Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Eighteen

Книга Даниїла - номер сто вісімнадцять

The Prophetic Warning to Jerusalem: A Symbolic Portrayal of End-Time Events

Пророче попередження Єрусалиму: символічне зображення подій останнього часу

Author

Jeff Pippenger

Published

March 5, 2024

Formats

PDF
Word

The seven years of warning from 63 unto the year 70 that was proclaimed by the man who went “up and down the streets of Jerusalem, declaring the woes that were to come upon the city,” had been typified by the warning given to Jerusalem for three and a half years, first in the ministry of Christ, and then three and a half years in the ministry of the disciples. Previous articles have already identified that the destruction of Jerusalem could have been brought about at the cross, or later at the stoning of Stephen, but God’s long-suffering deferred His judgment upon the city and people.

Сім років попередження з 63-го до 70-го року, які були проголошені чоловіком, що ходив «вздовж і впоперек вулицями Єрусалима, проголошуючи лиха, що мали прийти на місто», були прообразлені попередженням, даним Єрусалиму протягом трьох із половиною років — спершу в служінні Христа, а потім ще три з половиною роки в служінні учнів. У попередніх статтях уже зазначалося, що знищення Єрусалима могло бути звершене на хресті або пізніше — під час побиття Степана камінням, але Боже довготерпіння відклало Його суд над містом і народом.

> “And on ‘whomsoever it shall fall, it will grind him to powder.’ The people who rejected Christ were soon to see their city and their nation destroyed. Their glory would be broken, and scattered as the dust before the wind. And what was it that destroyed the Jews? It was the rock which, had they built upon it, would have been their security. It was the goodness of God despised, the righteousness spurned, the mercy slighted. Men set themselves in opposition to God, and all that would have been their salvation was turned to their destruction. All that God ordained unto life they found to be unto death. In the Jews’ crucifixion of Christ was involved the destruction of Jerusalem. The blood shed upon Calvary was the weight that sank them to ruin for this world and for the world to come. So it will be in the great final day, when judgment shall fall upon the rejecters of God’s grace. Christ, their rock of offense, will then appear to them as an avenging mountain. The glory of His countenance, which to the righteous is life, will be to the wicked a consuming fire. Because of love rejected, grace despised, the sinner will be destroyed.

> І на «кого б він не впав, розтре його на порох». Народ, що відкинув Христа, невдовзі мав побачити своє місто і свій народ знищеними. Їхня слава буде зломлена й розвіяна, як порох перед вітром. А що ж знищило юдеїв? Це була скеля, яка, якби вони на ній будували, стала б для них безпекою. Це була зневажена Божа доброта, відкинута праведність, знехтуване милосердя. Люди стали проти Бога, і все, що могло бути їхнім спасінням, обернулося для них на погибель. Все, що Бог визначив на життя, стало для них на смерть. Розп’яття Христа юдеями потягло за собою знищення Єрусалима. Кров, пролита на Голгофі, була тягарем, що втопив їх у погибелі як у цьому світі, так і в світі прийдешньому. Так буде й у великий останній день, коли суд упаде на тих, хто відкинув Божу благодать. Христос, їхній камінь спотикання, тоді з’явиться їм як гора відплати. Слава Його обличчя, що для праведних є життям, буде для нечестивих пожираючим вогнем. Через відкинуту любов, зневажену благодать, грішник буде знищений.

> “By many illustrations and repeated warnings, Jesus showed what would be the result to the Jews of rejecting the Son of God. In these words He was addressing all in every age who refuse to receive Him as their Redeemer. Every warning is for them. The desecrated temple, the disobedient son, the false husbandmen, the contemptuous builders, have their counterpart in the experience of every sinner. Unless he repent, the doom which they foreshadowed will be his.” The Desire of Ages, 600.

> За допомогою багатьох прикладів і неодноразових попереджень Ісус показав, до яких наслідків для юдеїв призведе відкинення Сина Божого. Цими словами Він звертався до всіх у всі віки, хто відмовляється прийняти Його як свого Викупителя. Кожне попередження — для них. Осквернений храм, непокірний син, невірні виноградарі, зневажливі будівничі мають свій відповідник у досвіді кожного грішника. Якщо він не покається, загибель, яку вони передвіщали, стане його участю. Бажання віків, 600.

