outpouring of his Spirit without measure; but this will not be while the largest portion of the church are not laborers together with God. God cannot pour out his Spirit when selfishness and self-indulgence are so manifest; when a spirit prevails that, if put into words, would express that answer of Cain,—‘Am I my brother’s keeper?’ If the truth for this time, if the signs that are thickening on every hand, that testify that the end of all things is at hand, are not-sufficient to arouse the sleeping energy of those who profess to know the truth, then darkness proportionate to the light which has been shining will overtake these souls. There is not the semblance of an excuse for their indifference that they will be able to present to God in the great day of final reckoning. There will be no reason to offer as to why they did not live and walk and work in the light of the sacred truth of the word of God, and thus reveal to a sin-darkened world, through their conduct, their sympathy, and their zeal, that the power and reality of the gospel could not be controverted.” Review and Herald, July 21, 1896.

> Велике виливання Духа Божого, яке осяює всю землю Його славою, не прийде, доки ми не матимемо просвітленого народу, що з досвіду знає, що означає бути співпрацівниками Божими. Коли ми матимемо повну, всесердечну посвяту служінню Христові, Бог засвідчить це виливанням Свого Духа без міри; але цього не буде доти, доки найбільша частина церкви не є співпрацівниками Божими. Бог не може вилити Свого Духа, коли егоїзм і потурання собі так очевидні; коли панує дух, який, якщо висловити словами, передав би відповідь Каїна: «Хіба я сторож братові своєму?» Якщо істина для цього часу, якщо знамення, що згущуються повсюди і свідчать, що кінець усього близько, не здатні розбудити дрімаючу енергію тих, хто заявляє, що знає істину, тоді темрява, співмірна зі світлом, яке сяяло, спіткає ці душі. За їхню байдужість немає й тіні виправдання, яке вони зможуть представити Богові у великий день остаточного суду. Не буде жодної причини, яку можна було б навести, чому вони не жили, не ходили і не працювали у світлі священної істини Божого слова і тим самим не явили світові, затьмареному гріхом, через свою поведінку, своє співчуття і свою ревність, що силу і реальність Євангелія неможливо спростувати. Review and Herald, 21 липня 1896 р.

Isaiah twenty-seven identifies the history of the beginning of the outpouring of the latter rain, when the root buds out of a dry ground, and then all the way through until the earth is filled with fruit. The chapter identifies that “in measure, when it shooteth forth, thou wilt debate with it.” When the latter rain is being measured as a “sprinkling”, Sister White states that the latter rain, “may be falling on hearts all around us, but we shall not discern or receive it.”

Двадцять сьомий розділ книги Ісаї окреслює історію початку виливання пізнього дощу, коли корінь пускає пагін із сухого ґрунту, і далі аж до того, як земля наповниться плодом. У розділі зазначено: «у міру, коли воно проростає, ти будеш сперечатися з ним». Коли пізній дощ вимірюється як «покроплення», Сестра Вайт стверджує, що пізній дощ «може спадати на серця довкола нас, але ми не розпізнаємо його й не приймемо».

In so doing she identifies a church that is mixed with those that recognize and others who do not recognize the falling of the rain. In the previous passage she identifies that when God pours the latter rain out without measure it marks when there is no longer a mixture of wise and foolish virgins by stating, “When we have entire, whole-hearted consecration to the service of Christ, God will recognize the fact by an outpouring of his Spirit without measure; but this will not be while the largest portion of the church are not laborers together with God.”

Роблячи це, вона окреслює церкву, у якій змішані ті, хто визнають настання дощу, і ті, хто його не визнають. У попередньому уривку вона вказує, що коли Бог виллє пізній дощ без міри, це позначатиме час, коли більше не буде змішання мудрих і нерозумних дів, стверджуючи: «Коли ми будемо цілковито, від усього серця посвячені служінню Христові, Бог визнає цей факт виливанням Свого Духа без міри; але цього не станеться доти, доки більшість у церкві не стане співпрацівниками з Богом».

The larger portion of the church, or the majority of the church, are represented in Matthew twenty-five as foolish virgins, for biblically “many” are called but “few” are chosen. The wise and the foolish are providentially separated at the crisis at midnight, that precedes the soon-coming Sunday law. The separation creates a people who can then receive the full outpouring of the Spirit in the latter rain and become the “nation that is born in a day”. Then the root of Jesse will be lifted up as an ensign and fill the world with fruit.

