Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Sixty-Five

Книга Даниїла - Номер сто шістдесят п'ять

Unveiling the Prophetic Tapestry: From Alexander the Great to Modern Rome

Розкриття пророчого гобелена: від Олександра Македонського до сучасного Риму

Author

Jeff Pippenger

Published

March 29, 2024

Formats

PDF
Word

We will now consider the history that took place in the aftermath of Alexander the Great’s sudden death, which represents the year 538 unto the time of the end in 1798.

Тепер ми розглянемо історію, що розгорталася після раптової смерті Олександра Македонського, яка охоплює період від 538 року до часу кінця у 1798 році.

> And when he shall stand up, his kingdom shall be broken, and shall be divided toward the four winds of heaven; and not to his posterity, nor according to his dominion which he ruled: for his kingdom shall be plucked up, even for others beside those. And the king of the south shall be strong, and one of his princes; and he shall be strong above him, and have dominion; his dominion shall be a great dominion. And in the end of years they shall join themselves together; for the king’s daughter of the south shall come to the king of the north to make an agreement: but she shall not retain the power of the arm; neither shall he stand, nor his arm: but she shall be given up, and they that brought her, and he that begat her, and he that strengthened her in these times. But out of a branch of her roots shall one stand up in his estate, which shall come with an army, and shall enter into the fortress of the king of the north, and shall deal against them, and shall prevail: And shall also carry captives into Egypt their gods, with their princes, and with their precious vessels of silver and of gold; and he shall continue more years than the king of the north. So the king of the south shall come into his kingdom, and shall return into his own land. Daniel 11:4–9.

> І коли він повстане, його царство розпадеться і буде поділене на чотири вітри неба; і не його нащадкам, ані за обсягом влади, якою він правив, бо його царство буде вирване й віддане іншим, не їм. І цар півдня зміцніє, і один із його князів; і той буде сильніший за нього й матиме владу; його влада буде великою владою. І наприкінці років вони поєднаються, бо дочка південного царя прийде до північного царя, щоб укласти угоду; але вона не збереже сили руки; ані він не встоїть, ані його рука; і її буде видано, а також тих, що привели її, і її батька, і того, хто підтримав її в ті часи. Та з парості її коренів повстане один на його місце, який прийде з військом, увійде до твердині північного царя, діятиме проти них і переможе. І відведе в полон до Єгипту їхніх богів, разом з їхніми князями та їхніми коштовними посудинами зі срібла й золота; і він протримається більше років, ніж північний цар. Тож цар півдня увійде у його царство і повернеться у свою землю. Даниїла 11:4-9.

Eventually, after Alexander the Great’s kingdom was broken, those who struggled for control of the former kingdom devolved into two primary kingdoms. The one kingdom controlling the south of Alexander’s former empire and the other controlling the north. From that point on in the prophetic narrative they are identified simply as the king of the south and the king of the north. Once the struggle for world dominance has reached the point where it is only portrayed between the king of the north and the south, the symbols of those two kingdoms continue through the entire chapter.

Зрештою, після розпаду царства Олександра Македонського боротьба за контроль над його колишніми володіннями звелася до двох головних царств. Одне царство контролювало південь колишньої імперії Олександра, а інше — північ. Відтоді в пророчій оповіді їх називають просто царем півдня та царем півночі. Коли боротьба за світове панування доходить до того, що її змальовано лише як протистояння між царем півночі та царем півдня, символи цих двох царств зберігаються протягом усього розділу.

In verse five, the king of the south is established, and he is strong, but the king of the north is also strong and his kingdom is larger. Then in verse six, the king of the south proposes an alliance with the northern kingdom. The peace treaty is secured by the king of the south giving his daughter to the king of the north, so the king of the north could marry her and ratify their alliance with a family bond. The king of the north agreed, and set aside his wife, and married the princess from the south, and the alliance was initiated.

У п’ятому вірші утверджується цар півдня, і він сильний, але й цар півночі також сильний, і його царство більше. Потім, у шостому вірші, цар півдня пропонує союз із північним царством. Мирний договір забезпечується тим, що цар півдня віддає свою дочку цареві півночі, щоб цар півночі міг одружитися з нею та скріпити їхній союз родинним зв’язком. Цар півночі погодився, віддалив свою дружину й одружився з князівною з півдня, і союз було започатковано.

