Article

# The Book of Joel and The Laodicean Seventh-day Adventist Church - Number Twenty-Five

Книга Йоеля і Лаодикійська Церква адвентистів сьомого дня - Номер двадцять п’ять

Number Twenty-Five

Номер двадцять п’ять

Author

Jeff Pippenger

Published

January 11, 2026

Formats

PDF
Word

The book of Joel confronts the leadership of the Laodicean Seventh-day Adventist church with the testimony of its escalating rebellion over four generations. Those four generations are also illustrated in Ezekiel chapter eight, where the twenty-five men of that fourth-generation bow to the sun. In 1901, 13 years after the rebellion of 1888, the Adventist church organized a committee to lead the church.

Книга пророка Йоіла звертається до керівництва Лаодикійської Церкви адвентистів сьомого дня зі свідченням про її відступ, що дедалі посилюється протягом чотирьох поколінь. Ці чотири покоління також зображені у восьмому розділі Книги Єзекіїля, де двадцять п’ятеро чоловіків того четвертого покоління поклоняються сонцю. У 1901 році, через 13 років після бунту 1888 року, Церква адвентистів сьомого дня створила комітет, щоб керувати церквою.

The initial General Conference’s Executive Committee was established during the major reorganization at the 1901 General Conference Session, and it consisted of 25 members. This was a significant expansion from the pre-1901 committee, which had only 13 members. The members have increased through the years, but Jesus always identifies the end with the beginning. The beginning was 25 members, with one as the leader, paralleling a course in the sanctuary, which consisted of 24 priests and one high priest.

Початковий виконавчий комітет Генеральної конференції було створено під час великої реорганізації на сесії Генеральної конференції 1901 року, і він складався з 25 членів. Це було суттєве розширення порівняно з комітетом, що діяв до 1901 року, який налічував лише 13 членів. З роками кількість членів зростала, але Ісус завжди ототожнює кінець із початком. На початку було 25 членів, з одним на чолі, що є паралеллю до черги у святилищі, яка складалася з 24 священиків і одного первосвященика.

Judas and the Sanhedrin are two symbols of rebellion in the time of Christ. The Sanhedrin represents the Laodicean Seventh-day Adventist church. The Sanhedrin’s participation in the crucifixion of Christ, typifies the role of Adventism in the Sunday law crisis. The Sanhedrin—the supreme Jewish council in Jerusalem, composed of chief priests, elders, and scribes, presided over by High Priest Caiaphas—played a central role in the events leading to Jesus’ death.

Юда і Синедріон — два символи бунту за часів Христа. Синедріон уособлює Лаодикійську церкву адвентистів сьомого дня. Участь Синедріону в розп’ятті Христа є прообразом ролі адвентизму в кризі недільного закону. Синедріон — найвища юдейська рада в Єрусалимі, що складалася з первосвящеників, старійшин і книжників, очолюваний первосвящеником Каяфою, — відіграв центральну роль у подіях, що призвели до смерті Ісуса.

After Jesus’ arrest in Gethsemane (orchestrated with Judas’ betrayal), he was brought before the Sanhedrin at night in Caiaphas’ house. They sought testimony to condemn him, producing witnesses who accused him of blasphemy and insurrection.

Після арешту Ісуса в Гетсиманії (влаштованого через зраду Юди) його вночі поставили перед Синедріоном у домі Каяфи. Вони шукали свідчення, щоб засудити його, наводячи свідків, які звинувачували його у богохульстві та заколоті.

When Caiaphas directly asked Jesus if he was the Messiah (or Son of God), Jesus’ affirmative response, “You have said so” led the high priest to declare, “Blasphemy!” The council condemned Him as deserving death. Lacking authority under Roman rule to execute capital sentences, they handed Jesus over to Pontius Pilate, the Roman governor, accusing him of sedition to secure a Roman execution. The actual crucifixion was carried out by Roman soldiers under Pilate’s order, but only after Pilate yielded to pressure from the chief priests and a crowd (who demanded Jesus’ death and the release of Barabbas).

Коли Каяфа прямо запитав Ісуса, чи є Він Месією (або Сином Божим), ствердна відповідь Ісуса "Ти сказав" спонукала первосвященика вигукнути: "Блюзнірство!" Рада засудила Його як такого, що заслуговує смерті. Не маючи під римським пануванням повноважень виконувати смертні вироки, вони передали Ісуса Понтію Пилату, римському намісникові, звинувачуючи Його в підбурюванні до заколоту, щоб домогтися римської страти. Безпосереднє розп'яття здійснили римські солдати за наказом Пилата, але лише після того, як Пилат поступився тиску з боку первосвящеників і натовпу (які вимагали смерті Ісуса та звільнення Варавви).

> “When Christ was upon this earth, the world preferred Barabbas. And today the world and the churches are making the same choice. The scenes of the betrayal, the rejection, and the crucifixion of Christ have been re-enacted, and will again be re-enacted on an immense scale. People will be filled with the attributes of the enemy, and with them his delusions will have great power. Just to that degree that light is refused will there be misconception and misunderstanding. Those who reject Christ and choose Barabbas work under a ruinous deception. Misrepresentation and false witness will grow to open rebellion. The eye being evil, the whole body will be full of darkness. Those who give their affections to any leader but Christ will find themselves under the control, body, soul, and spirit, of an infatuation that is so entrancing that under its power souls turn away from hearing the truth to believe a lie. They are ensnared and taken, and by their every action they cry, Release unto us Barabbas, but crucify Christ.

> Коли Христос був на цій землі, світ віддав перевагу Варавві. І сьогодні світ і церкви роблять той самий вибір. Сцени зради, відкинення та розп’яття Христа були відтворені й знову будуть відтворені у величезному масштабі. Люди будуть сповнені рис ворога, і разом із ними його омани матимуть велику силу. Саме тією мірою, якою відкидається світло, виникатимуть хибні уявлення й непорозуміння. Ті, хто відкидає Христа й обирає Варавву, діють під згубною оманою. Перекручення й лжесвідчення переростуть у відкритий бунт. Коли око лихе, усе тіло буде повне темряви. Ті, хто віддає свою прихильність будь-якому провідникові, крім Христа, опиняться під владою — тілом, душею й духом — такого засліплення, що під його силою душі відвертаються від слухання істини, щоб повірити неправді. Вони упіймані й узяті, і кожною своєю дією вони волають: Відпусти нам Варавву, а Христа розіпни.

> “Even now this decision is being made. The scenes enacted at the cross are being re-enacted. In the churches that have departed from truth and righteousness it is being revealed what human nature can do and will do when the love of God is not an abiding principle in the soul. We need not be surprised at anything that may take place now. We need not marvel at any developments of horror. Those who trample under their unholy feet the law of God have the same spirit as had the men who insulted and betrayed Jesus. Without any compunction of conscience, they will do the deeds of their father, the devil. They will ask the question that came from the traitorous lips of Judas, What will you give me if I betray unto you Jesus the Christ? Even now Christ is being betrayed in the person of his saints.” Review and Herald, January 30, 1900.