Більша частина церкви, або її більшість, у 25-му розділі Євангелія від Матвія представлена як нерозумні діви, бо за Біблією "багато" покликаних, але "мало" вибраних. Мудрі й нерозумні провидінно відокремлюються під час опівнічної кризи, що передує скорому запровадженню недільного закону. Це відокремлення формує народ, який тоді може прийняти повне виливання Духа в пізньому дощі й стати "народом, що народжується за один день". Тоді корінь Єссея буде піднесений як стяг і наповнить світ плодом.

Isaiah twenty-seven identifies that when the latter rain began to be poured out “in measure”, on September 11, 2001, “thou will debate with it.” “In measure, when it shooteth forth, thou wilt debate with it.” The event of September 11, 2001 became an immediate debate in the world and the church. To this very day–over twenty years later–there are still arguments against assigning those events to an act of Islam, as opposed to some form of a globalist conspiracy. The debate associated with the arrival of the sprinkling of the latter rain began on September 11, 2001, but the debates that are carried on in the world, are not the “debate” that is identified in God’s prophetic Word. The debate is about predictions such as the one that follows.

Двадцять сьомий розділ книги Ісаї вказує, що коли пізній дощ почав виливатися «мірою», 11 вересня 2001 року, «ти будеш сперечатися з ним». «Мірою, коли воно пускатиме паростки, ти будеш сперечатися з ним». Подія 11 вересня 2001 року миттєво стала предметом дискусій у світі й у церкві. І донині — понад двадцять років потому — все ще точаться суперечки щодо того, чи слід відносити ті події до акту ісламу, чи радше до якоїсь форми глобалістської змови. Суперечка, пов’язана з настанням кроплення пізнього дощу, розпочалася 11 вересня 2001 року, але суперечки, що точаться у світі, — це не та «суперечка», яку окреслено в Божому пророчому Слові. Суперечка стосується передбачень, подібних до наведеного нижче.

> “On one occasion, when in New York City, I was in the night season called upon to behold buildings rising story after story toward heaven. These buildings were warranted to be fireproof, and they were erected to glorify their owners and builders. Higher and still higher these buildings rose, and in them the most costly material was used. Those to whom these buildings belonged were not asking themselves: ‘How can we best glorify God?’ The Lord was not in their thoughts.

> Одного разу, перебуваючи в Нью-Йорку, мені у нічний час було показано будівлі, що піднімалися поверх за поверхом до небес. Ці будівлі вважалися вогнетривкими, і їх зводили, щоб прославити їхніх власників і будівничих. Все вище й вище здіймалися ці споруди, і в них використовували найдорожчі матеріали. Ті, кому належали ці будівлі, не запитували себе: «Як ми можемо якнайкраще прославити Бога?» Господь не був у їхніх думках.

> “I thought: ‘Oh, that those who are thus investing their means could see their course as God sees it! They are piling up magnificent buildings, but how foolish in the sight of the Ruler of the universe is their planning and devising. They are not studying with all the powers of heart and mind how they may glorify God. They have lost sight of this, the first duty of man.’

> «Я подумав: „О, якби ті, хто таким чином вкладають свої кошти, могли бачити свій шлях так, як його бачить Бог! Вони зводять величні будівлі, але якими ж безглуздими в очах Владики всесвіту є їхні плани й задуми. Вони не шукають усіма силами серця й розуму, як можуть прославити Бога. Вони втратили з поля зору це — перший обов’язок людини.“»

> “As these lofty buildings went up, the owners rejoiced with ambitious pride that they had money to use in gratifying self and provoking the envy of their neighbors. Much of the money that they thus invested had been obtained through exaction, through grinding down the poor. They forgot that in heaven an account of every business transaction is kept; every unjust deal, every fraudulent act, is there recorded. The time is coming when in their fraud and insolence men will reach a point that the Lord will not permit them to pass, and they will learn that there is a limit to the forbearance of Jehovah.

> Коли ці величні будівлі зводилися, власники раділи з честолюбною гордістю, що мають гроші, аби тішити себе й викликати заздрість у своїх сусідів. Значну частину грошей, які вони так вкладали, було здобуто через здирництво, шляхом пригноблення бідних. Вони забули, що на небі ведеться облік кожної ділової операції; кожна несправедлива угода, кожен шахрайський учинок там записується. Наближається час, коли у своєму шахрайстві та зухвалості люди дійдуть до межі, яку Господь не дозволить їм перейти, і вони дізнаються, що терпіння Єгови має межі.