Eventually the southern princess bears a male-child, but ultimately the northern king grew tired of his new wife, and set her aside, as he had done with his first wife, and takes his first wife back, but as soon as the original wife is restored, and has opportunity, she kills the king of the north, his southern bride, her child, and her entire Egyptian entourage. The act of the original wife murdering the southern princess and her child enrages the southern princesses family, and one of her brothers raises up an army and attacks the northern kingdom.

Зрештою південна княжна народжує дитя чоловічої статі, але врешті-решт північний цар утомився від своєї нової дружини й відкинув її, як учинив був зі своєю першою дружиною, і знову бере свою першу дружину; але щойно первісну дружину було відновлено в її становищі й вона дістала нагоду, вона вбиває північного царя, його південну наречену, її дитя та весь її єгипетський почет. Учинивши вбивство південної княжни та її дитини, первісна дружина викликає лють родини південної княжни, і один із її братів підіймає військо та нападає на північне царство.

The southern army prevails over the northern king, and the first wife that murdered the northern king, his southern bride and child is then executed. The original wife’s son, who had been installed as the ruling king of the north at the death of his father, is captured and carried back to Egypt by the southern king, along with some Egyptian artifacts and idols that had been taken from the southern kingdom by the northern kingdom in earlier battles. Once in Egypt the captured northern king falls from a horse and dies. Uriah Smith identifies the history as follows.

Південна армія перемагає північного царя, а першу дружину, яка вбила північного царя, його південну наречену та дитину, згодом страчують. Сина першої дружини, якого після смерті батька було посаджено на престол як правлячого царя півночі, південний цар захоплює і відвозить до Єгипту разом із деякими єгипетськими артефактами та ідолами, які північне царство раніше забрало у південного царства в попередніх битвах. Опинившись у Єгипті, захоплений північний цар падає з коня і помирає. Урія Сміт подає цю історію наступним чином:

> “‘VERSE 6. And in the end of years they shall join themselves together; for the king’s daughter of the south shall come to the king of the north to make an agreement: but she shall not retain the power of the arm; neither shall he stand, nor his arm; but she shall be given up, and they that brought her, and he that begat her, and he that strengthened her in these times.’

> 'Вірш 6. І наприкінці років вони об’єднаються; бо дочка південного царя прийде до північного царя, щоб укласти угоду; але вона не збереже сили руки; ані він устоїть, ані його сила; але її видадуть, і тих, хто привів її, і того, хто її породив, і того, хто укріпляв її в ці часи.'

> “There were frequent wars between the kings of Egypt and Syria. Especially was this the case with Ptolemy Philadelphus, the second king of Egypt, and Antiochus Theos, third king of Syria. They at length agreed to make peace upon condition that Antiochus Theos should put away his former wife, Laodice, and her two sons, and should marry Berenice, the daughter of Ptolemy Philadelphus. Ptolemy accordingly brought his daughter to Antiochus, bestowing with her an immense dowry.

> Між царями Єгипту та Сирії часто точилися війни. Особливо запеклими вони були між Птолемеєм Філадельфом, другим царем Єгипту, та Антіохом Теосом, третім царем Сирії. Зрештою вони погодилися укласти мир за умови, що Антіох Теос відішле від себе свою попередню дружину Лаодіку та її двох синів і одружиться з Беренікою, дочкою Птолемея Філадельфа. Тож Птолемей привіз свою доньку до Антіоха, давши з нею величезне придане.

> “‘But she shall not retain the power of the arm;’ that is, her interest and power with Antiochus. And so it proved; for some time shortly after, in a fit of love, Antiochus brought back his former wife, Laodice, and her children, to court again. Then says the prophecy, ‘Neither shall he [Antiochus] stand, nor his arm,’ or seed. Laodice, being restored to favor and power, feared lest, in the fickleness of his temper, Antiochus should again disgrace her, and recall Berenice; and conceiving that nothing short of his death would be an effectual safeguard against such a contingency, she caused him to be poisoned shortly after. Neither did his seed by Berenice succeed him in the kingdom; for Laodice so managed affairs as to secure the throne for her eldest son, Seleucus Callinicus.