The seven-year period in which the man witnessed to Jerusalem, was divided at the first siege into two equal periods of twelve hundred and sixty days. Those seven years represented the destruction of Jerusalem, and the seven years of Christ and the disciples’ ministries represented the beginning of the destruction of Jerusalem, and Jesus always illustrates the end with the beginning. Those seven years were also typified by the “seven times” against the northern kingdom that was divided into two equal periods of twelve hundred and sixty years.

Семирічний період, протягом якого чоловік свідчив Єрусалиму, під час першої облоги був поділений на два рівні періоди по тисяча двісті шістдесят днів. Ті сім років символізували зруйнування Єрусалима, а сім років служіння Христа та учнів символізували початок зруйнування Єрусалима, і Ісус завжди ілюструє кінець початком. Ті сім років також були прообразом «семи часів» проти північного царства, які були поділені на два рівні періоди по тисяча двісті шістдесят років.

When Modern Rome repeats the history of pagan and papal Rome trampling down literal and spiritual Jerusalem, and when Modern Rome repeats the two histories of the two periods of warning given by the man from the year 63, unto the year 70, and when modern Rome repeats the history represented by the two periods when Christ, and the disciples walked in and out of Jerusalem for three and a half years, two distinct periods will be manifested though in the last days, “time is no longer.”

Коли сучасний Рим повторює історію того, як язичницький і папський Рим попирав буквальний і духовний Єрусалим, і коли сучасний Рим повторює дві історії про два періоди попереджень, даних тим чоловіком від 63 року аж до 70 року, і коли сучасний Рим повторює історію, представлену двома періодами, коли Христос і учні входили й виходили з Єрусалима протягом трьох з половиною років, тоді стануть явними два окремі періоди, хоча в останні дні «часу вже не буде».

The last of those two periods is the symbolic forty-two months that Modern Rome accomplishes her final persecution of the faithful, once its’ deadly wound is healed at the soon-coming Sunday law. That symbolic forty-two months is the second of two periods, and is the period of the executive judgment of modern Rome. That period is preceded by the investigative judgment of the living in Laodicean Adventism.

Останній із цих двох періодів — це символічні сорок два місяці, протягом яких Сучасний Рим здійснює своє остаточне переслідування вірних, коли його смертельна рана буде зцілена невдовзі запровадженим недільним законом. Цей символічний період у сорок два місяці є другим із двох і є періодом виконавчого суду над Сучасним Римом. Цьому періодові передує слідчий суд над живими в лаодикійському адвентизмі.

The man who presented the warning to literal Jerusalem died in the siege of Titus. He did not die at the destruction, but during the siege that preceded the destruction, for not one Christian died in the destruction of Jerusalem.

Чоловік, який звернувся з попередженням до буквального Єрусалима, загинув під час облоги Тита. Він загинув не під час зруйнування, а під час облоги, що передувала зруйнуванню, бо жоден християнин не загинув під час зруйнування Єрусалима.

> “For seven years a man continued to go up and down the streets of Jerusalem, declaring the woes that were to come upon the city. By day and by night he chanted the wild dirge: ‘A voice from the east! a voice from the west! a voice from the four winds! a voice against Jerusalem and against the temple! a voice against the bridegrooms and the brides! a voice against the whole people!’—Ibid. This strange being was imprisoned and scourged, but no complaint escaped his lips. To insult and abuse he answered only: ‘Woe, woe to Jerusalem!’ ‘woe, woe to the inhabitants thereof!’ His warning cry ceased not until he was slain in the siege he had foretold.” The Great Controversy, 29, 30.

> Протягом семи років один чоловік ходив туди й сюди вулицями Єрусалима, проголошуючи лиха, які мали спасти на місто. День і ніч він виголошував дике голосіння: «Голос зі сходу! Голос із заходу! Голос з чотирьох вітрів! Голос проти Єрусалима і проти храму! Голос проти женихів і наречених! Голос проти всього народу!» — Там само. Цю дивну істоту ув’язнювали й бичували, але з його уст не зірвалося жодне нарікання. На образи й знущання він відповідав лише: «Горе, горе Єрусалиму!» «Горе, горе його мешканцям!» Його попереджувальний крик не вщухав, аж поки його не вбили під час облоги, яку він передрік. Велика боротьба, 29, 30.

The man died in the siege, but not at the final destruction, and the final destruction represents the close of probation and the seven last plagues. The man therefore is a symbol of the message to leave Jerusalem at the first siege. The Christians then fled, and in the first three and a half years, the man was a symbol of a group that does not die in Jerusalem, and in the second three and a half years he is a symbol of the last Christians to die before the close of probation. The first period he is identifying the one hundred and forty-four thousand, and in the second three and a half year period he represents the great multitude that die during the second period.

