Article

# The Book of Joel and The Laodicean Seventh-day Adventist Church - Number Eight

Книга пророка Йоеля і лаодикійська Церква адвентистів сьомого дня - Номер вісім

Number Eight

Номер вісім

Author

Jeff Pippenger

Published

December 9, 2025

Formats

PDF
Word

> Whom shall he teach knowledge? and whom shall he make to understand doctrine? them that are weaned from the milk, and drawn from the breasts.

> Кого він навчить знанню? І кого він навчить розуміти вчення? Тих, що відлучені від молока й відняті від грудей.

> For precept must be upon precept, precept upon precept; line upon line, line upon line; here a little, and there a little: For with stammering lips and another tongue will he speak to this people. To whom he said, This is the rest wherewith ye may cause the weary to rest; and this is the refreshing: yet they would not hear.

> Бо припис до припису, припис до припису; рядок до рядка, рядок до рядка; тут трохи, там трохи. Бо заїкуватими вустами й іншою мовою він говоритиме до цього народу. Кому він сказав: Ось спочинок, яким ви можете дати спочити втомленому; і ось освіження; та вони не хотіли слухати.

> But the word of the Lord was unto them precept upon precept, precept upon precept; line upon line, line upon line; here a little, and there a little; that they might go, and fall backward, and be broken, and snared, and taken.

> Але слово Господнє було для них: припис на припис, припис на припис; рядок на рядок, рядок на рядок; тут трохи, і там трохи; щоб вони пішли та впали навзнак, і були поламані, і потрапили в тенета, і були взяті.

> Wherefore hear the word of the Lord, ye scornful men, that rule this people which is in Jerusalem. Because ye have said, We have made a covenant with death, and with hell are we at agreement; when the overflowing scourge shall pass through, it shall not come unto us: for we have made lies our refuge, and under falsehood have we hid ourselves: Therefore thus saith the Lord God, Behold, I lay in Zion for a foundation a stone, a tried stone, a precious corner stone, a sure foundation: he that believeth shall not make haste. Judgment also will I lay to the line, and righteousness to the plummet: and the hail shall sweep away the refuge of lies, and the waters shall overflow the hiding place. And your covenant with death shall be disannulled, and your agreement with hell shall not stand; when the overflowing scourge shall pass through, then ye shall be trodden down by it. Isaiah 28:9–18.

> Тому послухайте слово Господнє, ви, насмішники, що правите цим народом, який у Єрусалимі. Бо ви сказали: «Ми уклали союз зі смертю, і з пеклом ми в угоді; коли хлине навальний бич, він не прийде до нас, бо ми зробили брехню своїм притулком, а під неправдою ми сховалися». Тому так говорить Господь Бог: «Ось Я кладу в Сіоні камінь для підвалини, камінь випробуваний, дорогоцінний наріжний камінь, надійну основу; хто вірує, не буде квапитися». І покладу суд за шнуром, а праведність — за високом; і град змете притулок брехні, а води затоплять сховище. І ваш союз зі смертю буде скасований, і ваша угода з пеклом не встоїть; коли хлине навальний бич, тоді він потопче вас. Ісая 28:9–18.

The scornful men that rule Jerusalem are the leaders of the Laodicean Seventh-day Adventist church, who a few verses before, Isaiah identified as the “drunkards of Ephraim” and “the crown of pride.” At Pentecost Peter responded to those who were claiming the message was being proclaimed by drunken men. The time period of the latter rain is about a true and false latter rain message. A message from the Lord always produces two classes of worshippers, and the two classes both drink wine. The sanctified message, or sanctified wine is what is cut off from the mouth of the unfaithful in Joel.

Насмішники, які правлять Єрусалимом, — це лідери лаодикійської Церкви адвентистів сьомого дня, яких кількома віршами раніше Ісая назвав «п’яницями Єфраїма» та «вінцем гордості». У день П’ятидесятниці Петро відповів тим, хто стверджував, що вістку проголошують п’яні люди. Період пізнього дощу стосується істинної й фальшивої вістки про пізній дощ. Господня вістка завжди породжує два класи поклонників, і обидва ці класи п’ють вино. Освячена вістка, або освячене вино, — це те, що в книзі Йоіла забране від уст невірних.

> Awake, ye drunkards, and weep; and howl, all ye drinkers of wine, because of the new wine; for it is cut off from your mouth. Joel 1:5.

> Прокиньтеся, п’яниці, і плачте; і вийте, всі, хто п’є вино, через молоде вино; бо воно відняте від ваших уст. Йоіл 1:5.

In Joel chapter one the wicked husbandmen of the vineyard, representing the Laodicean Seventh-day Adventist church are condemned and judged in connection with the “new wine” being “cut off” from their mouths. God has cut off or withheld the outpouring of God’s Spirit in the latter rain as represented by the “meat and drink offerings” from the wicked drunken husbandmen.

У першому розділі книги Йоіла злі виноградарі виноградника, що представляють Лаодикійську Церкву адвентистів сьомого дня, засуджені й віддані суду у зв’язку з тим, що "нове вино" було "відсічене" від їхніх уст. Бог відсік або стримав виливання Божого Духа в пізньому дощі, представлене "хлібними та питними приношеннями", від злих п’яних виноградарів.

> The meat offering and the drink offering is cut off from the house of the Lord; the priests, the Lord’s ministers, mourn. The field is wasted, the land mourneth; for the corn is wasted: the new wine is dried up, the oil languisheth. Be ye ashamed, O ye husbandmen; howl, O ye vinedressers, for the wheat and for the barley; because the harvest of the field is perished. The vine is dried up, and the fig tree languisheth; the pomegranate tree, the palm tree also, and the apple tree, even all the trees of the field, are withered: because joy is withered away from the sons of men. Gird yourselves, and lament, ye priests: howl, ye ministers of the altar: come, lie all night in sackcloth, ye ministers of my God: for the meat offering and the drink offering is withholden from the house of your God. Sanctify ye a fast, call a solemn assembly, gather the elders and all the inhabitants of the land into the house of the Lord your God, and cry unto the Lord, Alas for the day! for the day of the Lord is at hand, and as a destruction from the Almighty shall it come. Is not the meat cut off before our eyes, yea, joy and gladness from the house of our God? Joel 1:9–16.