> 'Але вона не збереже сили рамена'; тобто її впливу й влади при Антіоху. І так і сталося; невдовзі потому, у пориві кохання, Антіох повернув до двору свою колишню дружину, Лаодіку, та її дітей. Далі пророцтво каже: 'Не встоїть ні він [Антіох], ані його рамено', тобто насіння. Повернувшись до ласки й влади, Лаодіка злякалася, що через мінливість його вдачі Антіох знову зганьбить її й поверне Береніку; і, дійшовши висновку, що ніщо інше, окрім його смерті, не буде дієвим запобіжником від такої можливості, вона невдовзі звеліла його отруїти. Не наслідувало йому в царстві й його насіння від Береніки; бо Лаодіка так владнала справи, щоб забезпечити трон своєму старшому синові, Селевку Каллініку.

> “But such wickedness could not long remain unpunished, as the prophecy further predicts, and further history proves.

> Але таке лиходійство не могло довго залишатися безкарним, як далі провіщає пророцтво і як доводить подальша історія.

> “‘VERSE 7. But out of a branch of her roots shall one stand up in his estate, which shall come with an army, and shall enter into the fortress of the king of the north, and shall deal against them, and shall prevail: 8. And shall also carry captives into Egypt their gods, with their princes, and with their precious vessels of silver and of gold; and he shall continue more years than the king of the north. 9. So the king of the south shall come into his kingdom, and shall return into his own land.’

> 'ВІРШ 7. Але з відгалуження її коріння постане один на його місце, і прийде з військом, і увійде до твердині північного царя, і вчинить проти них, і переможе: 8. І також забере в полон до Єгипту їхніх богів, разом із їхніми князями та їхніми коштовними посудинами зі срібла й золота; і він проживе більше років, ніж північний цар. 9. І цар півдня увійде до свого царства й повернеться до своєї землі.'

> “This branch out of the same root with Berenice was her brother, Ptolemy Euergetes. He had no sooner succeeded his father, Ptolemy Philadelphus, in the kingdom of Egypt, than, burning to avenge the death of his sister, Berenice, he raised an immense army, and invaded the territory of the king of the north, that is, of Seleucus Callinicus, who, with his mother, Laodice, reigned in Syria. And he prevailed against them, even to the conquering of Syria, Cilicia, the upper parts beyond the Euphrates, and almost all Asia. But hearing that a sedition was raised in Egypt requiring his return home, he plundered the kingdom of Seleucus, took forty thousand talents of silver and precious vessels, and two thousand five hundred images of the gods. Among these were the images which Cambyses had formerly taken from Egypt and carried into Persia. The Egyptians, being wholly given to idolatry, bestowed upon Ptolemy the title of Euergetes, or the Benefactor, as a compliment for his having thus, after many years, restored their captive gods.

> Цією гілкою від того самого кореня, що й Береніка, був її брат, Птолемей Евергет. Щойно він успадкував Єгипетське царство від свого батька, Птолемея Філадельфа, як, палаючи бажанням помститися за смерть своєї сестри Береніки, зібрав величезне військо й удерся на територію царя півночі, тобто Селевка Каллініка, який разом зі своєю матір’ю Лаодікою правив у Сирії. І він узяв над ними гору, аж до підкорення Сирії, Кілікії, верхніх областей за Євфратом і майже всієї Азії. Але, почувши, що в Єгипті здійнялася смута, яка вимагала його повернення додому, він розграбував царство Селевка, забрав сорок тисяч талантів срібла й коштовні посудини, а також дві тисячі п’ятсот статуй богів. Серед них були й статуї, які Камбіс колись забрав з Єгипту та перевіз до Персії. Єгиптяни, цілковито віддані ідолопоклонству, надали Птолемеєві титул Евергета, тобто Благодійника, як вияв вдячності за те, що він таким чином, після багатьох років, повернув їхніх полонених богів.

> “This, according to Bishop Newton, is Jerome’s account, extracted from ancient historians, but there are authors still extant, he says, who confirm several of the same particulars. Appian informs us that Laodice having killed Antiochus, and after him both Berenice and her child, Ptolemy, the son of Philadelphus, to revenge those murders, invaded Syria, slew Laodice, and proceeded as far as Babylon. From Polybius we learn that Ptolemy, surnamed Euergetes, being greatly incensed at the cruel treatment of his sister, Berenice, marched with an army into Syria, and took the city of Seleucia, which was kept for some years afterward by garrisons of the kings of Egypt. Thus did he enter into the fortress of the king of the north. Polyaenus affirms that Ptolemy made himself master of all the country from Mount Taurus as far as to India, without war or battle; but he ascribes it by mistake to the father instead of the son. Justin asserts that if Ptolemy had not been recalled into Egypt by a domestic sedition, he would have possessed the whole kingdom of Seleucus. The king of the south thus came into the dominion of the king of the north, and returned to his own land, as the prophet had foretold. And he also continued more years than the king of the north; for Seleucus Callinicus died in exile, of a fall from his horse; and Ptolemy Euergetes survived him for four or five years.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 250–252.