Чоловік загинув під час облоги, але не під час остаточного знищення, а остаточне знищення символізує завершення випробувального періоду та сім останніх кар. Отже, цей чоловік є символом послання залишити Єрусалим під час першої облоги. Тоді християни втекли, і в перші три з половиною роки цей чоловік був символом групи, яка не загине в Єрусалимі, а в другі три з половиною роки він був символом останніх християн, які помруть перед завершенням випробувального періоду. У першому періоді він символізував сто сорок чотири тисячі, а в другому, тривалістю три з половиною роки, він символізував велику множину, що помирала впродовж цього періоду.

The man’s message was recorded by the historian, and it was represented by six voices. When he was ultimately imprisoned his seventh and final message was “woe, woe” to Jerusalem and its inhabitants. The first “voice” recorded was a “voice from the east,” and his last message was “woe.” The first element of his message and the last element of his message was the biblical symbol that represents Islam, for Islam is the children of the “east” in the Bible, and they are represented by the “east wind.” The doubling of the word “woe,” in his final message reflects the end of Modern Babylon, when the kings of the earth cry out three times “Alas, alas that great city.” The Greek word translated as “alas” in the three verses in Revelation chapter eighteen, is translated as “woe” in chapter eight, verse thirteen.

Послання цього чоловіка було записане істориком і було представлене шістьма голосами. Коли його зрештою ув’язнили, його сьоме й останнє послання було: "горе, горе" Єрусалиму та його мешканцям. Першим записаним "голосом" був "голос зі сходу", а його останнім посланням було "горе". Перший і останній елементи його послання становили біблійний символ, що представляє іслам, бо в Біблії іслам — це діти "сходу", і їх символізує "східний вітер". Подвоєння слова "горе" в його останньому посланні відображає кінець Сучасного Вавилона, коли царі землі тричі вигукують: "Горе, горе тому великому місту". Грецьке слово, перекладене як "alas" у трьох віршах вісімнадцятого розділу Об’явлення, перекладається як "woe" у восьмому розділі, тринадцятому вірші.

> And I beheld, and heard an angel flying through the midst of heaven, saying with a loud voice, Woe, woe, woe, to the inhabiters of the earth by reason of the other voices of the trumpet of the three angels, which are yet to sound! Revelation 8:13.

> І я побачив і почув ангела, що летів посеред неба і гучним голосом говорив: Горе, горе, горе мешканцям землі через інші звуки сурм трьох ангелів, яким ще належить сурмити! Об’явлення 8:13.

The man’s proclamation of “woe, woe,” represents the triple application of the three woes, for the elements of the first Woe, combined with the elements of the second Woe “line upon line” identify the elements of the third Woe, just as the three expressions of “alas, alas” by the kings of the earth in chapter eighteen represent the third Woe, as established by the first and second Woes. The beginning and ending of the man’s message its typified the message of Islam of the third Woe.

Проголошення чоловіка «горе, горе» являє собою триразове застосування трьох горя, бо елементи першого горя, у поєднанні з елементами другого горя, «рядок за рядком», окреслюють елементи третього горя, так само як три вислови «лихо, лихо» царів землі у вісімнадцятому розділі представляють третє горе, як це встановлено першим і другим горем. Початок і кінець послання цього чоловіка типологічно відображають послання ісламу третього горя.

The first expression of his message was a voice from the “east,” and “east” is a symbol of Islam, but it is also an identification of the sealing angel that arises in the east.

Першим проявом його послання був голос зі «сходу», а «схід» є символом ісламу, але це також ознака ангела, що запечатує, який з’являється на сході.

> And after these things I saw four angels standing on the four corners of the earth, holding the four winds of the earth, that the wind should not blow on the earth, nor on the sea, nor on any tree. And I saw another angel ascending from the east, having the seal of the living God: and he cried with a loud voice to the four angels, to whom it was given to hurt the earth and the sea, Saying, Hurt not the earth, neither the sea, nor the trees, till we have sealed the servants of our God in their foreheads. And I heard the number of them which were sealed: and there were sealed an hundred and forty and four thousand of all the tribes of the children of Israel. Revelation 7:1–4.