> Навіть зараз приймається це рішення. Сцени, що відбувалися біля хреста, повторюються. У церквах, що відступили від істини та праведності, виявляється, на що здатна й на що піде людська природа, коли любов Божа не є керівним принципом у душі. Нам не слід дивуватися нічому, що може статися нині. Нам не слід дивуватися жодним проявам жаху. Ті, хто топчуть своїми нечестивими ногами закон Божий, мають той самий дух, що й люди, які зневажали й зрадили Ісуса. Без жодних докорів сумління вони чинитимуть діла свого батька — диявола. Вони поставлять запитання, що пролунало зі зрадницьких уст Юди: «Що ви дасте мені, якщо я видам вам Ісуса Христа?» Навіть тепер Христа зраджують в особі Його святих. Review and Herald, 30 січня 1900 року.

If the passage truly means what it says, then those who were being identified as “choosing Barabbas,” will be unable to understand what the passage teaches. Those people are the people in 2 Thessalonians who receive strong delusion, because they loved not the truth. She says of those who choose Barabbas, “Those who give their affections to any leader but Christ will find themselves under the control, body, soul, and spirit, of an infatuation that is so entrancing that under its power souls turn away from hearing the truth to believe a lie.” Those who are choosing Barabbas, are under the control of Satan before the waymark of the cross and Sunday law. In that condition they cannot possibly understand what the passage teaches. They will therefore suggest that, “the conditions when Sister White penned these words were for that peculiar history, not now.” Perhaps they would say, “She is speaking about Christianity in a generic way, and this does not apply directly to Seventh-day Adventists.” Poppycock.

Якщо уривок справді означає те, що в ньому сказано, тоді ті, кого визначали як "тих, хто обирає Варавву", не зможуть зрозуміти, чому вчить цей уривок. Ці люди — це ті, про кого йдеться у 2 Солунян, які приймають сильну оману, бо не полюбили істину. Вона каже про тих, хто обирає Варавву: "Ті, хто віддають свою прихильність будь-якому лідеру, окрім Христа, опиняться під контролем — тілом, душею й духом — такої засліплюючої пристрасті, що під її владою душі відвертаються від слухання істини, щоб повірити брехні." Ті, хто обирають Варавву, перебувають під контролем сатани ще до віхи хреста та недільного закону. У такому стані вони аж ніяк не можуть зрозуміти, чому вчить цей уривок. Тому вони стверджуватимуть, що, "обставини, за яких сестра Вайт написала ці слова, стосувалися тієї своєрідної історії, а не теперішнього часу." Можливо, вони скажуть: "Вона говорить про християнство загалом, і це безпосередньо не стосується адвентистів сьомого дня." Нісенітниця.

Of course, the circumstances of the history when Sister White wrote those words were actually a commentary on her personal history, but just as with John in the Revelation, when a prophet is told to write, he is told to write “the things which thou hast seen, and the things which are, and the things which shall be hereafter.” When a prophet records the things that are, he is simultaneously recording the things that will be.

Звісно, обставини історії, за яких сестра Вайт написала ті слова, фактично були коментарем до її особистої історії, але так само, як з Іваном у книзі Об’явлення, коли пророкові кажуть писати, йому кажуть написати «те, що ти бачив, і те, що є, і те, що має бути після цього». Коли пророк записує те, що є, він водночас записує те, що буде.

The leadership of Adventism is represented by Ezekiel’s 25 men, who are also prophetically aligned with the 250 men who stood with Korah, Dathan and Abiram. Just as significantly the rebels of 1888 and the Minneapolis General Conference were identified by Sister White as repeating the rebellion of Korah, Dathan and Abiram. Sister White directly teaches that when the angel of Revelation eighteen descends and lightens the earth with his glory, the latter rain begins.

Керівництво адвентизму представлене двадцятьма п’ятьма мужами Єзекіїля, які також пророчно ототожнюються з двомастами п’ятдесятьма мужами, що стали разом із Корахом, Датаном та Авірамом. Не менш показово, що бунтівники 1888 року та Міннеаполісської Генеральної конференції були Сестрою Вайт визначені як ті, що повторили повстання Кораха, Датана та Авірама. Сестра Вайт прямо навчає, що коли ангел вісімнадцятого розділу Об’явлення зійде й освітить землю своєю славою, починається пізній дощ.

> “The latter rain is to fall upon the people of God. A mighty angel is to come down from heaven, and the whole earth is to be lighted with his glory.” Review and Herald, April 21, 1891.

> "Пізній дощ має пролитися на народ Божий. Могутній ангел має зійти з неба, і вся земля буде осяяна його славою." Review and Herald, 21 квітня 1891 р.

Sister White directly teaches that the angel of Revelation eighteen descended at the 1888 General Conference with the messages of A. T. Jones and E. J. Waggoner. When she was at the Conference she was so overwhelmed with the rebellion that she decided to pack up her things and leave, but an angel told her that she must stay and record the history, for it was a repetition of the rebellion of Korah. Why did the angel want it recorded, if it wasn’t for a testimony in the latter days? If it is a testimony for the latter days, what else could it mean; other than the Laodicean Seventh-day Adventist church will walk in the footsteps of the Sanhedrin during the Sunday law crisis, and particularly the history that leads up to it.

Сестра Вайт прямо навчає, що ангел із вісімнадцятого розділу Об’явлення зійшов під час сесії Генеральної конференції 1888 року з вістями А. Т. Джонса та Е. Дж. Ваггонера. Коли вона була на сесії, її так приголомшив бунт, що вона вирішила зібрати речі й поїхати, але ангел сказав їй, що вона повинна залишитися й записати цю історію, бо це було повторення бунту Кораха. Навіщо ангел хотів, щоб це було записано, якщо не для свідчення на останні дні? Якщо це свідчення для останніх днів, то що ще воно може означати, окрім того, що лаодикійська Церква адвентистів сьомого дня піде слідами Синедріону під час кризи недільного закону, і особливо в історії, що їй передує.

The message of Jones and Waggoner was represented as the “message of justification by faith, in verity,” the “Laodicean message,” the “message of Christ’s righteousness” and the “third angel’s message.” The rebels resisted the message, and also rejected the guidance of the Spirit of Prophecy and the chosen messengers of the meeting. Sister White also teaches that when the great buildings of New York City are brought down, by a touch of God’s power, then Revelation 18:1–3, will be fulfilled. Since 9/11 the leadership of the Laodicean Seventh-day Adventist church has been repeating the rebellion of Korah, the rebellion of the 25 ancient men, the rebellion of the leadership in 1888 and the rebellion of the Sanhedrin at the time leading up to the cross. Those 25 men, are a symbol representing a counterfeit Levitical priesthood.