> Хлібна жертва та возливна жертва припинені в домі Господньому; священики, служителі Господа, плачуть. Нива спустошена, земля тужить; бо збіжжя знищене: молоде вино висохло, єлей хиріє. Соромтеся, хлібороби; вийте, виноградарі, через пшеницю та ячмінь, бо жниво поля загинуло. Виноградна лоза висохла, і смоківниця хиріє; гранатове дерево, і пальма також, і яблуня, — усі дерева поля зів’яли: бо зів’яла радість у синів людських. Підпережіться та ридайте, священики; вийте, служителі жертовника; прийдіть, лежіть усю ніч у веретищі, служителі мого Бога, бо хлібна жертва та возливна жертва утримані від дому вашого Бога. Освятіть піст, скличте урочисте зібрання, зберіть старійшин і всіх мешканців краю до дому Господа, Бога вашого, і кличте до Господа: Горе тому дню! бо близький день Господній, і прийде він, як спустошення від Всемогутнього. Хіба не віднято перед нашими очима поживу, так, і радість та веселощі з дому нашого Бога? Йоїл 1:9-16.

When Isaiah’s “drunkards of Ephraim” “awake” in Joel, the circumstances they awaken to is the latter rain message—represented as “new wine.” It has been withheld from God’s chosen covenant people. “Corn” in the passage is a general word for grain, and the Word of God is the Bread of Heaven and in the passage, it has been “wasted.”

Коли «п’яниці Єфрема» з Ісаї «прокидаються» у Йоіла, обставини, до яких вони прокидаються, — це звістка про пізній дощ, представлена як «нове вино». Її було утримано від Божого вибраного завітного народу. «Corn» у цьому уривку — загальне слово для збіжжя, а Слово Боже є Хлібом Небесним, і в цьому уривку воно було «змарноване».

The “new wine” is the present truth message that arrived at 9/11. The “new wine is dried up” and “cut off” for the “new wine” is only recognized by those returning to Jeremiah’s “old” paths, for a “new” message is always in agreement with the “old” message. The word translated as “dried up” means “to be ashamed” in the Hebrew.

"Нове вино" — це послання теперішньої істини, яке прийшло 9/11. Вислови "нове вино висохло" і "відсічене" щодо "нового вина" розпізнаються лише тими, хто повертається до "старих" шляхів Єремії, бо "нове" послання завжди узгоджується зі "старим" посланням. Слово, перекладене як "висохло", означає "соромитися" єврейською мовою.

Those who are “ashamed” are a primary subject of Joel and the prophets. The drunkards of Ephraim are ashamed of their counterfeit latter rain message, which is often called a ‘peace and safety’ message. The three symbols of corn, new wine and oil represent the message of the latter rain. The latter rain is also represented as the outpouring of the Holy Spirit.

Ті, хто «соромляться», є головною темою у Йоіла та пророків. П'яниці Єфрема соромляться свого фальшивого послання пізнього дощу, яке часто називають посланням «мир і безпека». Три символи — зерно, молоде вино та олія — символізують послання пізнього дощу. Пізній дощ також зображується як виливання Святого Духа.

The work of the Holy Spirit is to convict of sin, righteousness and judgment, and in that very order. The Word of God convicts of sin, and is represented by “corn.” Possessing the “new wine’ identifies those who are in possession of the Holy Spirit, who is represented by “rain” and also by “wine,” for both “rain” and “wine” are easily demonstrated as a message or doctrine.

Діло Святого Духа — викривати щодо гріха, праведності та суду, і саме в такому порядку. Слово Боже викриває у гріху й символізується «зерном». Наявність «нового вина» вказує на тих, хто має Святого Духа, який символізується «дощем» і також «вином», бо і «дощ», і «вино» легко показати як послання або вчення.

> Nevertheless I tell you the truth; It is expedient for you that I go away: for if I go not away, the Comforter will not come unto you; but if I depart, I will send him unto you. And when he is come, he will reprove the world of sin, and of righteousness, and of judgment: Of sin, because they believe not on me; Of righteousness, because I go to my Father, and ye see me no more; Of judgment, because the prince of this world is judged. I have yet many things to say unto you, but ye cannot bear them now. Howbeit when he, the Spirit of truth, is come, he will guide you into all truth: for he shall not speak of himself; but whatsoever he shall hear, that shall he speak: and he will shew you things to come. John 16:7–13.

> Та кажу вам правду: краще для вас, щоб Я пішов; бо коли Я не піду, Утішитель не прийде до вас; а коли піду, пошлю Його до вас. І коли Він прийде, викриє світ щодо гріха, і щодо праведності, і щодо суду: щодо гріха — бо не вірують у Мене; щодо праведності — бо Я йду до Отця Мого, і ви більше не побачите Мене; щодо суду — бо князь цього світу засуджений. Ще багато маю сказати вам, але ви тепер не можете цього знести. Коли ж прийде Він, Дух істини, Він введе вас у всю істину, бо не від Себе говоритиме, а що почує — те й говоритиме, і сповістить вам те, що має бути. Івана 16:7-13.

Joel’s “corn” is the Word of God, which convicts of “sin.” “Righteousness” is manifested by those who have connected their humanity with divinity through the present truth message represented as “new” (present-truth) “wine” (message). The “oil” is the symbol of “judgment,” for “judgment” is based upon whether those being judged have “oil.” Joel’s corn, new wine and oil is the conviction of sin, righteousness and judgment. All the elements of the work of the Holy Spirit in connection with the outpouring of the latter rain make up the truths that are to test Laodicean Adventism beginning at 9/11 when Joel commands them to “Awake!”

«Зерно» Йоіла — це Слово Боже, яке викриває щодо «гріха». «Праведність» виявляється в тих, хто поєднав свою людську природу з божественною через звістку теперішньої істини, представлену як «нове» (теперішньої істини) «вино» (звістка). «Олія» є символом «суду», бо «суд» ґрунтується на тому, чи мають ті, кого судять, «олією». Зерно, нове вино та олія Йоіла — це викриття щодо гріха, праведності та суду. Усі елементи діяльності Святого Духа у зв’язку з вилиттям пізнього дощу складають істини, які мають випробувати лаодикійський адвентизм, починаючи з 9/11, коли Йоіл наказує їм: «Прокиньтеся!».

The three symbols of the latter rain message parallel the three angels’ messages of Revelation fourteen, and the “husbandmen” are to be “ashamed” and the “vinedressers” are to “howl.” In Joel God’s people are never to be ashamed.

Три символи вістки пізнього дощу відповідають трьом вісткам трьох ангелів із чотирнадцятого розділу Об’явлення, а «хлібороби» мають «соромитися», а «виноградарі» — «голосити». У книзі Йоіла Божий народ ніколи не буде посоромлений.

> And ye shall know that I am in the midst of Israel, and that I am the Lord your God, and none else: and my people shall never be ashamed. Joel 2:27.