> І після цього я побачив чотирьох ангелів, що стояли на чотирьох краях землі, тримаючи чотири вітри землі, щоб жоден вітер не дув ні на землю, ні на море, ані на жодне дерево. І я побачив іншого ангела, який піднімався від сходу сонця, маючи печать Живого Бога; і він закричав гучним голосом до чотирьох ангелів, яким було дано шкодити землі та морю, кажучи: Не шкодьте ні землі, ні морю, ані дерев, поки ми не запечатаємо на їхніх чолах слуг нашого Бога. І я почув число тих, що були запечатані: було запечатано сто сорок чотири тисячі з усіх племен синів Ізраїля. Одкровення 7:1-4.

In the story of Elijah on Mount Carmel, when he looked to the sea and saw a cloud, he was looking westward, for Mount Carmel is located near the Mediterranean Sea.

У розповіді про Іллю на горі Кармель, коли він подивився в бік моря й побачив хмару, він дивився на захід, бо гора Кармель розташована поблизу Середземного моря.

> And it came to pass at the seventh time, that he said, Behold, there ariseth a little cloud out of the sea, like a man’s hand. And he said, Go up, say unto Ahab, Prepare thy chariot, and get thee down, that the rain stop thee not. 1 Kings 18:44.

> І сталося сьомого разу, що він сказав: Ось із моря підіймається маленька хмарка, як рука чоловіка. І він сказав: Підіймися, скажи Ахавові: Запрягай свою колісницю та спускайся, щоб дощ тебе не спинив. 1 Царів 18:44.

Elijah would have been facing west, in the direction of the Mediterranean Sea. In Luke chapter twelve, Christ speaks about His message being a message of division.

Ілля був би обернений обличчям на захід, у напрямку Середземного моря. У дванадцятому розділі Євангелія від Луки Христос говорить про те, що Його послання є посланням розділення.

> Suppose ye that I am come to give peace on earth? I tell you, Nay; but rather division: For from henceforth there shall be five in one house divided, three against two, and two against three. The father shall be divided against the son, and the son against the father; the mother against the daughter, and the daughter against the mother; the mother-in-law against her daughter-in-law, and the daughter-in-law against her mother-in-law. And he said also to the people, When ye see a cloud rise out of the west, straightway ye say, There cometh a shower; and so it is. And when ye see the south wind blow, ye say, There will be heat; and it cometh to pass. Ye hypocrites, ye can discern the face of the sky and of the earth; but how is it that ye do not discern this time? Luke 12:51–56.

> Чи думаєте ви, що я прийшов принести мир на землю? Кажу вам: ні, але розділення. Бо відтепер в одному домі п’ятеро розділяться: троє проти двох, а двоє проти трьох. Батько проти сина, і син проти батька; мати проти дочки, і дочка проти матері; свекруха проти невістки, а невістка проти свекрухи. І також сказав народові: Коли ви бачите, що хмара піднімається із заходу, одразу кажете: буде дощ; і так воно є. І коли подує південний вітер, ви кажете: буде спека; і так буває. Лицеміри! Ви вмієте розпізнавати вигляд неба й землі; то як же не вмієте розпізнати цей час? Лука 12:51–56.

The message of the messenger to Jerusalem bears the signature of Alpha and Omega, for the beginning and ending identifies Islam of the third Woe, and with the voice of the “east” it simultaneously identifies the message of Islam as the sealing message. The “second voice” from the “west” identifies the latter rain, which is the last rain, and all the prophets are addressing the last days. The message of the “west,” is a symbol of the latter rain message, which produces two classes of worshippers. The one class cannot recognize the latter rain message for they “do not discern this time.”

Звістка посланця до Єрусалима несе на собі підпис Альфи й Омеги, бо початок і кінець визначають іслам третього горя, і голосом «сходу» вона водночас визначає звістку ісламу як звістку запечатування. «Другий голос» із «заходу» вказує на пізній дощ, який є останнім дощем, і всі пророки говорять про останні дні. Звістка «заходу» є символом звістки пізнього дощу, яка породжує дві групи поклонників. Одна з груп не може розпізнати звістку пізнього дощу, бо вони «не розпізнають цього часу».

The next element of the messenger’s message is the voice of the “four winds”, which is both the sealing message and the message of the angry horse of Islam, as represented by the third Woe. The next element is against Jerusalem and the temple, thus identifying the message of all the prophets which identifies a class of people who are being passed by, for they have based their claim of salvation, not in Christ, but in the temple and their heritage as God’s chosen people. They are those throughout sacred history who are represented as proclaiming “the temple of the Lord, the temple of the Lord are we.” The message against Jerusalem and the temple is the Laodicean message.