Вістка Джонса і Ваггонера була представлена як "вістка про виправдання вірою, в істині", "Лаодикійська вістка", "вістка про праведність Христа" та "вістка третього ангела". Бунтівники чинили опір цій вістці, а також відкинули керівництво Духа Пророцтва й обраних посланців зібрання. Сестра Вайт також навчає, що коли великі будівлі Нью-Йорка буде повалено дотиком Божої сили, тоді сповниться Об'явлення 18:1-3. Починаючи з 9/11 керівництво лаодикійської Церкви адвентистів сьомого дня повторює бунт Коре, бунт 25 древніх мужів, бунт керівництва в 1888 році та бунт Синедріону в час, що передував хресту. Ті 25 мужів є символом, що уособлює фальшиве левітське священство.

A Levite was to 25 years old when he began to serve.

Левітові було 25 років, коли він почав служити.

> And the Lord spake unto Moses, saying, This is it that belongeth unto the Levites: from twenty and five years old and upward they shall go in to wait upon the service of the tabernacle of the congregation: And from the age of fifty years they shall cease waiting upon the service thereof, and shall serve no more: But shall minister with their brethren in the tabernacle of the congregation, to keep the charge, and shall do no service. Thus shalt thou do unto the Levites touching their charge. Numbers 8:23–26.

> І промовив Господь до Мойсея, говорячи: Ось те, що стосується левитів: від двадцяти п’яти років і старші вони будуть входити, щоб виконувати службу при наметі зборів. А від п’ятдесяти років вони перестануть виконувати цю службу і більше не служитимуть. Але будуть допомагати своїм братам у наметі зборів, щоб пильнувати доручення, і не виконуватимуть служби. Так учиниш із левитами щодо їхнього доручення. Числа 8:23–26.

A Levite begins his service at age twenty-five and serves for twenty-five years, until he is fifty. The Messenger of the Covenant in Malachi three, is purging and also cleansing the Levites at the Sunday law, as He did on October 22, 1844.

Левіт починає своє служіння у двадцять п’ять років і служить двадцять п’ять років, до п’ятдесяти. Посланець Завіту у третьому розділі Малахії очищує та обмиває левітів під час недільного закону, як Він учинив 22 жовтня 1844 року.

> Behold, I will send my messenger, and he shall prepare the way before me: and the Lord, whom ye seek, shall suddenly come to his temple, even the messenger of the covenant, whom ye delight in: behold, he shall come, saith the Lord of hosts.

> Ось, я пошлю мого посланця, і він приготує дорогу переді мною: і Господь, якого ви шукаєте, несподівано прийде до свого храму, навіть посланець заповіту, яким ви тішитеся: ось, він прийде, говорить Господь Саваот.

> But who may abide the day of his coming? and who shall stand when he appeareth? for he is like a refiner’s fire, and like fullers’ soap: And he shall sit as a refiner and purifier of silver: and he shall purify the sons of Levi, and purge them as gold and silver, that they may offer unto the Lord an offering in righteousness. Then shall the offering of Judah and Jerusalem be pleasant unto the Lord, as in the days of old, and as in former years. Malachi 3:1–4.

> Та хто витримає день Його приходу? І хто встоїть, коли Він з’явиться? Бо Він — як вогонь плавильника і як луг пральників. І Він сяде як плавильник і очищувач срібла, і очистить синів Левія, і переплавить їх, як золото й срібло, щоб вони приносили Господу приношення в праведності. Тоді приношення Юди та Єрусалима буде приємним Господу, як за давніх днів і як за колишніх років. Малахії 3:1–4.

The number “25” as a symbol, represents not only a faithful Levite, but a counterfeit Levite. “25” as a symbol is therefore identifying the separation of two classes of worshippers, whether they be wise and foolish virgins, sheep and goats, wheat and tares. The number twenty-five is a symbol of not only a Levite, but just as importantly it is a symbol of the separation (purging) of the Levites. That separation is at the Sunday law, and it is a primary subject of God’s prophetic Word. It is fitting that Matthew chapter twenty-five, is simply a continuation of Jesus’ prophecy of the end of the world in Matthew twenty-four.

Число "25" як символ представляє не лише вірного левіта, а й фальшивого левіта. Отже, "25" як символ позначає розділення двох класів поклонників: мудрих і нерозумних дів, овець і козлів, пшениці та куколю. Число двадцять п’ять є символом не лише левіта, але й, що не менш важливо, символом розділення (очищення) левитів. Це розділення відбувається при недільному законі і є головною темою Божого пророчого Слова. Доречно, що двадцять п’ята глава Євангелія від Матвія — це просто продовження пророцтва Ісуса про кінець світу у двадцять четвертій главі.

> And Jesus went out, and departed from the temple: and his disciples came to him for to shew him the buildings of the temple. And Jesus said unto them, See ye not all these things? verily I say unto you, There shall not be left here one stone upon another, that shall not be thrown down. Matthew 24:1, 2.

> Ісус вийшов і відійшов від храму, і Його учні підійшли до Нього, щоб показати Йому будівлі храму. А Ісус сказав їм: Хіба ви не бачите всього цього? Істинно кажу вам: тут не залишиться каменя на камені, що не буде зруйнований. Матвія 24:1, 2.

When Jesus departed the temple, He never returned again. In the final verses of chapter twenty-three, Jesus had pronounced judgment upon the Sanhedrin, and the judgment is expressed as “eight,” woes, thus counterfeiting the eight souls upon the ark, the eighth day of circumcision, the eighth day of resurrection, the eight generations of Abraham 430 years and on. The counterfeit number “eight,” aligns with the counterfeit Levite.

Коли Ісус покинув храм, Він більше ніколи не повернувся. В останніх віршах двадцять третього розділу Ісус виголосив осуд над Синедріоном, і цей осуд виражено як «вісім» вигуків «горе», таким чином фальшиво наслідуючи вісім душ у ковчезі, восьмий день обрізання, восьмий день воскресіння, вісім поколінь Авраама, 430 років і далі. Фальшиве число «вісім» узгоджується з фальшивим левітом.

> Verily I say unto you, All these things shall come upon this generation.

> Істинно кажу вам: усе це спаде на цей рід.

> O Jerusalem, Jerusalem, thou that killest the prophets, and stonest them which are sent unto thee, how often would I have gathered thy children together, even as a hen gathereth her chickens under her wings, and ye would not! Behold, your house is left unto you desolate.