> І ви пізнаєте, що Я посеред Ізраїля, і що Я — Господь, Бог ваш, і немає іншого; і народ Мій ніколи не посоромиться. Йоіл 2:27.

The husbandmen and vinedressers are ashamed and howl because the counterfeit latter rain message they present is powerless to produce life in the vineyard they were given to tend. Adventism knows from their prophetess that they were called to fulfill the latter rain experience, but the fruit of the fields are withered. They are ashamed and weep especially “for the wheat and for the barley.” The “barley” first fruit offering on the day of Christ’s resurrection began the Pentecostal season that ended at Pentecost with the “wheat” first fruit offering of Pentecost. The drunkards of Ephraim are ashamed because they are on the wrong side of the Pentecostal season, which is repeated from 9/11 unto the Sunday law, when the latter rain is falling.

Землероби й виноградарі соромляться й голосять, бо фальшива звістка про пізній дощ, яку вони подають, безсила породити життя у винограднику, який їм було доручено доглядати. Адвентизм знає від своєї пророчиці, що їх покликано пережити досвід пізнього дощу, але плоди нив зів’яли. Вони соромляться й плачуть, особливо "за пшеницю і за ячмінь". "Ячмінне" приношення первоплодів у день воскресіння Христа розпочало п’ятидесятницький період, що завершився в П’ятидесятницю "пшеничним" приношенням первоплодів П’ятидесятниці. П’яниці Єфраїма соромляться, бо вони на хибному боці п’ятидесятницького періоду, який повторюється від 9/11 аж до недільного закону, коли падає пізній дощ.

> “Many have in a great measure failed to receive the former rain. They have not obtained all the benefits that God has thus provided for them. They expect that the lack will be supplied by the latter rain. When the richest abundance of grace shall be bestowed, they intend to open their hearts to receive it. They are making a terrible mistake. The work that God has begun in the human heart in giving His light and knowledge must be continually going forward. Every individual must realize his own necessity. The heart must be emptied of every defilement and cleansed for the indwelling of the Spirit. It was by the confession and forsaking of sin, by earnest prayer and consecration of themselves to God, that the early disciples prepared for the outpouring of the Holy Spirit on the Day of Pentecost. The same work, only in greater degree, must be done now. Then the human agent had only to ask for the blessing, and wait for the Lord to perfect the work concerning him. It is God who began the work, and He will finish His work, making man complete in Jesus Christ. But there must be no neglect of the grace represented by the former rain. Only those who are living up to the light they have will receive greater light. Unless we are daily advancing in the exemplification of the active Christian virtues, we shall not recognize the manifestations of the Holy Spirit in the latter rain. It may be falling on hearts all around us, but we shall not discern or receive it.” Testimonies to Ministers, 506, 507.

> Багато хто значною мірою не спромігся прийняти ранній дощ. Вони не здобули всіх благ, які Бог таким чином приготував для них. Вони очікують, що цю нестачу компенсує пізній дощ. Коли буде дароване найщедріше багатство благодаті, вони мають намір відкрити свої серця, щоб її прийняти. Вони роблять жахливу помилку. Праця, яку Бог розпочав у людському серці, даючи Своє світло й пізнання, має безупинно просуватися вперед. Кожен має усвідомити власну потребу. Серце має бути звільнене від усякої скверни й очищене для перебування в ньому Духа. Саме через визнання й залишення гріха, ревну молитву та посвячення себе Богові перші учні приготувалися до виливу Святого Духа в день П’ятидесятниці. Те саме, лише у ще більшій мірі, має бути зроблене тепер. Тоді людині залишалося лише просити благословення і чекати, доки Господь довершить працю щодо неї. Це Бог розпочав цю працю, і Він завершить Свою працю, зробивши людину досконалою в Ісусі Христі. Але не можна занедбувати благодать, представлену раннім дощем. Лише ті, хто живе відповідно до отриманого світла, одержать більше світла. Якщо ми щодня не будемо зростати у втіленні дієвих християнських чеснот, ми не розпізнаємо проявів Святого Духа в пізньому дощі. Він може проливатися на серця навколо нас, але ми не розпізнаємо його і не приймемо. Свідчення для служителів, 506, 507.

In the context of the line which Sister White calls the “Pentecostal season,” the “former rain” was Christ breathing on the disciples after He descended from His heavenly meeting after He was resurrected. The “latter rain” in this context was Pentecost. At the alpha of the Pentecostal season a few drops were breathed upon the disciples and at the omega the disciples who had been breathed upon were speaking with tongues of fire to the entire world. A manifestation of the Holy Spirit at the beginning and the ending. Divinity conveying the Holy Spirit to humanity through a message at the beginning and divinity and humanity combined as represented by tongues (humanity) and fire (Divinity) and conveying the Holy Spirit to humanity through a message at the ending. The barley first fruit offering at the beginning aligns with Christ’s resurrection and the two loaves of wheat at the Pentecostal first fruit offering aligns with Pentecost.

У контексті лінії, яку Сестра Вайт називає «п’ятидесятницьким періодом», «ранній дощ» — це те, як Христос дихнув на учнів після того, як Він зійшов зі Свого небесного зібрання після Свого воскресіння. «Пізній дощ» у цьому контексті — це П’ятидесятниця. На альфі п’ятидесятницького періоду на учнів було дихнуто лише кількома краплями, а на омезі учні, на яких було дихнуто, говорили до всього світу язиками вогню. Вияв Духа Святого на початку і в кінці. На початку Божественність передає Святого Духа людству через послання, а в кінці Божественність і людство поєднані, що представлено язиками (людство) і вогнем (Божественність), і передають Святого Духа людству через послання. Приношення первоплодів ячменю на початку відповідає воскресінню Христа, а дві пшеничні хлібини при приношенні первоплодів на П’ятидесятницю відповідають П’ятидесятниці.

Those two loaves are the only offering which included leaven, a symbol of sin. The loaves were baked, thus representing the removal of sin, but upholding the truth that the two wave loaves representing the one hundred and forty-four thousand were men and woman who were sinners that had been purged from those sins by the Messenger of the Covenant in Malachi chapter three. Thus, the alpha of the Pentecostal season represented the Bread of Heaven teaching His disciples and the omega of that season had those same disciples symbolized as two loaves of bread that were lifted up to heaven. Thus, the symbol of divinity and humanity of the tongues of fire and the lifting up of the wave offering which typified the disciples taking the message to the world combine to identify that the one hundred and forty-four thousand are to be lifted up as an offering which perfectly represents Jesus Christ, and Jesus Christ represents that Divinity combined with humanity does not sin.