> «Це, за словами єпископа Ньютона, виклад Ієроніма, витягнутий із давніх істориків; але, каже він, є ще автори, що дійшли до нас, які підтверджують кілька тих самих подробиць. Аппіан повідомляє, що після того як Лаодіка вбила Антіоха, а слідом за ним і Береніку з її дитиною, Птолемей, син Філадельфа, щоб помститися за ці вбивства, вторгся в Сирію, убив Лаодіку і просунувся аж до Вавилона. У Полібія читаємо, що Птолемей, прозваний Евергетом, розлючений жорстоким поводженням із його сестрою, Беренікою, виступив із військом до Сирії й узяв місто Селевкію, яке потім протягом кількох років утримувалося гарнізонами царів Єгипту. Так він увійшов у твердиню царя півночі. Полієн стверджує, що Птолемей без війни й битви оволодів усією країною від Тавра аж до Індії; але він помилково приписує це батькові замість сина. Юстин твердить, що якби Птолемея не відкликало до Єгипту внутрішнє повстання, він оволодів би всім царством Селевка. Отже, цар півдня увійшов у володіння царя півночі й повернувся до своєї землі, як передвіщав пророк. І він прожив більше років, ніж цар півночі; бо Селевк Каллінік помер у вигнанні від падіння з коня, а Птолемей Евергет пережив його на чотири або п’ять років.» Урія Сміт, Даниїл і Одкровення, 250–252.

A prophetic characteristic of Rome, and therefore the king of the north, is that in order to be established upon the throne, three geographical obstacles must be conquered. The first king of the north in the aftermath of Alexander’s broken kingdom was established by Seleucus Nicator who had served as a general to Ptolemy (the king of the south) for a little while between 316 and 312 BC. Verse five addresses this fact when it states, “And the king of the south shall be strong, and one of his princes; and he shall be strong above him.” Ptolemy was the king of the south, and he had a general (one of his princes), that was destined to become stronger than Ptolemy, and the final phrase of verse five says, “and have dominion; his dominion shall be a great dominion.” Ptolemy’s general Seleucus was to become the first king of the north. But for Seleucus to become the king of the north, he would need to separate from the southern king, and thereafter conquer three geographical areas.

Пророча характеристика Риму, а отже й царя півночі, полягає в тому, що для утвердження на престолі потрібно подолати три географічні перешкоди. Першим царем півночі після розпаду царства Олександра став Селевк Нікатор, який певний час між 316 і 312 рр. до н. е. служив полководцем у Птолемея (царя півдня). П’ятий вірш говорить про це, коли стверджує: "І зміцниться цар півдня, і один із його князів; і він стане сильнішим за нього." Птолемей був царем півдня, і в нього був полководець (один із його князів), якому судилося стати сильнішим за Птолемея, і кінцева фраза п’ятого вірша каже: "і матиме панування; його панування буде великим пануванням." Полководець Птолемея Селевк мав стати першим царем півночі. Але щоб Селевк став царем півночі, йому потрібно було відокремитися від південного царя, а потім завоювати три географічні області.

The first area conquered by Seleucus was the East in 301 BC. He then conquered the West (that had been held by Cassander’s successor) in 286 BC, and he then took his third territory in the North when he conquered Lysimachus in 281 BC. The king of the north was established on the throne in 281 BC.

Першою територією, завойованою Селевком, був Схід у 301 р. до н. е. Потім він завоював Захід (який перебував під владою наступника Кассандра) у 286 р. до н. е., а третю свою територію на Півночі здобув, коли у 281 р. до н. е. переміг Лісімаха. Царя Півночі було утверджено на троні у 281 р. до н. е.

The peace treaty that was later formed with the southern king occurred in 252 BC. Six years later in 246 BC, Berenice (the southern princess), her son, and all her entourage were put to death. The southern king thereafter captured Laodice’s son, Seleucus Callinicus and took him back with him to Egypt, where he died falling from a horse. The reign of the first king of the north was from 281 BC until 246 BC, which equates to thirty-five years.