> “The scene that next passed before me was an alarm of fire. Men looked at the lofty and supposedly fire-proof buildings and said: “They are perfectly safe.” But these buildings were consumed as if made of pitch. The fire engines could do nothing to stay the destruction. The firemen were unable to operate the engines.” Testimonies, volume 9, 12, 13.

> Наступною сценою, що промайнула переді мною, була пожежна тривога. Люди дивилися на високі, нібито вогнестійкі будівлі й казали: «Вони цілком безпечні». Але ці будівлі були пожерті вогнем, ніби зроблені зі смоли. Пожежні машини нічого не могли вдіяти, щоб стримати руйнування. Пожежники не могли керувати машинами. Свідчення, томи 9, 12, 13.

The Adventist church immediately after September 11, 2001 sought to hide passages such as this from the world. How could this not be about New York City, and the enormously high buildings which the fire engines could not stop the ensuing fires? How could a passage such as this from the writings that the Adventist church professes to be written by a prophetess not be proclaimed from the rooftops after such a fulfillment as that?

Адвентистська церква відразу після 11 вересня 2001 року намагалася приховати такі уривки від світу. Як це може не стосуватися Нью-Йорка і надзвичайно високих будівель, подальші пожежі в яких пожежники не змогли зупинити? Як уривок на кшталт цього з писань, які адвентистська церква визнає написаними пророчицею, міг не бути проголошений з дахів після такого сповнення?

The arrival of the sprinkling of the latter rain, that marks the arrival of the prophetic “debate,” also identifies the final rebellion of Adventism, for it is there that they fully reject the clear and simple words of the one they identify as the prophetess to the remnant.

Прихід покроплення пізнього дощу, який знаменує настання пророчого «спору», також вказує на остаточне відступництво адвентизму, бо саме тоді вони повністю відкидають ясні й прості слова тієї, яку вони називають пророчицею для останку.

> “Satan is . . . constantly pressing in the spurious—to lead away from the truth. The very last deception of Satan will be to make of none effect the testimony of the Spirit of God. ‘Where there is no vision, the people perish’ (Proverbs 29:18). Satan will work ingeniously, in different ways and through different agencies, to unsettle the confidence of God’s remnant people in the true testimony.

> Сатана ... постійно нав’язує фальшиве — щоб відвести від істини. Останній обман сатани полягатиме в тому, щоб звести нанівець свідчення Духа Божого. «Де немає видіння, народ гине» (Приповісті 29:18). Сатана діятиме винахідливо, різними шляхами і через різні знаряддя, щоб похитнути довіру залишку Божого народу до правдивого свідчення.

> “There will be a hatred kindled against the Testimonies which is satanic. The workings of Satan will be to unsettle the faith of the churches in them, for this reason: Satan cannot have so clear a track to bring in his deceptions and bind up souls in his delusions if the warnings and reproofs and counsels of the Spirit of God are heeded.” Selected Messages, book 1, 48.

> "Спалахне сатанинська ненависть проти Свідчень. Дії Сатани будуть спрямовані на те, щоб похитнути віру церков у них з тієї причини: Сатана не матиме такого вільного шляху, щоб вводити свої обмани й зв’язувати душі у своїх оманах, якщо до попереджень, докорів і порад Духа Божого дослухатимуться." Вибрані послання, книга 1, 48.

The prophetic binding of both the wheat and the tares began on September 11, 2001, with the rebellion against the Spirit of Prophecy, which marked the conclusion of a progressive rebellion that began against the Bible in 1863.

Пророче зв’язування як пшениці, так і куколю розпочалося 11 вересня 2001 року повстанням проти Духа Пророцтва, що ознаменувало завершення поступового бунту проти Біблії, який почався в 1863 році.

> “We as a people profess to have truth in advance of every other people upon the earth. Then our life and character should be in harmony with such a faith. The day is just upon us when the righteous shall be bound like precious grain in bundles for the heavenly garner, while the wicked are, like the tares, gathered for the fires of the last great day. But the wheat and tares ‘grow together until the harvest.’” Testimonies, volume 5, 100.

> Ми, як народ, стверджуємо, що маємо істину поперед усіх інших народів на землі. Тоді наше життя і характер мають бути в згоді з такою вірою. День уже на порозі, коли праведні будуть зв’язані в снопи, як дорогоцінне зерно, для небесних засіків, а нечестиві, немов кукіль, зібрані для вогнів останнього великого дня. Але пшениця й кукіль 'ростуть разом аж до жнив'. Свідчення, том 5, 100.