Ті два хліби були єдиним приношенням, що містило закваску, символ гріха. Хліби були спечені, тим самим символізуючи усунення гріха, але водночас утверджуючи істину, що два хліби потрясання, які символізували сто сорок чотири тисячі, були чоловіками й жінками — грішниками, яких від тих гріхів очистив Посланець Заповіту в третьому розділі книги Малахії. Отже, альфа п’ятидесятницького періоду уособлювала Хліб Небесний, що навчав Своїх учнів, а омега того періоду представляла тих самих учнів як два хліби, піднесені до неба. Таким чином, символ Божества і людськості у вигляді вогненних язиків та піднесення жертви потрясання, що було прообразом того, як учні несуть звістку світові, разом вказують на те, що сто сорок чотири тисячі мають бути піднесені як приношення, яке досконало представляє Ісуса Христа, а Ісус Христос показує, що Божественність, поєднана з людськістю, не грішить.

Failing to “receive the former rain” while expecting “that the lack” of “all the benefits that God” “provided” with the “former rain” “will be supplied by the latter rain” is “a terrible mistake.” The former rain is Jeremiah’s “old paths,” that were identified as the path to walk in at 9/11. It is a “terrible mistake” and also a strong delusion that leads people to think they have a latter rain message that is built upon a rock, only to find that their message was built upon sand.

Нездатність «прийняти ранній дощ», водночас очікуючи, «що нестача» «всіх благ, які Бог» «надав» разом із «раннім дощем», «буде поповнена пізнім дощем», — це «жахлива помилка». Ранній дощ — це Єреміїні «стародавні стежки», які були визначені як шлях, яким слід іти, під час 9/11. Це «жахлива помилка», а також сильна омана, яка спонукає людей думати, що вони мають послання пізнього дощу, збудоване на скелі, лише щоб виявити, що їхнє послання було збудоване на піску.

Peter was not ashamed to directly explain who was and was not drunk in his representation of the one hundred and forty-four thousand during the latter rain time period. All the prophets speak of the last days and Joel is identifying the “drunkards of Ephraim” awakening and being confronted with clear evidence that the privilege of being the people who would proclaim the loud cry of the third angel under latter rain power has been forever removed. The one hundred and forty-four thousand are developed and sealed during the latter rain time period from 9/11 unto the Sunday law. They are those who follow the Lamb whithersoever He goeth.

Петро не соромився прямо пояснити, хто був п’яний, а хто ні, у своєму представленні ста сорока чотирьох тисяч під час періоду пізнього дощу. Усі пророки говорять про останні дні, і Йоель вказує на "п’яниць Єфрема", що пробуджуються й стикаються з очевидними доказами того, що привілей бути народом, який мав би проголосити гучний клич третього ангела під силою пізнього дощу, було назавжди відібрано. Сто сорок чотири тисячі формуються та запечатуються у період пізнього дощу від 9/11 до Недільного закону. Вони — ті, що йдуть за Агнцем, куди б Він не пішов.

Peter at Pentecost represents those people proclaiming the latter rain message, which he bases upon the book of Joel. The Jews, who had been given the responsibility to observe Pentecost throughout their entire history were being informed by Peter that the Pentecost that all the prior Pentecost’s pointed forward to was now being fulfilled. The Jews, as the drunkards of Ephraim were so drunk on the wine of Babylon that they accused Peter and the eleven of being drunk as they presented the latter rain message in the context of the book of Joel. When the drunkards of Ephraim “awake” in verse five of Joel’s first chapter, they are confronted with the testing process of the latter rain where two classes are developed. In the testing process one class recognizes the latter rain message and the other class does not.

Петро у день П’ятидесятниці представляє тих людей, які проголошують звістку про пізній дощ, яку він обґрунтовує на підставі книги Йоеля. Юдеям, яким було доручено відзначати свято П’ятидесятниці протягом усієї їхньої історії, Петро повідомляв, що та П’ятидесятниця, на яку вказували всі попередні П’ятидесятниці, тепер звершується. Юдеї, як п’яниці Єфраїма, були настільки сп’янілі вином Вавилону, що, коли Петро та одинадцять проголошували звістку про пізній дощ у контексті книги Йоеля, вони звинуватили їх у п’янстві. Коли п’яниці Єфраїма «прокидаються» у п’ятому вірші першого розділу Йоеля, вони стикаються з випробувальним процесом пізнього дощу, у якому формуються дві групи. У процесі випробування одна група розпізнає звістку про пізній дощ, а інша — ні.

> “We must not wait for the latter rain. It is coming upon all who will recognize and appropriate the dew and showers of grace that fall upon us. When we gather up the fragments of light, when we appreciate the sure mercies of God, who loves to have us trust Him, then every promise will be fulfilled. ‘For as the earth bringeth forth her bud, and as the garden causeth the things that are sown in it to spring forth; so the Lord God will cause righteousness and praise to spring forth before all the nations.’ Isaiah 61:11. The whole earth is to be filled with the glory of God.” The Seventh-day Adventist Bible Commentary, volume 7, 984.

> Ми не маємо чекати пізнього дощу. Він спаде на всіх, хто розпізнає та прийме росу й зливи благодаті, що спадають на нас. Коли ми збираємо крихти світла, коли ми цінуємо вірні милості Божі, який любить, коли ми довіряємо Йому, тоді кожна обітниця сповниться. «Бо, як земля виводить свій пагін, і як сад спричиняє, щоб посіяне в ньому проростало; так Господь Бог учинить, щоб перед усіма народами зросли праведність і хвала». Ісая 61:11. Уся земля має сповнитися славою Божою. Біблійний коментар адвентистів сьомого дня, том 7, 984.

To “recognize” means “to recollect or recover knowledge” for the message of the latter rain is recognized by past sacred histories which illustrate the latter rain history. The history of Peter at Pentecost was set within the historical structure set forth by Joel. Joel’s setting with Peter’s fulfillment provides two witnesses to the history of the Midnight Cry of 1844. Those three witnesses (and others) are to be “recognized” as illustrations of the history, setting and message of the latter rain.

Під "розпізнати" розуміють "пригадати або відновити знання", бо звістку пізнього дощу розпізнають за минулими священними історіями, які ілюструють історію пізнього дощу. Історія Петра в день П’ятидесятниці була вписана в історичну структуру, окреслену пророком Йоілом. Поєднання окресленого Йоілом контексту зі сповненням у Петрові становить двох свідків щодо історії Опівнічного Кличу 1844 року. Цих трьох свідків (і інших) слід "розпізнати" як ілюстрації історії, контексту та звістки пізнього дощу.