> О Єрусалиме, Єрусалиме, ти, що вбиваєш пророків і побиваєш камінням тих, кого послано до тебе, скільки разів я хотів зібрати твоїх дітей, як квочка збирає своїх курчат під свої крила, та ви не захотіли! Ось дім ваш залишається вам пустим.

> For I say unto you, Ye shall not see me henceforth, till ye shall say, Blessed is he that cometh in the name of the Lord. Matthew 23:36–39.

> Бо кажу вам: відтепер ви не побачите мене, аж поки не скажете: Благословен, хто приходить в ім’я Господнє. Матвія 23:36-39.

Matthew chapter twenty-two concludes with an illustration of the binding of the wicked into bundles, and concludes with the final interaction between Christ and the quibbling Jews. Then in chapter 24 He leaves the temple for the last time, ceasing His labors for ancient Israel. The chapter ends where it began, with the pronouncement that their house was left unto them empty, and what He called His Father’s house when He first cleansed the temple was now the empty Jewish house.

Двадцять другий розділ Євангелія від Матвія завершується ілюстрацією зв’язування нечестивих у в’язки та останньою взаємодією між Христом і прискіпливими юдеями. Потім у двадцять четвертому розділі Він востаннє залишає храм, припиняючи Свої труди для стародавнього Ізраїля. Розділ закінчується там, де й почався, проголошенням, що їхній дім залишено їм порожнім, і те, що Він називав Домом Свого Отця, коли вперше очистив храм, тепер стало порожнім юдейським домом.

In chapter 24, Jesus is going to answer questions about the temple, and its approaching destruction. The destruction was to take place in that very generation, which was a generation of vipers. He left that temple never to return, so the predictions he sets forth are addressing spiritual not literal Israel. When Christ leaves the temple which is the Laodicean Seventh-day Adventist church as He did with ancient Israel; simultaneously, the human temple of the one hundred and forty-four thousand will be joined to the Divine temple for eternity. When Jesus left the temple of ancient Israel, He divorced His former covenant people for eternity.

У 24-му розділі Ісус відповість на запитання про храм і його близьке зруйнування. Зруйнування мало відбутися саме в тому поколінні, яке було родом зміїним. Він покинув той храм і ніколи не повернувся, тож пророцтва, які Він проголошує, стосуються духовного, а не буквального Ізраїлю. Коли Христос залишить храм, яким є лаодикійська церква адвентистів сьомого дня, як Він зробив зі стародавнім Ізраїлем, — водночас людський храм ста сорока чотирьох тисяч з’єднається з божественним храмом навіки. Коли Ісус залишив храм стародавнього Ізраїлю, Він розлучився зі своїм колишнім народом завіту навіки.

Chapter eleven through to chapter twenty-two of Matthew is the omega to the line of chapter eleven to twenty-two in the book of Genesis. When the line begins in Genesis eleven, it also marks the beginning of Babel and Babel’s covenant of death, which reaches its omega fulfillment in Revelation chapter seventeen, verse eleven, the verse that is the dead center of the verses that make up chapter eleven through twenty-two. The middle of chapters eleven to twenty-two in Genesis, Matthew and Revelation each emphasize the ensign or its counterfeit ensign. In Genesis it was circumcision, in Matthew it was Peter and the Rock which Christ would build his church upon, and in Revelation it was the counterfeit beast that was and is and shall ascend, who is the eight, that is of the seven, and who is then married to the dragon.

Розділи 11–22 Євангелія від Матвія становлять омегу щодо послідовності розділів 11–22 в книзі Буття. Коли ця послідовність починається в Бутті 11, це також позначає початок Вавилона та завіту смерті Вавилона, який досягає свого омега-сповнення в Об’явленні 17:11 — у вірші, що є самісінькою серединою віршів, які складають розділи 11–22. У Бутті, у Матвія та в Об’явленні середина розділів 11–22 підкреслює стяг або його фальшивий стяг. У Бутті це було обрізання, у Матвія — Петро і Скеля, на якій Христос збудує свою церкву, а в Об’явленні — фальшивий звір, який був, є і має піднестися, який є восьмим, що від семи, і який тоді одружений із драконом.

Eleven and twenty-two are symbols that identify the combination of Divinity with humanity, which is the very issue represented by Christ writing His law upon our hearts and minds. 11 and 22 are symbols of the covenant of the one hundred and forty-four thousand. In Matthew, chapter twenty-three the false priesthood received eight woes, at the same point in time, the true priesthood is anointed. The priests were consecrated for seven days, and on the eighth day they began to serve.

Одинадцять і двадцять два — символи, що вказують на поєднання Божества з людством; саме це відображено в тому, що Христос пише Свій закон на наших серцях і в наших думках. 11 і 22 — символи заповіту ста сорока чотирьох тисяч. У Євангелії від Матвія, у двадцять третьому розділі, фальшивому священству було виголошено вісім «горе вам»; у той самий час істинне священство помазується. Священиків посвячували сім днів, а восьмого дня вони починали служити.

It is not an accident that the seven days of consecration of the priests that led to their service beginning on the eighth day begins in Numbers chapter eight and verse one, for “81” is a symbol of the priests.

Не випадково, що сім днів посвячення священиків, які привели до початку їхнього служіння на восьмий день, починаються в Книзі Числа, у восьмому розділі та першому вірші, адже «81» є символом священиків.

> And the Lord spake unto Moses, saying, Take Aaron and his sons with him, and the garments, and the anointing oil, and a bullock for the sin offering, and two rams, and a basket of unleavened bread; And gather thou all the congregation together unto the door of the tabernacle of the congregation. And Moses did as the Lord commanded him; and the assembly was gathered together unto the door of the tabernacle of the congregation. And Moses said unto the congregation, This is the thing which the Lord commanded to be done. …

> І Господь промовив до Мойсея, кажучи: Візьми Аарона та його синів разом із ним, і одежі, і єлей помазання, і бичка для жертви за гріх, і двох баранів, і кошик прісних хлібів; і збери всю громаду до входу скинії зібрання. І Мойсей зробив, як Господь наказав йому; і громада зібралася до входу скинії зібрання. І Мойсей сказав громаді: Оце те, що Господь наказав зробити. ...

> And ye shall not go out of the door of the tabernacle of the congregation in seven days, until the days of your consecration be at an end: for seven days shall he consecrate you. As he hath done this day, so the Lord hath commanded to do, to make an atonement for you. Therefore shall ye abide at the door of the tabernacle of the congregation day and night seven days, and keep the charge of the Lord, that ye die not: for so I am commanded. So Aaron and his sons did all things which the Lord commanded by the hand of Moses. And it came to pass on the eighth day, that Moses called Aaron and his sons, and the elders of Israel; And he said unto Aaron, Take thee a young calf for a sin offering, and a ram for a burnt offering, without blemish, and offer them before the Lord. … And Moses said, This is the thing which the Lord commanded that ye should do: and the glory of the Lord shall appear unto you. … And Aaron lifted up his hand toward the people, and blessed them, and came down from offering of the sin offering, and the burnt offering, and peace offerings. And Moses and Aaron went into the tabernacle of the congregation, and came out, and blessed the people: and the glory of the Lord appeared unto all the people. And there came a fire out from before the Lord, and consumed upon the altar the burnt offering and the fat: which when all the people saw, they shouted, and fell on their faces. Leviticus 8:1–5, 33–36; 9:1, 2, 6, 22–24.