How could Adventism ignore the following passage that states directly that when these buildings came down Revelation eighteen, verse one through three would be fulfilled?

Як адвентизм міг проігнорувати наступний уривок, який прямо стверджує, що, коли ці будівлі впали, Об’явлення 18:1–3 мало сповнитися?

> “Now comes the word that I have declared that New York is to be swept away by a tidal wave? This I have never said. I have said, as I looked at the great buildings going up there, story after story, ‘What terrible scenes will take place when the Lord shall arise to shake terribly the earth! Then the words of Revelation 18:1–3 will be fulfilled.’ The whole of the eighteenth chapter of Revelation is a warning of what is coming on the earth. But I have no light in particular in regard to what is coming on New York, only that I know that one day the great buildings there will be thrown down by the turning and overturning of God’s power. From the light given me, I know that destruction is in the world. One word from the Lord, one touch of his mighty power, and these massive structures will fall. Scenes will take place the fearfulness of which we cannot imagine.” Review and Herald, July 5, 1906.

> «Тепер надходить звістка, нібито мною було заявлено, що Нью-Йорк має бути змитий приливною хвилею? Такого мною ніколи не говорилося. Мною було сказано: дивлячись на величезні будівлі, що там зводяться, поверх за поверхом, “Які жахливі сцени відбудуться, коли Господь постане, щоб страшно потрясти землю! Тоді сповняться слова Об’явлення 18:1–3”. Увесь вісімнадцятий розділ Об’явлення — це застереження про те, що гряде на землю. Але щодо того, що чекає на Нью-Йорк, особливого світла не маю; знаю лише, що одного дня великі будівлі там буде повалено перевертанням і перекиданням Божої сили. Зі світла, даного мені, знаю, що у світі — руйнування. Одне слово від Господа, один дотик Його могутньої сили — і ці масивні споруди впадуть. Відбудуться сцени, жахливість яких ми не можемо уявити». Review and Herald, 5 липня 1906 р.

The issue we are addressing here is not whether these passages were fulfilled on September 11, 2001, for they absolutely were, but the issue we are seeking to address is the “debate” that would begin at that time. The debate was over correct or incorrect methodology. The Adventist church began its rejection of the fourteen rules of prophetic interpretation of William Miller in 1863, and they have progressed to the point now where you cannot purchase a book of biblical study written by Adventist theologians that isn’t repeatedly endorsed by the theologians of apostate Protestantism and Roman Catholicism. From 1863 to 2001, and still today, the methodology that was originally represented by William Miller’s rules of prophetic interpretation were set aside for the methodology of Roman Catholicism and apostate Protestantism. The prophetic “debate” that began when Revelation eighteen, verses one through three were fulfilled was over true or false methodology.

Питання, яке ми розглядаємо тут, полягає не в тому, чи сповнилися ці уривки 11 вересня 2001 року, бо вони безумовно сповнилися, а в тому, що ми прагнемо розглянути «дискусію», яка тоді розпочалася. Дискусія стосувалася правильної чи неправильної методології. Адвентистська церква розпочала відкидати чотирнадцять правил тлумачення пророцтв Вільяма Міллера у 1863 році і дійшла до того, що тепер неможливо придбати книгу з біблійних досліджень, написану адвентистськими богословами, яку не було б неодноразово схвалено богословами відступницького протестантизму та римського католицизму. Від 1863 до 2001 року, і донині, методологію, яку спочатку представляли правила тлумачення пророцтв Вільяма Міллера, було відкладено на користь методології римського католицизму та відступницького протестантизму. Пророча «дискусія», що розпочалася, коли сповнилися вірші з першого по третій вісімнадцятого розділу книги Одкровення, стосувалася істинної чи хибної методології.

We will continue our consideration of the “debate” of chapter twenty-seven of Isaiah in the next article.

Ми продовжимо наш розгляд «дискусії» щодо двадцять сьомого розділу Ісаї у наступній статті.

> “We should know for ourselves what constitutes Christianity, what is truth, what is the faith that we have received, what are the Bible rules—the rules given us from the highest authority.” The 1888 Materials, 403.

> "Ми повинні самі знати, що становить християнство, що є істиною, якою є віра, яку ми прийняли, якими є біблійні правила — правила, дані нам найвищим авторитетом." Матеріали 1888 року, 403.

Back to Articles