When Christ breathed upon the disciples after He ascended and then returned, it was as “a few drops” before the great outpouring at Pentecost. At the beginning and ending there was a manifestation of the Holy Spirit being poured out. The few drops from Christ to His disciples are the alpha of the Pentecostal season that ends with the omega and the pouring out of the message from the disciples to the world. The alpha is marked by the first fruit offering of barley and ends with the first fruit offering of wheat. The beginning of the latter rain was marked by the bringing down of the great buildings of New York City on 9/11. It marks the beginning of the history that leads to the Sunday law. 9/11 is represented by the barley first fruit offering and the Sunday law is the wheat first fruit offering.

Коли Христос дихнув на учнів після того, як Він вознісся, а потім повернувся, це було як «кілька крапель» перед великим виливанням у день П’ятидесятниці. На початку й у кінці був прояв виливання Святого Духа. Ці кілька крапель від Христа до Його учнів — це альфа п’ятидесятницького періоду, який закінчується омегою та виливанням послання від учнів до світу. Альфу позначає жертва первоплодів ячменю, а завершується вона жертвою первоплодів пшениці. Початок пізнього дощу був позначений зруйнуванням великих будівель Нью-Йорка 11 вересня. Це знаменує початок історії, що веде до недільного закону. 11 вересня символізується жертвою первоплодів ячменю, а недільний закон — жертвою первоплодів пшениці.

The drunkards of Ephraim are awakened to the reality that their kingdom would be taken from them and given to a people who would bear the appropriate fruits. Joel sets forth the disobedience of the drunkards by identifying that the “meat” and “drink” offerings have been cut off from the house of the Lord and that the “new wine” has been cut off from their mouths. The “new wine” is freshly squeezed juice in the Hebrew, but the “wine” which the drunkards drink in verse five is fermented juice. Two types of wine, which represents doctrine and in the context of Joel the doctrine is the latter rain message. The drunkards of Ephraim have been drinking fermented juice, and they are “cut off” from the “new” freshly squeezed juice. Two types of wine represent two latter rain messages, and the drunkards are “cut” off from the pure message. The Hebrew word translated as “cut off” is based upon the ancient covenant practice of cutting animals and walking in between the parts. To be “cut off” is to be rejected as God’s covenant people.

П’яниці Єфрема пробуджені до усвідомлення того, що їхнє царство буде відняте від них і дане народові, який приноситиме належні плоди. Йоель викриває непослух п’яниць, зазначаючи, що «м’ясні» та «питні» приношення були відтяті від Дому Господнього, а «нове вино» — відтяте від їхніх уст. «Нове вино» в єврейській — це свіжовичавлений сік, але «вино», яке п’яниці п’ють у п’ятому вірші, — зброджений сік. Два види вина представляють вчення, і в контексті Йоеля це вчення є посланням пізнього дощу. П’яниці Єфрема пили зброджений сік, і вони «відтяті» від «нового», свіжовичавленого соку. Два види вина представляють два послання пізнього дощу, а п’яниці «відтяті» від чистого послання. Єврейське слово, перекладене як «відтято», ґрунтується на давній завітній практиці розтинати тварин і проходити між частинами. Бути «відтятим» — означає бути відкиненим як Божий завітний народ.

The book of Joel is identifying God’s people in the last days beginning with the Millerites who were brought about in consequence to the unsealing of the book of Daniel in 1798, and ending with the one hundred and forty-four thousand who are brought about in consequence to the unsealing of the book of Daniel in 1989. In the beginning the outpouring of the Holy Spirit was represented by the period of time from the Exeter camp meeting to the disappointment of October 22, 1844. That history fulfilled the parable of the ten virgins of Matthew twenty-five which is repeated to the very letter in the history of the one hundred and forty-four thousand.

Книга Йоеля окреслює Божий народ в останні дні, починаючи з міллеритів, що постали внаслідок розкриття книги Даниїла у 1798 році, і закінчуючи ста сорока чотирма тисячами, які постають внаслідок розкриття книги Даниїла у 1989 році. На початку виливання Святого Духа було представлене періодом часу від таборового зібрання в Ексетері до розчарування 22 жовтня 1844 року. Та історія сповнила притчу про десять дів з 25 розділу Євангелія від Матвія, яка повторюється дослівно в історії ста сорока чотирьох тисяч.

> “The parable of the ten virgins of Matthew 25 also illustrates the experience of the Adventist people.” The Great Controversy, 393.

> "Притча про десять дів із 25-го розділу Євангелія від Матвія також ілюструє досвід адвентистського народу." Велика боротьба, 393.

> “I am often referred to the parable of the ten virgins, five of whom were wise, and five foolish. This parable has been and will be fulfilled to the very letter, for it has a special application to this time, and, like the third angel’s message, has been fulfilled and will continue to be present truth till the close of time.” Review and Herald, August 19, 1890.

> Мені часто вказують на притчу про десять дів, з яких п’ять були мудрі, а п’ять — нерозумні. Ця притча вже виконалася і ще виконається до останньої літери, бо вона має особливе застосування до цього часу і, подібно до звістки третього ангела, виконалася і надалі залишатиметься нинішньою істиною аж до кінця часу. Review and Herald, 19 серпня 1890 року.

> “There is a world lying in wickedness, in deception, and delusion, in the very shadow of death,—asleep, asleep. Who are feeling travail of soul to awaken them? What voice can reach them? My mind is carried to the future when the signal will be given, ‘Behold the Bridegroom cometh; go ye out to meet Him.’ But some will have delayed to obtain the oil for replenishing their lamps, and too late they will find that character, which is represented by the oil, is not transferable. That oil is the righteousness of Christ. It represents character, and character is not transferable. No man can secure it for another. Each must obtain for himself a character purified from every stain of sin.” Bible Echo, May 4, 1896.

> Є світ, що лежить у злі, в облуді та омані, у самій тіні смерті, — спить, спить. Хто відчуває боління душі, щоб розбудити їх? Який голос може до них долинути? Мій розум переноситься в майбутнє, коли буде дано знак: «Ось Жених іде; виходьте назустріч Йому». Але дехто зволікатиме придбати олію, щоб заправити свої світильники, і надто пізно вони зрозуміють, що характер, який символізує ця олія, не передається. Та олія — це праведність Христа. Вона символізує характер, а характер не передається. Ніхто не може здобути його для іншого. Кожен мусить сам набути для себе характер, очищений від усякої плями гріха. Bible Echo, 4 травня 1896 року.