Мирний договір із південним царем було згодом укладено у 252 до н. е. Через шість років, у 246 до н. е., Береніка (південна принцеса), її син і весь її супровід були страчені. Після цього південний цар захопив у полон сина Лаодіки, Селевка Каллініка, і забрав його з собою до Єгипту, де він помер, упавши з коня. Правління першого північного царя тривало з 281 року до н. е. до 246 року до н. е., що становить тридцять п’ять років.

The first king of the north in chapter eleven, conquered three geographical obstacles in order to be established upon the throne. Pagan Rome also conquered three geographical obstacles in order to be established upon the throne [See Daniel 8:9], and Papal Rome conquered three geographical obstacles in order to be established upon the throne [See Daniel 7:20]. Modern Rome also conquers three geographical obstacles in order to be established upon the throne [See Daniel 11:40–43].

Перший цар півночі в одинадцятому розділі подолав три географічні перешкоди, щоб утвердитися на престолі. Язичницький Рим також подолав три географічні перешкоди, щоб утвердитися на престолі [див. Дан. 8:9], а папський Рим подолав три географічні перешкоди, щоб утвердитися на престолі [див. Дан. 7:20]. Сучасний Рим також долає три географічні перешкоди, щоб утвердитися на престолі [див. Дан. 11:40–43].

Once established upon the throne, the first king of the north ruled for thirty-five years. Once established upon the throne, pagan Rome ruled for a “time” (three hundred and sixty years). Once established upon the throne, papal Rome ruled for “a time, times and dividing of time” (twelve hundred and sixty years.) Once established upon the throne, modern Rome will rule for a symbolic forty-two months (also noted as “an hour”).

Утвердившись на престолі, перший цар півночі правив тридцять п’ять років. Утвердившись на престолі, язичницький Рим правив протягом «часу» (трьохсот шістдесяти років). Утвердившись на престолі, папський Рим правив протягом «часу, часів і півчасу» (тисячі двохсот шістдесяти років). Утвердившись на престолі, сучасний Рим правитиме символічні сорок два місяці (також означені як «одна година»).

Sister White informs us that “much of the history recorded in Daniel chapter eleven is to be repeated.” She then quotes verses thirty-one through thirty-six, and says, “scenes similar to those described in these words will take place.” In those verses papal Rome (the abomination that maketh desolate), is “placed” upon the throne in 538, and then it persecutes God’s people for “many days” (twelve hundred and sixty years), until the first “indignation is accomplished” in 1798. The history of verses thirty-one to thirty-six is repeated in the last six verses of chapter eleven, but the history was also perfectly typified in verses five through nine.

Сестра Вайт повідомляє нам, що «багато з історії, записаної в одинадцятому розділі Даниїла, має повторитися». Потім вона наводить вірші з тридцять першого по тридцять шостий і каже: «Сцени, подібні до описаних у цих словах, відбудуться». У тих віршах папський Рим (мерзота, що чинить спустошення) «посаджено» на престол у 538 році, а потім він переслідує Божий народ «багато днів» (тисячу двісті шістдесят років), аж доки перше «звершення гніву» не відбудеться в 1798 році. Історія віршів з тридцять першого по тридцять шостий повторюється в останніх шести віршах одинадцятого розділу, але ця історія також була досконало типологічно представлена у віршах з п’ятого по дев’ятий.

The establishment of Seleucus as king of the north in 281 BC, aligns with the year 538. Both represent the enthronement of the king of the north at the conclusion of the conquering of three geographical obstacles. The period of papal rule is expressed in several ways; twelve hundred and sixty days, forty-two months, time, times and dividing of time, a space, and three and a half years. Seleucus’ rule was for thirty-five years, and a tenth, or a tithe, of thirty-five, is three and a half. A tenth of thirty-five years is also expressed as “three-point-five” (3.5) years. “Three and a half” is a symbol of the period of papal rule.

Утвердження Селевка як царя півночі у 281 р. до н. е. співвідноситься з 538 роком. Обидва випадки означають інтронізацію царя півночі після завершення підкорення трьох географічних перешкод. Період папського панування виражається кількома способами: тисяча двісті шістдесят днів, сорок два місяці, «час, часи й половина часу», проміжок часу та три з половиною роки. Правління Селевка тривало тридцять п’ять років, і одна десята, або десятина, від тридцяти п’яти — це три з половиною. Одна десята від тридцяти п’яти років також виражається як «три цілих і п’ять десятих» (3.5) року. «Три з половиною» є символом періоду папського панування.