> І не виходьте від входу скинії зборів сім днів, аж доки не скінчаться дні вашого посвячення, бо сім днів він буде вас посвячувати. Як зроблено цього дня, так Господь наказав чинити, щоб очистити вас. Тому перебувайте при вході скинії зборів день і ніч сім днів і додержуйте наказу Господнього, щоб не померти, бо так мені наказано. І зробили Аарон та сини його все, що Господь наказав через Мойсея. І сталося восьмого дня, що Мойсей покликав Аарона та синів його, і старійшин Ізраїля. І сказав Ааронові: Візьми собі молодого теля на жертву за гріх і барана на цілопалення, без вади, та принеси їх перед Господом. ... І сказав Мойсей: Оце те, що Господь наказав чинити, і слава Господня з’явиться вам. ... І звів Аарон руку свою до народу та поблагословив їх, і зійшов від принесення жертви за гріх, і цілопалення, і мирних жертв. І ввійшли Мойсей та Аарон до скинії зборів, і вийшли та поблагословили народ, і слава Господня з’явилася всьому народові. І вийшов вогонь від Господа, і спалив на жертівнику цілопалення та лій. І, побачивши це, ввесь народ закричав і впав на обличчя свої. Левіт 8:1–5, 33–36; 9:1, 2, 6, 22–24.

Chapter twenty-three is identifying the counterfeit Levites who are revealed at the time the genuine Levites are sealed. Chapter twenty-two of Matthew concludes with no man ever asking Jesus any more questions, then chapter twenty-three he sets forth the eight woes, identifying the Sanhedrin’s probation was closed, and that the executive judgment was then to begin. In chapter twenty-four, He identifies the temple as the Jews house. It is important to see the sequence in the chapters.

Двадцять третій розділ ідентифікує фальшивих левітів, які виявляються тоді, коли запечатуються істинні левіти. Двадцять другий розділ Євангелія від Матвія завершується тим, що ніхто більше не ставив Ісусові жодних запитань, а в двадцять третьому розділі Він проголошує вісім «горе», засвідчуючи, що випробувальний час Синедріону завершився і що тоді мав розпочатися виконавчий суд. У двадцять четвертому розділі Він називає храм домом юдеїв. Важливо бачити послідовність у розділах.

Chapters eleven to twenty-two of Matthew, is identifying the finishing of the sealing of the one hundred and forty-four thousand in the context of God’s covenant with a chosen people. Palmoni’s symbolism of the alpha chapter eleven, and His symbolism of the omega chapter twenty-two, add to the story within the chapters.

Одинадцятий — двадцять другий розділи Євангелія від Матвія вказують на завершення запечатування ста сорока чотирьох тисяч у контексті Божого завіту з обраним народом. Символізм Пальмоні щодо «альфи» — одинадцятого розділу, та Його символізм щодо «омеги» — двадцять другого розділу, доповнюють розповідь у цих розділах.

Chapter twenty-three is the atonement, the combining of the Divine with the human as represented by the number twenty-three. But the chapter is telling of the executive judgment of the tares, the counterfeit priesthood, the counterfeit Levites. Every priest was a Levite, but not every Levite was a priest. Within the descendants of Levi, only the bloodline of Aaron, qualified for priesthood. The Bible identifies that the Levites would begin to serve at age twenty-five, but the sons of Kohath would serve at age 30.

Двадцять третій розділ — це спокута, поєднання Божественного з людським, представлене числом двадцять три. Але розділ розповідає про виконавчий суд над куколем, фальшивим священством, фальшивими левітами. Кожен священик був левітом, але не кожен левіт був священиком. Серед нащадків Леві лише рід Аарона мав право на священство. Біблія вказує, що левіти починали служити у віці двадцяти п’яти років, але сини Кегата служили з тридцяти.

> And the Lord spake unto Moses and unto Aaron, saying, Take the sum of the sons of Kohath from among the sons of Levi, after their families, by the house of their fathers, From thirty years old and upward even until fifty years old, all that enter into the host, to do the work in the tabernacle of the congregation. Numbers 4:1–3.

> І промовив Господь до Мойсея та до Аарона, кажучи: Проведіть перепис синів Кегата з-поміж синів Леві, за їхніми родинами, за домами їхніх батьків, від тридцяти років і вище, аж до п'ятдесяти років, усіх, хто вступає на службу, щоб виконувати працю в наметі зборів. Числа 4:1–3.

The number “30” represents the priests that were in the bloodline of Kohath, who was the son of Levi, and Kohath’s son was Amram, who was the father of Aaron. Levi means “attached or joined to God.” Kohath means “assembled around His presence.” Amram means “exalted people,” and Aaron means “light bearer or exalted mediator.” Together, they trace a movement from the Red Sea to Sinai, thus typifying the covenant between God and the one hundred and forty-four thousand, who are the human temple that joins with the divine temple, when Christ stretches forth His hand a second time to gather His remnant people into His sanctuary, where He then lifts them up and exalts them as they are illuminated with the Heavenly High Priest, as He illuminated Shadrach, Meshach and Abednego.

Число «30» символізує священиків із родової лінії Кегата, який був сином Левія, а сином Кегата був Амрам, який був батьком Аарона. Левій означає «прилучений або з’єднаний із Богом». Кегат означає «зібраний навколо Його присутності». Амрам означає «звеличений народ», а Аарон означає «світлоносець або звеличений посередник». Разом вони окреслюють рух від Червоного моря до Сінаю, таким чином символізуючи завіт між Богом і ста сорока чотирма тисячами, які є людським храмом, що з’єднується з божественним храмом, коли Христос вдруге простягає Свою руку, щоб зібрати Свій останок у Своє святилище, де Він тоді підносить їх і звеличує, коли вони осяюються разом із Небесним Первосвящеником, як Він осяяв Шадраха, Мешаха та Авед-Неґо.

The number “30” represents a period for preparation for the priests and 25, as the age of the Levites, is to be applied to 30, line upon line, for every priest was a Levite, but not every Levite was a priest. Thirty represents the period of preparation which began in 1989, at the time of the end, and it ends at the Sunday law in the United States. The number twenty-five as a symbol of Levites, is also the symbol of separation between two classes, and in relation to the priests it identifies a separation. Twenty-five marks the separation of the Levites and counterfeit Levites at the Sunday law, and in the context of the genuine priests and the genuine Levites it also creates a distinction, howbeit, not a negative separation, as with the counterfeit Levites.