Who “are feeling travail of soul to awaken” “a world lying in wickedness?” Joel answers the question:

Хто «відчуває душевні муки, щоб пробудити» «світ, що лежить у злі?» Джоел відповідає на запитання:

> And it shall come to pass, that whosoever shall call on the name of the Lord shall be delivered: for in mount Zion and in Jerusalem shall be deliverance, as the Lord hath said, and in the remnant whom the Lord shall call. Joel 2:32.

> І станеться, що кожен, хто покличе ім’я Господнє, спасеться; бо на горі Сіон і в Єрусалимі буде спасіння, як сказав Господь, і в останку, який Господь покличе. Йоіл 2:32.

We will continue these things in the following article.

Ми продовжимо це в наступній статті.

> “Late in the afternoon of the day of the resurrection, two of the disciples were on their way to Emmaus, a little town eight miles from Jerusalem. These disciples had had no prominent place in Christ’s work, but they were earnest believers in Him. They had come to the city to keep the Passover, and were greatly perplexed by the events that had recently taken place. They had heard the news of the morning in regard to the removal of Christ’s body from the tomb, and also the report of the women who had seen the angels and had met Jesus. They were now returning to their homes to meditate and pray. Sadly they pursued their evening walk, talking over the scenes of the trial and the crucifixion. Never before had they been so utterly disheartened. Hopeless and faithless, they were walking in the shadow of the cross.

> Пізно по обіді в день воскресіння двоє учнів були в дорозі до Емауса, невеличкого містечка за вісім миль від Єрусалима. Ці учні не займали помітного місця у Христовому служінні, але були щирими віруючими в Нього. Вони прийшли до міста, щоб святкувати Пасху, і були дуже збентежені подіями, що нещодавно сталися. Вранці вони почули звістку про те, що тіло Христа було забрано з гробу, а також розповідь жінок, які бачили ангелів і зустріли Ісуса. Тепер вони поверталися додому, щоб роздумувати й молитися. Сумно вони продовжували свою вечірню ходу, розмовляючи про події суду та розп’яття. Ніколи ще вони не були такими цілковито пригніченими. Без надії й віри вони йшли в тіні хреста.

> “They had not advanced far on their journey when they were joined by a stranger, but they were so absorbed in their gloom and disappointment that they did not observe him closely. They continued their conversation, expressing the thoughts of their hearts. They were reasoning in regard to the lessons that Christ had given, which they seemed unable to comprehend. As they talked of the events that had taken place, Jesus longed to comfort them. He had seen their grief; He understood the conflicting, perplexing ideas that brought to their minds the thought, Can this Man, who suffered Himself to be so humiliated, be the Christ? Their grief could not be restrained, and they wept. Jesus knew that their hearts were bound up with Him in love, and He longed to wipe away their tears, and fill them with joy and gladness. But He must first give them lessons they would never forget.

> Не встигли вони зайти далеко в дорозі, як до них приєднався незнайомець, але вони були так поглинуті своїм смутком і розчаруванням, що не придивилися до нього уважно. Вони продовжували свою розмову, висловлюючи думки своїх сердець. Вони міркували над уроками, які дав Христос, і, здавалося, не могли їх зрозуміти. Коли вони говорили про події, що сталися, Ісус прагнув утішити їх. Він бачив їхній смуток; Він розумів суперечливі, заплутані думки, які наводили їх на думку: «Чи може Цей Чоловік, Який дозволив, щоб Його так принизили, бути Христом?» Їхній смуток не можна було стримати, і вони плакали. Ісус знав, що їхні серця були пов’язані з Ним любов’ю, і Він прагнув утерти їхні сльози та наповнити їх радістю і веселістю. Але спочатку Він мусив дати їм уроки, яких вони ніколи не забудуть.

> “‘He said unto them, What manner of communications are these that ye have one to another, as ye walk, and are sad? And the one of them, whose name was Cleopas, answering said unto Him, Art Thou only a stranger in Jerusalem, and hast not known the things which are come to pass there in these days?’ They told Him of their disappointment in regard to their Master, ‘which was a prophet mighty in deed and word before God and all the people;’ but ‘the chief priests and our rulers,’ they said, ‘delivered Him to be condemned to death, and have crucified Him.’ With hearts sore with disappointment, and with quivering lips, they added, ‘We trusted that it had been He which should have redeemed Israel: and beside all this, today is the third day since these things were done.’

> «І сказав їм: Які це розмови, що ви ведете між собою, коли йдете й сумуєте?» І один із них, на ім’я Клеопа, відповів і сказав Йому: «Чи Ти єдиний чужинець у Єрусалимі й не знаєш того, що сталося там у ці дні?» Вони розповіли Йому про своє розчарування щодо свого Учителя, «який був пророком, сильним у ділі й слові перед Богом і всім народом»; але, казали вони, «первосвященики та наші правителі видали Його на засудження на смерть і розіп’яли Його». З серцями, зраненими розчаруванням, і тремтячими вустами вони додали: «Ми сподівалися, що це Він мав викупити Ізраїль; і крім усього цього, сьогодні вже третій день, відколи це сталося».

> “Strange that the disciples did not remember Christ’s words, and realize that He had foretold the events which had come to pass! They did not realize that the last part of His disclosure would be just as verily fulfilled as the first part, that the third day He would rise again. This was the part they should have remembered. The priests and rulers did not forget this. On the day ‘that followed the day of the preparation, the chief priests and Pharisees came together unto Pilate, saying, Sir, we remember that that deceiver said, while He was yet alive, After three days I will rise again.’ Matthew 27:62, 63. But the disciples did not remember these words.

> Дивно, що учні не згадали слів Христа і не зрозуміли, що Він передрік події, які сталися! Вони не усвідомили, що остання частина сказаного Ним здійсниться так само певно, як і перша, — що третього дня Він воскресне. Саме це їм слід було пам’ятати. Священики та правителі цього не забули. У день, що настав після дня приготування, первосвященики й фарисеї прийшли до Пилата й сказали: Пане, ми пам’ятаємо, що той ошуканець, коли Він ще був живий, говорив: Через три дні Я знову воскресну. Матвія 27:62, 63. Але учні не пригадали цих слів.

> “‘Then He said unto them, O fools, and slow of heart to believe all that the prophets have spoken: ought not Christ to have suffered these things, and to enter into His glory?’ The disciples wondered who this stranger could be, that He should penetrate to their very souls, and speak with such earnestness, tenderness, and sympathy, and with such hopefulness. For the first time since Christ’s betrayal, they began to feel hopeful. Often they looked earnestly at their companion, and thought that His words were just the words that Christ would have spoken. They were filled with amazement, and their hearts began to throb with joyful expectation.