The papacy received its deadly wound in 1798 when the king of the south, Napoleon Bonaparte (meaning the “fortunate son”), sent his general to take the pope captive. A year later in 1799 the pope died in exile, as did the first king of the north who had also been taken into captivity by the king of the south. Seleucus Callinicus died by falling off a horse while captive in Egypt. The pope is the one who rode upon the beast. The beast represented the political system that the pope employed to accomplish his satanic works. That beast was slain in 1798, and the pope who had ridden upon and reigned over the beast died a year later. Seleucus Callinicus died falling off a horse (the beast he rode upon.) The captivity of the papacy in 1798 and 1799, was perfectly typified by the captivity of the first king of the north.

Папство зазнало смертельної рани 1798 року, коли цар півдня, Наполеон Бонапарт (що означає «щасливий син»), послав свого генерала, щоб узяти папу в полон. За рік, у 1799-му, папа помер у вигнанні, як і перший цар півночі, якого також узяв у полон цар півдня. Селевк Калінік загинув, упавши з коня, перебуваючи в полоні в Єгипті. Папа — той, хто сидів верхи на звірі. Звір символізував політичну систему, яку папа використовував, щоб здійснювати свої сатанинські діяння. Того звіра було вбито 1798 року, а папа, який сидів верхи на звірі й панував над ним, помер роком пізніше. Селевк Калінік загинув, упавши з коня (зі звіра, на якому він сидів верхи). Полон першого царя півночі став досконалим прообразом полону папства 1798–1799 років.

What brought the wrath of the king of the south upon the northern king was a broken peace treaty, represented by the setting aside of Berenice (the southern bride) and her subsequent death at the hands of Laodice. Napoleon had entered into a peace treaty between Revolutionary France and the papal states in 1797. The treaty was named after the town of Tolentino in Ancona, Italy, where the treaty had been signed. It officially ended in February, 1798 when France took the pope captive. The reason why the treaty was disannulled was France’s effort to spread its Revolution.

Гнів царя півдня на північного царя був викликаний зірваним мирним договором, який був виражений усуненням Береніки (південної нареченої) та її подальшою смертю від рук Лаодіки. У 1797 році Наполеон уклав мирний договір між Революційною Францією та Папською державою. Договір отримав назву на честь міста Толентіно в Анконі (Італії), де його було підписано. Офіційно він припинив дію у лютому 1798 року, коли Франція взяла Папу Римського в полон. Причиною анулювання договору були зусилля Франції поширити свою Революцію.

Napoleon’s General Duphot, was in Rome in 1797 as part of the French expeditionary force sent by the Directory, the ruling government of France at the time. The purpose of the French expedition to Italy, which included General Duphot’s presence in Rome, was to support the Roman Republic, a short-lived client state established by French revolutionary forces in the Italian Peninsula. The French were actively involved in supporting revolutionary movements and spreading revolutionary ideals across Europe during this period. In Italy, they sought to overthrow monarchies and establish republics modeled after the French Republic.

Генерал Наполеона Дюфо перебував у Римі 1797 року у складі французького експедиційного корпусу, відправленого Директорією — тодішнім правлячим урядом Франції. Метою французької експедиції до Італії, яка включала перебування генерала Дюфо в Римі, була підтримка Римської республіки — нетривалої клієнтської держави, створеної французькими революційними військами на Італійському півострові. У цей період французи активно підтримували революційні рухи та поширення революційних ідеалів в усій Європі. В Італії вони прагнули повалити монархії та засновувати республіки за зразком Французької республіки.

Duphot’s presence and actions in Rome provoked opposition from conservative factions, including supporters of the Papal States and local aristocrats. In December, 1797, during a confrontation between French troops and supporters of the Papal States, General Duphot was assassinated, and thus the pretense for Napoleon to send General Berthier to take the pope captive the next year was established. A broken peace treaty between the kings of the south and north provided the motivation in both histories for the king of the north being taken captive by the king of the south.

Присутність і дії Дюфо в Римі спричинили опір з боку консервативних угруповань, зокрема прихильників Папської області та місцевих аристократів. У грудні 1797 року під час сутички між французькими військами та прихильниками Папської області генерала Дюфо було вбито, і таким чином було створено привід для Наполеона наступного року надіслати генерала Бертьє, щоб взяти папу в полон. Порушений мирний договір між королями півдня і півночі в обох історіях став підставою для того, щоб король півдня взяв у полон короля півночі.