Число «30» означає період підготовки для священиків, а 25, як вік левітів, слід застосовувати до 30, рядок за рядком, бо кожен священик був левітом, але не кожен левіт був священиком. Число тридцять означає період підготовки, який почався 1989 року, у час кінця, і завершується недільним законом у Сполучених Штатах. Число двадцять п’ять, як символ левітів, також є символом відокремлення між двома класами, і стосовно священиків воно вказує на розділення. Двадцять п’ять позначає розділення левітів і фальшивих левітів під час недільного закону, а в контексті справжніх священиків і справжніх левітів воно також створює розрізнення, хоча й не негативне розділення, як у випадку з фальшивими левітами.

Kohath was one of the three main branches of the Levites (along with Gershon and Merari). The priestly line came specifically through Kohath’s descendant Aaron. Aaron is the fourth-generational descendant of Levi, and the priestly privilege was restricted to his male descendants within this Kohathite branch. The Kohathites as a whole (all descendants of Kohath) had the honor of carrying the most sacred items, but only Aaron’s line could actually perform the priestly functions at the altar and in the sanctuary. Aaron represents the same fourth generation as Joel’s “old men,” or the “ancient men” in Ezekiel chapter eight, who bow to the sun.

Рід Кегата був однією з трьох головних гілок левітів (разом із Ґершоном та Мерарі). Священицька лінія походила саме через нащадка Кегата Аарона. Аарон — нащадок Левія у четвертому поколінні, і священицький привілей був обмежений його чоловічими нащадками в межах цієї гілки Кегата. Увесь рід Кегата (усі нащадки Кегата) мав честь переносити найсвятіші предмети, але фактично лише лінія Аарона могла здійснювати священицьке служіння при жертовнику та в святилищі. Аарон представляє те саме четверте покоління, що й «старці» у Йоіла, або «древні мужі» у восьмому розділі Єзекіїля, які поклоняються сонцю.

The system of 24 rotating courses (divisions) for the priests (and similarly for non-priestly Levites in supporting roles like musicians and gatekeepers) was established by King David. David organized the descendants of Aaron into 24 courses (divisions) to serve in rotation (1 Chronicles 24:1–19). David, with help from priests Zadok (from Eleazar’s line) and Ahimelech (from Ithamar’s line), divided them into 24 groups (16 from Eleazar’s larger family, 8 from Ithamar’s). Lots were cast to determine the order of service.

Система з 24 черг (відділів) для священиків, що змінювали одна одну (і подібна система для левітів, які не були священиками, у допоміжних ролях, як-от музиканти та воротарі), була встановлена царем Давидом. Давид упорядкував нащадків Аарона у 24 черги (відділи) для служіння по черзі (1 Хронік 24:1–19). Давид за допомогою священиків Садока (з роду Елеазара) та Ахімелеха (з роду Ітамара) поділив їх на 24 черги (16 — з численнішого роду Елеазара, 8 — з роду Ітамара). Жеребом визначали порядок служіння.

Each course served for one week (from Sabbath to Sabbath), twice a year, plus all courses served together during the major festivals (Passover, Pentecost, Tabernacles). David similarly organized non-priestly Levites into 24 courses for music, gatekeeping, etc. (1 Chronicles 23–26). This system was implemented under Solomon (2 Chronicles 8:14) and continued through the Second Temple period. Zechariah, father of John the Baptist, was in the course of Abijah—Luke 1:5; 1 Chronicles 24:10. The order of the 24 courses of priests was selected by lot, and Zechariah was in the course of Abijah, who out of the twenty-four courses, represented the “eighth” course. Zechariah means “God remembers,” and his father’s name Abijah means “God is my father.”

Кожна черга служила протягом одного тижня (від суботи до суботи) двічі на рік, а також усі черги служили разом під час великих свят (Пасха, П’ятдесятниця, Свято Кущів). Давид подібним чином організував левитів, які не були священиками, у 24 черги для музики, охорони воріт тощо (1 Хронік 23–26). Цю систему було запроваджено за Соломона (2 Хронік 8:14) і вона продовжувала діяти в період Другого храму. Захарія, батько Івана Хрестителя, був у черзі Авії — Луки 1:5; 1 Хронік 24:10. Порядок 24 священицьких черг визначали жеребом, і Захарія був у черзі Авії, яка з-поміж двадцяти чотирьох черг була «восьмою» чергою. Захарія означає «Бог пам’ятає», а ім’я його батька Авія означає «Бог — мій Батько».

The heavenly Father remembered His promise to raise up a messenger who would prepare the way for the Messiah. But Zechariah also aligns with the Sunday law, for it is there that the Sabbath, the day men were to always remember—becomes the final test. Zechariah represents a priest, of the course of Abijah, which is the “eighth” course. Zechariah disbelieves the message of the angel and is made dumb, until the birth of his son John. When John is born Zechariah enters into the discussion about the name of John, and he then speaks. The prophetic speaking of the latter days is when the United States speaks as a dragon.

Небесний Отець згадав Свою обітницю підняти посланця, який приготує шлях для Месії. Але Захарія також пов’язується з недільним законом, адже саме там субота, день, який людям належало завжди пам’ятати, — стає остаточним випробуванням. Захарія — священик з черги Авії, «восьмої» черги. Захарія не повірив звістці ангела й онемів до народження свого сина Івана. Коли народжується Іван, Захарія вступає в обговорення щодо імені Івана — і тоді заговорює. Пророче слово останніх днів — це коли Сполучені Штати говорять як дракон.

> And it came to pass, that on the eighth day they came to circumcise the child; and they called him Zacharias, after the name of his father. And his mother answered and said, Not so; but he shall be called John. And they said unto her, There is none of thy kindred that is called by this name. And they made signs to his father, how he would have him called. And he asked for a writing table, and wrote, saying, His name is John. And they marvelled all. And his mouth was opened immediately, and his tongue loosed, and he spake, and praised God. Luke 1:59–64.

> І сталося, що восьмого дня вони прийшли, щоб обрізати дитину; і називали його Захарієм, за ім'ям його батька. Та мати його відповіла й сказала: Ні; але він буде названий Іваном. І сказали їй: Немає нікого з твого роду, кого так називають. І подали знаки його батькові, питаючи, як він хоче, щоб його назвали. І він попросив писальну табличку і написав, кажучи: Його ім'я Іван. І всі дивувалися. І негайно відкрилися його уста, і розв'язався його язик, і він заговорив та славив Бога. Луки 1:59-64.