> «Тоді Він сказав їм: О нерозумні й повільні серцем, щоб повірити всьому, що говорили пророки! Хіба ж Христові не належало перетерпіти це й увійти в Свою славу?» Учні дивувалися, хто міг бути цей незнайомець, що Він проникає до самих глибин їхніх душ і говорить з такою щирістю, ніжністю та співчуттям і з такою надією. Уперше від зради Христа вони почали відчувати надію. Часто вони пильно поглядали на свого супутника й думали, що Його слова — саме ті слова, які сказав би Христос. Вони були сповнені подиву, і їхні серця забилися з радісним очікуванням.

> “Beginning at Moses, the very Alpha of Bible history, Christ expounded in all the Scriptures the things concerning Himself. Had He first made Himself known to them, their hearts would have been satisfied. In the fullness of their joy they would have hungered for nothing more. But it was necessary for them to understand the witness borne to Him by the types and prophecies of the Old Testament. Upon these their faith must be established. Christ performed no miracle to convince them, but it was His first work to explain the Scriptures. They had looked upon His death as the destruction of all their hopes. Now He showed from the prophets that this was the very strongest evidence for their faith.

> Почавши від Мойсея, від самого початку біблійної історії, Христос розтлумачив з усього Писання те, що стосувалося Його. Якби Він спочатку відкрився їм, їхні серця наситилися б. У повноті своєї радості їм уже нічого більше не бракувало б. Але їм було необхідно зрозуміти свідчення про Нього, засвідчене прообразами і пророцтвами Старого Завіту. На цьому мала утверджуватися їхня віра. Христос не звершив жодного чуда, щоб переконати їх, але першою Його справою було роз’яснити Писання. Вони сприймали Його смерть як руйнування всіх своїх надій. Тепер Він зі слів пророків показав, що саме це було найсильнішим доказом для їхньої віри.

> “In teaching these disciples, Jesus showed the importance of the Old Testament as a witness to His mission. Many professed Christians now discard the Old Testament, claiming that it is no longer of any use. But such is not Christ’s teaching. So highly did He value it that at one time He said, ‘If they hear not Moses and the prophets, neither will they be persuaded, though one rose from the dead.’ Luke 16:31.

> Навчаючи цих учнів, Ісус показав важливість Старого Завіту як свідчення Його місії. Багато тих, хто називає себе християнами, нині відкидають Старий Завіт, стверджуючи, що він більше не має жодної користі. Але це не вчення Христа. Він так високо цінував його, що одного разу сказав: «Якщо Мойсея та пророків не слухають, то, хоч би й хто з мертвих воскрес, — не повірять». Луки 16:31.

> “It is the voice of Christ that speaks through patriarchs and prophets, from the days of Adam even to the closing scenes of time. The Saviour is revealed in the Old Testament as clearly as in the New. It is the light from the prophetic past that brings out the life of Christ and the teachings of the New Testament with clearness and beauty. The miracles of Christ are a proof of His divinity; but a stronger proof that He is the world’s Redeemer is found in comparing the prophecies of the Old Testament with the history of the New.

> Це голос Христа, який промовляє через патріархів і пророків від днів Адама аж до завершальних сцен часу. Спаситель відкривається у Старому Заповіті так само ясно, як і в Новому. Саме світло пророчого минулого висвітлює життя Христа та вчення Нового Заповіту з ясністю та красою. Чудеса Христа є доказом Його божественності; але ще вагомішим доказом того, що Він — Викупитель світу, є порівняння пророцтв Старого Заповіту з історією Нового Заповіту.

> “Reasoning from prophecy, Christ gave His disciples a correct idea of what He was to be in humanity. Their expectation of a Messiah who was to take His throne and kingly power in accordance with the desires of men had been misleading. It would interfere with a correct apprehension of His descent from the highest to the lowest position that could be occupied. Christ desired that the ideas of His disciples might be pure and true in every specification. They must understand as far as possible in regard to the cup of suffering that had been apportioned to Him. He showed them that the awful conflict which they could not yet comprehend was the fulfillment of the covenant made before the foundation of the world was laid. Christ must die, as every transgressor of the law must die if he continues in sin. All this was to be, but it was not to end in defeat, but in glorious, eternal victory. Jesus told them that every effort must be made to save the world from sin. His followers must live as He lived, and work as He worked, with intense, persevering effort.

> Виходячи з пророцтв, Христос дав Своїм учням правильне уявлення про те, ким Він мав бути в людській природі. Їхні очікування Месії, який мав зайняти Свій престол і царську владу відповідно до людських бажань, були оманливими. Це перешкоджало б правильному розумінню Його приниження від найвищого до найнижчого становища, яке тільки можна було зайняти. Христос бажав, щоб думки Його учнів були чистими й істинними в кожній деталі. Вони мали зрозуміти, наскільки це можливо, що стосується чаші страждань, яка була Йому призначена. Він показав їм, що страшна боротьба, яку вони ще не могли збагнути, була виконанням завіту, укладеного перед заснуванням світу. Христос мусив померти, так само як мусить померти кожен порушник закону, якщо він перебуває в грісі. Усе це мало статися, але не завершитися поразкою, а славною, вічною перемогою. Ісус сказав їм, що потрібно докласти всіх зусиль, щоб спасти світ від гріха. Його послідовники повинні жити, як жив Він, і працювати так, як працював Він — напружено й наполегливо.

> “Thus Christ discoursed to His disciples, opening their minds that they might understand the Scriptures. The disciples were weary, but the conversation did not flag. Words of life and assurance fell from the Savior’s lips. But still their eyes were holden. As He told them of the overthrow of Jerusalem, they looked upon the doomed city with weeping. But little did they yet suspect who their traveling companion was. They did not think that the subject of their conversation was walking by their side; for Christ referred to Himself as though He were another person. They thought that He was one of those who had been in attendance at the great feast, and who was now returning to his home. He walked as carefully as they over the rough stones, now and then halting with them for a little rest. Thus they proceeded along the mountainous road, while the One who was soon to take His position at God’s right hand, and who could say, ‘All power is given unto Me in heaven and in earth,’ walked beside them. Matthew 28:18.