Verse eight says, “shall also carry captives into Egypt their gods, with their princes, and with their precious vessels of silver and of gold.” When Ptolemy returned to Egypt in fulfillment of this verse, the Egyptians gave him the title of “Euergetes” (the Benefactor), as a compliment for his work in returning their idols and artifacts that had previously taken from them by the king of the north. In 1798, the plundering of Rome by the French took place. On one day alone the historians record that five hundred horse-drawn vehicles, under a strong military guard, was seen leaving the city.

Вірш восьмий говорить: «Також і їхніх богів, разом з їхніми князями та з їхніми коштовними срібними й золотими посудинами, відведе в полон до Єгипту». Коли Птолемей повернувся до Єгипту на сповнення цього вірша, єгиптяни дали йому титул «Евергет» («Благодійник») як відзнаку за те, що він повернув їхніх ідолів та коштовності, які раніше були забрані в них царем півночі. У 1798 році відбулося пограбування Рима французами. Лише за один день, як засвідчують історики, бачили, як п’ятсот кінних возів під сильним військовим конвоєм залишали місто.

The procession contained an immense number of antique sculptures and Renaissance paintings that France was appropriating in accordance with the broken peace treaty of Tolentino. Those artworks included the Laocoon group, the Belvedere Apollo, the Dying Gaul, Cupid and Psyche, Ariadne on Naxos, the Medici Venus, and the colossal figures of the Tiber and the Nile; tapestries and paintings by Raphael, including the Transfiguration, the Madonna di Foligno, the Madonna della Sedia, Titian’s Santa Conversazione; and many other works. It was not till several years after that, these stolen treasures were exhibited in the Musee Napoleonian in the Louvre, which was opened in 1807. As Ptolemy was celebrated for returning the Egyptians treasures, the treasures carried from Rome were placed in the portion of the museum named after Napoleon.

У процесії була присутня величезна кількість античних скульптур і ренесансних картин, які Франція привласнювала відповідно до порушеного мирного договору в Толентіно. Серед цих творів мистецтва були група «Лаокоон», «Аполлон Бельведерський», «Помираючий галл», «Купідон і Психея», «Аріадна на Наксосі», «Венера Медічі» та колосальні постаті Тибру й Нілу; гобелени та картини Рафаеля, включно з «Преображенням», «Мадонною ді Фоліньйо», «Мадонною делла Седіа», «Святою бесідою» Тиціана; а також багато інших творів. Лише через кілька років потому ці викрадені скарби були виставлені в Музеї Наполеона в Луврі, який було відкрито 1807 року. Як Птолемея прославляли за повернення єгиптянам їхніх скарбів, так і скарби, вивезені з Рима, були розміщені в тій частині музею, яку було названо на честь Наполеона.

Verses five through nine, are a perfect parallel to the history beginning in the year 538 and ending in 1798 and 1799. They align with verses thirty-one to thirty-six, which is represented in the last six verses of the chapter, which describe the final empowerment of modern Rome as it conquers three obstacles, and ultimately comes to its end with none to help. Verse ten then addresses the history of 1989.

Вірші з п’ятого по дев’ятий є досконалою паралеллю до історії, що починається 538 року й закінчується 1798 та 1799 роками. Вони узгоджуються з віршами тридцять першим по тридцять шостий, що відображено в останніх шести віршах розділу, які описують остаточне наділення силою сучасного Риму, коли він долає три перешкоди і зрештою приходить до свого кінця, не маючи нікого, хто б допоміг йому. Далі вірш десятий звертається до історії 1989 року.

> But his sons shall be stirred up, and shall assemble a multitude of great forces: and one shall certainly come, and overflow, and pass through: then shall he return, and be stirred up, even to his fortress. Daniel 11:10.

> А сини його збудяться й зберуть велику силу військ; і один неодмінно прийде, і прорветься та пройде; тоді він повернеться й збудиться аж до його твердині. Даниїла 11:10.

The historical fulfillment of verse ten typifies 1989, when the papacy, in secret alliance with Ronald Reagan, “overflowed” and “passed through” the Soviet Union, leaving only its fortress (Russia), as the Soviet Union (USSR) dissolved in the wake of Perestroika.