John the Baptist is of the eighth course of Abijah, as was his father. At John’s circumcision, on the eighth day his name is changed. John the Baptist represents those who are priests, of the fourth generation, who are in a covenant relation with God, who changes their name (from Laodicea unto Philadelphia), seals them with the sign of the covenant, when the United States speaks as a dragon.

Іван Хреститель належить до восьмої черги Авієвої, як і його батько. Восьмого дня, під час обрізання Івана, його ім’я змінюють. Іван Хреститель представляє тих, хто є священиками четвертого покоління, хто перебуває у завітних взаєминах із Богом, який змінює їхнє ім’я (з Лаодикії на Філадельфію) і запечатує їх знаком завіту, коли Сполучені Штати промовляють як дракон.

We are the temple of God. The prophetic lines which address the temple are speaking to men and women as individuals, and also corporately, for God’s church is also a temple. And of course there is a heavenly temple, and it is Christ who builds the temple of the Lord. It is He who lays the foundation and places the capstone upon the temple. In terms of the number “25” being a symbol, 25 represents the Levites, who are purged (separated) from counterfeit Levites in Malachi chapter three, and who are also purified in the same passage. In Ezekiel chapter 40 to 48 a symbolic temple is described with great detail. The water of life comes out of that temple and fills the earth.

Ми — храм Божий. Пророчі рядки, що стосуються храму, звернені до чоловіків і жінок як до окремих осіб, а також до спільноти, адже Божа церква теж є храмом. І, звісно, є небесний храм, і саме Христос будує храм Господній. Це Він кладе підвалину і ставить завершальний камінь храму. Щодо числа «25» як символу, воно символізує левитів, яких у третьому розділі Малахії відсіюють (відокремлюють) від фальшивих левитів і яких у тому самому уривку також очищають. У книзі Єзекіїля в розділах 40–48 детально описано символічний храм. Із того храму виходить вода життя і наповнює землю.

> “Wonderful is the work which God designs to accomplish through His servants, that His name may be glorified. God made Joseph a fountain of life to the Egyptian nation. Through Joseph the life of that whole people was preserved. Through Daniel God saved the life of all the wise men of Babylon. And these deliverances were as object lessons; they illustrated to the people the spiritual blessings offered them through connection with the God whom Joseph and Daniel worshiped. So through His people today God desires to bring blessings to the world. Every worker in whose heart Christ abides, everyone who will show forth His love to the world, is a worker together with God for the blessing of humanity. As he receives from the Saviour grace to impart to others, from his whole being flows forth the tide of spiritual life. Christ came as the Great Physician to heal the wounds that sin has made in the human family; and His Spirit, working through His servants, imparts to sin-sick, suffering human beings a mighty healing power that is efficacious for the body and the soul. ‘In that day,’ says the Scriptures, ‘there shall be a fountain opened to the house of David and to the inhabitants of Jerusalem for sin and for uncleanness.’ Zechariah 13:1. The waters of this fountain contain medicinal properties that will heal both physical and spiritual infirmities.

> Дивовижною є праця, яку Бог задумав звершити через Своїх слуг, щоб прославилося Його ім’я. Бог зробив Йосипа джерелом життя для єгипетського народу. Через Йосипа було збережено життя усього того народу. Через Даниїла Бог урятував життя всіх мудреців Вавилона. І ці визволення були наочними уроками; вони показували людям духовні благословення, запропоновані їм через зв’язок із Богом, якому поклонялися Йосип і Даниїл. Так і сьогодні через Свій народ Бог бажає принести благословення світові. Кожен працівник, у серці якого перебуває Христос, кожен, хто являтиме світові Його любов, є співпрацівником із Богом для благословення людства. Коли він отримує від Спасителя благодать, щоб передавати її іншим, з усього його єства виливається потік духовного життя. Христос прийшов як Великий Лікар, щоб зцілити рани, яких завдав гріх людській родині; і Його Дух, діючи через Його слуг, передає гріхом ураженим, стражденним людям могутню зцілювальну силу, дієву і для тіла, і для душі. «Того дня, — говорить Писання, — буде відкрито джерело для дому Давидового та для мешканців Єрусалима — для гріха й нечистоти». Захарія 13:1. Води цього джерела містять лікувальні властивості, які зцілюють як тілесні, так і духовні немочі.

> “From this fountain flows the mighty river seen in Ezekiel’s vision. ‘These waters issue out toward the east country, and go down into the desert, and go into the sea: which being brought forth into the sea, the waters shall be healed. And it shall come to pass, that everything that liveth, which moveth, whithersoever the rivers shall come, shall live…. And by the river upon the bank thereof, on this side and on that side, shall grow all trees for meat, whose leaf shall not fade, neither shall the fruit thereof be consumed: it shall bring forth new fruit according to his months, because their waters they issued out of the sanctuary: and the fruit thereof shall be for meat, and the leaf thereof for medicine.’ Ezekiel 47:8–12.” Testimonies, volume 6, 227.

> "З цього джерела витікає могутня ріка, яку Єзекіїль бачив у видінні. 'Ці води витікають у східний край, спускаються в пустелю і входять у море; і, коли вони впадають у море, його води зцілюються. І станеться, що все живе, що рухається, куди б не прийшли ті ріки, буде жити.... А над рікою, на її березі, по цей бік і по той бік, зростатимуть усі дерева для їжі, листя яких не зів'яне, і плоду їхнього не буде вичерпано: вони приноситимуть новий плід за своїми місяцями, бо їхні води виходять із святині; а плід їхній буде на їжу, і листя їхнє — для лікування.' Єзекіїля 47:8-12." Свідчення, том 6, 227.

Ezekiel’s temple is prophetic symbolism of the highest nature, and John was commanded in Revelation chapter eleven, to measure the temple, but to leave off the courtyard. When we do that very thing to Ezekiel’s temple, we find that the two most prominent numbers within the temple dimensions represent the priesthood. 50 cubits is the most prominent number, and it is repeated 11 times as the overall length of each gate complex (Ezekiel 40:15, 21, 25, 29, 33, 36, etc.). 50 is also used for certain wall and chamber lengths (42:7–8). It defines the full gate passageway from outer to inner threshold.

Храм Єзекіїля — це пророча символіка найвищого порядку, і в одинадцятому розділі Об’явлення Іванові було наказано виміряти храм, але двір залишити осторонь. Застосувавши це саме до храму Єзекіїля, ми виявляємо, що два найпомітніші числа в його розмірах символізують священство. 50 ліктів — найпомітніше число, і воно повторюється 11 разів як загальна довжина кожного комплексу воріт (Єзекіїль 40:15, 21, 25, 29, 33, 36 тощо). 50 також використовується для певних довжин стін і покоїв (42:7–8). Воно визначає повний прохід воріт від зовнішнього до внутрішнього порога.