> Так Христос бесідував зі Своїми учнями, відкриваючи їхній розум, щоб вони могли зрозуміти Писання. Учні були стомлені, але розмова не вщухала. З уст Спасителя лунали слова життя й запевнення. Та їхні очі все ще були стримані. Коли Він розповідав їм про зруйнування Єрусалима, вони зі сльозами дивилися на приречене місто. Та вони й не підозрювали, ким був їхній супутник. Вони не думали, що Той, про кого вони розмовляли, ішов поруч із ними; бо Христос говорив про Себе так, ніби Він був іншою особою. Вони гадали, що Він один із тих, хто був присутній на великому святі, і тепер повертається до свого дому. Він ішов так само обережно, як і вони, по нерівному камінню, час від часу зупиняючись разом із ними на короткий перепочинок. Так вони прямували гірською дорогою, тоді як Той, Хто незабаром мав посісти місце праворуч Бога і Хто міг сказати: «Мені дана всяка влада на небі й на землі», ішов поруч із ними. Матвія 28:18.

> “During the journey the sun had gone down, and before the travelers reached their place of rest, the laborers in the fields had left their work. As the disciples were about to enter their home, the stranger appeared as though He would continue His journey. But the disciples felt drawn to Him. Their souls hungered to hear more from Him. ‘Abide with us,’ they said. He did not seem to accept the invitation, but they pressed it upon Him, urging, ‘It is toward evening, and the day is far spent.’ Christ yielded to this entreaty and ‘went in to tarry with them.’

> Під час подорожі сонце вже зайшло, і ще перш ніж мандрівники дісталися місця відпочинку, робітники на полях полишили свою працю. Коли учні вже збиралися увійти до свого дому, здавалося, що незнайомець має намір продовжити подорож. Але учні відчули, що їх тягне до Нього. Їхні душі прагнули почути від Нього більше. «Залишайся з нами», — сказали вони. Здавалося, Він не збирається прийняти запрошення, але вони наполягали, благаючи: «Вже вечоріє, і день уже похилився». Христос поступився їхнім благанням і «увійшов, щоб затриматися з ними».

> “Had the disciples failed to press their invitation, they would not have known that their traveling companion was the risen Lord. Christ never forces His company upon anyone. He interests Himself in those who need Him. Gladly will He enter the humblest home, and cheer the lowliest heart. But if men are too indifferent to think of the heavenly Guest, or ask Him to abide with them, He passes on. Thus many meet with great loss. They do not know Christ any more than did the disciples as He walked with them by the way.

> Якби учні не наполягли на своєму запрошенні, вони не дізналися б, що їхній супутник у дорозі був воскреслий Господь. Христос ніколи нікому не нав’язує Своєї присутності. Він цікавиться тими, хто потребує Його. Із радістю Він увійде до найскромнішої оселі й утішить найсмиренніше серце. Але якщо люди надто байдужі, щоб подумати про Небесного Гостя чи попросити Його залишитися з ними, Він проходить далі. Тож багато хто зазнає великої втрати. Вони не знають Христа більше, ніж знали Його учні, коли Він ішов із ними дорогою.

> “The simple evening meal of bread is soon prepared. It is placed before the guest, who has taken His seat at the head of the table. Now He puts forth His hands to bless the food. The disciples start back in astonishment. Their companion spreads forth His hands in exactly the same way as their Master used to do. They look again, and lo, they see in His hands the print of nails. Both exclaim at once, It is the Lord Jesus! He has risen from the dead!

> Проста вечірня трапеза з хліба швидко готова. Її ставлять перед гостем, який сів на чолі столу. Тепер Він простягає Свої руки, щоб благословити їжу. Учні вражено відсахуються. Їхній супутник простягає Свої руки точнісінько так, як це робив їхній Учитель. Вони дивляться ще раз, і ось бачать на Його руках рани від цвяхів. Обоє водночас вигукують: Це Господь Ісус! Він воскрес із мертвих!

> “They rise to cast themselves at His feet and worship Him, but He has vanished out of their sight. They look at the place which had been occupied by One whose body had lately lain in the grave, and say to each other, ‘Did not our heart burn within us, while He talked with us by the way, and while He opened to us the Scriptures?’

> Вони встають, щоб упасти Йому до ніг і поклонитися Йому, але Він щез з їхніх очей. Вони дивляться на місце, яке займав Той, чиє тіло нещодавно лежало в гробі, і кажуть один одному: 'Хіба не палало в нас серце, коли Він говорив із нами у дорозі і коли відкривав нам Писання?'

> “But with this great news to communicate they cannot sit and talk. Their weariness and hunger are gone. They leave their meal untasted, and full of joy immediately set out again on the same path by which they came, hurrying to tell the tidings to the disciples in the city. In some parts the road is not safe, but they climb over the steep places, slipping on the smooth rocks. They do not see, they do not know, that they have the protection of Him who has traveled the road with them. With their pilgrim staff in hand, they press on, desiring to go faster than they dare. They lose their track, but find it again. Sometimes running, sometimes stumbling, they press forward, their unseen Companion close beside them all the way.

> Але з такою великою звісткою, яку треба передати, вони не можуть сидіти й розмовляти. Їхня втома й голод зникли. Вони залишають трапезу, так і не скуштувавши її, і, сповнені радості, негайно знову вирушають тією самою дорогою, якою прийшли, поспішаючи сповістити цю вістку учням у місті. Подекуди дорога небезпечна, але вони долають круті ділянки, ковзаючи на гладкому камінні. Вони не бачать, не знають, що мають охорону Того, Хто пройшов дорогою разом із ними. З прочанським посохом у руці вони прямують далі, бажаючи йти швидше, ніж наважуються. Вони збиваються зі стежки, та знову її знаходять. То біжать, то спотикаються, вони прямують уперед, їхній невидимий Супутник зовсім поруч із ними увесь шлях.

> “The night is dark, but the Sun of Righteousness is shining upon them. Their hearts leap for joy. They seem to be in a new world. Christ is a living Savior. They no longer mourn over Him as dead. Christ is risen—over and over again they repeat it. This is the message they are carrying to the sorrowing ones. They must tell them the wonderful story of the walk to Emmaus. They must tell who joined them by the way. They carry the greatest message ever given to the world, a message of glad tidings upon which the hopes of the human family for time and for eternity depend.” The Desire of Ages, 795–801.

> Ніч темна, але Сонце праведності сяє над ними. Їхні серця б’ються від радості. Вони ніби в новому світі. Христос — живий Спаситель. Вони більше не оплакують Його як мертвого. Христос воскрес — знову й знову вони це повторюють. Це звістка, яку вони несуть скорботним. Вони мають розповісти їм чудову історію про шлях до Еммауса. Вони мають розповісти, хто приєднався до них у дорозі. Вони несуть найбільшу звістку, яку коли-небудь було дано світові, благу звістку, від якої залежать надії людської родини як у часі, так і у вічності. Бажання віків, 795–801.

Back to Articles