Історичне здійснення десятого вірша прообразно вказує на 1989 рік, коли папство, у таємному союзі з Рональдом Рейганом, «переповнилося» і «пройшло через» Радянський Союз, залишивши лише його фортецю (Росію), тоді як Радянський Союз (СРСР) розпався внаслідок Перебудови.

> And at the time of the end shall the king of the south push at him: and the king of the north shall come against him like a whirlwind, with chariots, and with horsemen, and with many ships; and he shall enter into the countries, and shall overflow and pass over. Daniel 11:40.

> А в час кінця цар півдня нападе на нього, а цар півночі піде проти нього, мов вихор, з колісницями, і з кіннотою, і з багатьма кораблями; і увійде в країни, і буде затоплювати та переходити. Даниїла 11:40.

The history of verse ten represents a retaliation against the conquering of the king of the north by the king of the south in 246 BC, and typifies a retaliation against the conquering of the king of the north by the king of the south in 1798. Verse forty began with the time of the end in 1798 when the king of the south (atheistic France) delivered the deadly wound to the king of the north (the papal power), and was fulfilled with the collapse of the Soviet Union at the time of the end in 1989. The time of the end in 1798 is represented in verse forty by the phrase, “And at the time of the end shall the king of the south push at him.” The “colon” (:) that separates the last part of the verse, marks the next “time of the end” in 1989. “And the king of the north shall come against him like a whirlwind, with chariots, and with horsemen, and with many ships; and he shall enter into the countries, and shall overflow and pass over.”

Історія десятого вірша зображує відплату за завоювання північного царя південним царем у 246 р. до н. е. і типологічно відображає відплату за завоювання північного царя південним царем у 1798 р. Сороковий вірш починається «часом кінця» у 1798 році, коли південний цар (атеїстична Франція) завдав смертельної рани північному цареві (папській владі), і сповнився розпадом Радянського Союзу в «час кінця» у 1989 році. Час кінця 1798 року представлений у сороковому вірші фразою: «І в час кінця південний цар виступить проти нього». «Двокрапка» (:), що відокремлює останню частину вірша, позначає наступний «час кінця» у 1989 році. «І північний цар прийде проти нього, мов вихор, з колісницями, і з вершниками, і з багатьма кораблями; і він увійде в країни, і затопить та перейде».

We will continue this study in the next article.

Ми продовжимо це дослідження у наступній статті.

> “Every nation that has come upon the stage of action has been permitted to occupy its place on the earth, that it might be seen whether it would fulfill the purpose of ‘the Watcher and the Holy One.’ Prophecy has traced the rise and fall of the world’s great empires—Babylon, Medo-Persia, Greece, and Rome. With each of these, as with nations of less power, history repeated itself. Each had its period of test, each failed, its glory faded, its power departed, and its place was occupied by another. . . .

> Кожному народові, що виходив на історичну арену, було дозволено зайняти своє місце на землі, щоб стало видно, чи виконає він намір «Вартового і Святого». Пророцтво простежило піднесення і падіння великих світових імперій — Вавилону, Мідо-Персії, Греції та Риму. І з кожною з них, як і з народами меншої потуги, історія повторювалася. Кожна мала свій період випробування, кожна не витримала, її слава блякла, її міць відступала, а її місце займала інша. . . .

> “From the rise and fall of nations as made plain in the pages of Holy Writ, they need to learn how worthless is mere outward and worldly glory. Babylon, with all its power and its magnificence, the like of which our world has never since beheld,—power and magnificence which to the people of that day seemed so stable and enduring,–how completely has it passed away! As ‘the flower of the grass’ it has perished. So perishes all that has not God for its foundation. Only that which is bound up with His purpose and expresses His character can endure. His principles are the only steadfast things our world knows.” Education, 177, 184.

> "З піднесення й занепаду народів, як це ясно показано на сторінках Святого Письма, їм слід навчитися, наскільки марною є лише зовнішня й світська слава. Вавилон, з усією своєю владою та величчю, якої відтоді наш світ більше не бачив, — влада й велич, що людям того часу здавалися такими стійкими й тривалими, — як цілковито він відійшов у небуття! Як 'квітка трави', він загинув. Так гине все, що не має за основу Бога. Лише те, що пов’язане з Його задумом і виражає Його характер, може встояти. Його принципи — єдине непохитне, відоме нашому світові." Освіта, 177, 184.

Back to Articles