25 cubits is the clear second-most prominent. It is repeated 10 times as the breadth and width of the gate complexes (Ezekiel 40:13, 21, 25, 29, 30, 33, 36). Combined, 50 and 25 form the consistent 50 by 25 rectangular patterns for the six main gates. This 50 by 25 pairing dominates the architectural description of the gates leading into the inner areas. There is no other pair that repeats with such systematic frequency in the temple building itself.

25 ліктів — це очевидно другий за помітністю показник. Він повторюється 10 разів як ширина і довжина комплексів брам (Єзекіїля 40:13, 21, 25, 29, 30, 33, 36). Разом 50 і 25 утворюють сталі прямокутні схеми 50 на 25 для шести головних брам. Це поєднання 50 на 25 домінує в архітектурному описі брам, що ведуть у внутрішні області. Жодна інша пара не повторюється з такою систематичною частотою в самій храмовій споруді.

Levites entered active service at 25 (Numbers 8:24: “from twenty and five years old and upward they shall go in to wait upon the service”). They served until 50 (Numbers 4:3, 39, 43; 8:25: “until fifty years old”). This gives exactly 25 years of active service (50 – 25 = 25).

Левіти вступали на активне служіння у 25 років (Числа 8:24: «від двадцяти п’яти років і далі вони входитимуть, щоб виконувати служіння»). Вони служили до 50 років (Числа 4:3, 39, 43; 8:25: «аж до п’ятдесяти років»). Це дає рівно 25 років активного служіння (50 - 25 = 25).

Thus, the 25-year span of Levitical service is directly reflected in the 25 by 50-cubit measurements that dominate the temple gates and structure—the very place where the Levites served. The primary dimensions of Ezekiel’s temple, that is the temple of the church triumphant and the one hundred and forty-four thousand are architecturally designed into the very temple where they were to serve; JUST as the forty-six chromosomes are built into the very temple where God’s people are to serve. Palmoni has placed His signature upon the individual human temple and the corporate body temple that is to be His bride.

Отже, 25-річний період левітського служіння безпосередньо відображено в розмірах 25 на 50 ліктів, які домінують у воротах і структурі храму — самому місці, де служили левіти. Основні розміри храму Єзекіїля, тобто храму тріумфуючої церкви та ста сорока чотирьох тисяч, архітектурно закладені в самому храмі, де вони мали служити; так само, як сорок шість хромосом вбудовано в сам храм, де Божий народ має служити. Палмоні поставив свій підпис на індивідуальному людському храмі й на храмі спільного тіла, який має стати Його нареченою.

We will continue these lines in the next article.

Ми продовжимо ці рядки у наступній статті.

> “Those who are in responsible positions are not to become converted to the self-indulgent, extravagant principles of the world, for they cannot afford it; and if they could, Christlike principles would not allow it. Manifold teaching needs to be given. ‘Whom shall He teach knowledge? and whom shall He make to understand doctrine? them that are weaned from the milk, and drawn from the breasts. For precept must be upon precept, precept upon precept; line upon line, line upon line; here a little, and there a little.’ Thus the word of the Lord is patiently to be brought before the children and kept before them, by parents who believe the word of God. ‘For with stammering lips and another tongue will He speak to this people. To whom He said, This is the rest wherewith ye may cause the weary to rest; and this is the refreshing: yet they would not hear. But the word of the Lord was unto them precept upon precept, precept upon precept; line upon line, line upon line; here a little, and there a little; that they might go, and fall backward, and be broken, and snared, and taken.’ Why?—because they did not heed the word of the Lord that came unto them.

> Ті, хто займає відповідальні посади, не повинні переймати самопоблажливі, надмірні принципи світу, бо не можуть собі цього дозволити; а якби й могли, Христові принципи цього не дозволили б. Потрібне різнобічне навчання. 'Кого Він навчить знання? і кого Він навчить розуміти вчення? тих, що відлучені від молока й відняті від грудей. Бо заповідь на заповідь, заповідь на заповідь; рядок на рядок, рядок на рядок; трохи тут, трохи там.' Отак слово Господнє слід терпляче подавати дітям і постійно тримати перед ними батькам, які вірять Божому слову. 'Бо заїкуватими устами й іншою мовою говоритиме Він до цього народу. Тим, кому Він сказав: Оце спочинок, яким ви можете дати відпочинок змореним; і оце освіження: та вони не хотіли слухати. Але слово Господнє було для них: заповідь на заповідь, заповідь на заповідь; рядок на рядок, рядок на рядок; трохи тут, трохи там; щоб ішли, і падали назад, і розбивалися, і в тенета потрапляли, і були взяті.' Чому? — бо вони не зважили на слово Господнє, яке прийшло до них.

> “This means those who have not received instruction, but have cherished their own wisdom, and have chosen to work themselves according to their own ideas. The Lord gives these the test, that they shall either take their position to follow His counsel, or refuse and do according to their own ideas, and then the Lord will leave them to the sure result. In all our ways, in all our service to God, He speaks to us, ‘Give Me thine heart.’ It is the submissive, teachable spirit that God wants. That which gives to prayer its excellence is the fact that it is breathed from a loving, obedient heart.

> Йдеться про тих, хто не прийняв настанови, але плекав власну мудрість і обрав діяти за власними ідеями. Господь випробовує таких, щоб вони або вирішили слідувати Його настанові, або відмовилися й чинили за своїми ідеями, і тоді Господь залишить їх на наслідки, що неминуче настануть. На всіх наших шляхах, у всьому нашому служінні Богові Він говорить до нас: 'Дай Мені серце твоє.' Богові потрібен покірний, готовий до навчання дух. Те, що надає молитві її найвищої цінності, — це те, що вона виливається з люблячого, слухняного серця.

> “God requires certain things of His people; if they say, I will not give up my heart to do this thing, the Lord lets them go on in their supposed wise judgment without heavenly wisdom, until this scripture [Isaiah 28:13] is fulfilled. You are not to say, I will follow the Lord’s guidance up to a certain point that is in harmony with my judgment, and then hold fast to your own ideas, refusing to be molded after the Lord’s similitude. Let the question be asked, Is this the will of the Lord? not, Is this the opinion or judgment of—–?” Testimonies to Ministers, 419.

> Бог вимагає від Свого народу певних речей; якщо вони кажуть: «Я не віддам свого серця, щоб зробити це», Господь дозволяє їм іти далі у своєму нібито мудрому судженні без небесної мудрості, доки не сповниться це Писання [Ісая 28:13]. Не слід казати: «Я буду слідувати провадженню Господа до певної межі, що узгоджується з моїм судженням, а потім триматимуся своїх власних ідей, відмовляючись бути сформованим за Господньою подобою». Хай буде поставлене питання: «Чи це воля Господа?» а не: «Чи це думка чи судження—?» Свідчення для служителів, 419.

Back to Articles