Наступним елементом послання вісника є голос «чотирьох вітрів», який є водночас і вісткою запечатування, і вісткою розгніваного коня ісламу, як це представлено третім горем. Наступний елемент спрямований проти Єрусалима та храму, тим самим окреслюючи вістку всіх пророків, яка виявляє клас людей, яких оминають, бо основу своєї надії на спасіння вони поклали не на Христі, а на храмі та своїй спадщині як Божого вибраного народу. Це ті, хто впродовж священної історії представлені як такі, що проголошують: «Храм Господній, Храм Господній — це ми». Вістка проти Єрусалима та храму — це Лаодикійська вістка.

> “There is no need to marvel that the church is not vivified by the Holy Spirit’s power. Men and women are setting aside the instruction Christ has given. Anger and covetousness are obtaining the victory. The soul-temple is full of wickedness. There is no room for Christ. Men follow their own perverse ways. They will not heed the words of the Saviour. They take themselves into their own hands, rejecting reproofs and warnings, until the candlestick is moved out of its place, and spiritual discernment is confused by human ideas. Though deficient in service, they justify themselves, saying, ‘The temple of the Lord, The temple of the Lord are we.’ They set the law of God aside to follow the light of their own imagination.” Review and Herald, April 8, 1902.

> Немає потреби дивуватися, що церква не оживляється силою Святого Духа. Чоловіки й жінки відкидають настанови, які дав Христос. Гнів і жадібність здобувають перемогу. Храм душі сповнений зла. Для Христа немає місця. Люди йдуть власними викривленими шляхами. Вони не зважають на слова Спасителя. Вони беруть справу у свої руки, відкидаючи докори й застереження, аж поки свічник не буде зрушений зі свого місця, а духовне розрізнення не буде сплутане людськими ідеями. Хоч їхнє служіння є недостатнім, вони виправдовують себе, кажучи: «Храм Господній, храм Господній — ми». Вони відсувають убік Божий закон, щоб іти за світлом власних уявлень. Review and Herald, 8 квітня 1902 р.

The messenger then raised the voice of his warning message against the bridegrooms and the brides, as a symbol of the methodology of “line upon line,” for the prophetic line of the last days will be just as the prophetic line in the days of Noah was, when they were giving in marriage at the very time when the flood of destruction was about to overflow their worldly ambitions and plans.

Тоді вісник підніс свій голос із застережливим посланням проти женихів і наречених, як символ методології «лінія на лінію», бо пророча лінія останніх днів буде такою самою, як і пророча лінія за днів Ноя, коли вони женилися й виходили заміж саме в той час, як потоп згуби ось-ось мав затопити їхні земні амбіції та плани.

> “The Bible declares that in the last days men will be absorbed in worldly pursuits, in pleasure and money-getting. They will be blind to eternal realities. Christ says, ‘As the days of Noah were, so shall also the coming of the Son of man be. For as in the days that were before the flood they were eating and drinking, marrying and giving in marriage, until the day that Noah entered into the ark, and knew not until the flood came, and took them all away; so shall also the coming of the Son of man be.’ Matthew 24:37–39.

> Біблія проголошує, що в останні дні люди будуть поглинуті земними заняттями, насолодами й наживанням грошей. Вони будуть сліпими до вічних реалій. Христос каже: «Як було за днів Ноя, так буде і пришестя Сина Людського. Бо як у дні, що були перед потопом, їли й пили, одружувалися й віддавали заміж, аж до того дня, коли Ной увійшов до ковчега, і не знали, аж поки не прийшов потоп і не забрав усіх; так буде і пришестя Сина Людського». Матвія 24:37–39.

> “So it is today. Men are rushing on in the chase for gain and selfish indulgence as if there were no God, no heaven, and no hereafter. In Noah’s day the warning of the flood was sent to startle men in their wickedness and call them to repentance. So the message of Christ’s soon coming is designed to arouse men from their absorption in worldly things. It is intended to awaken them to a sense of eternal realities, that they may give heed to the invitation to the Lord’s table.

> Так і сьогодні. Люди стрімголов мчать у гонитві за наживою та егоїстичними насолодами, ніби немає Бога, немає неба і немає життя після смерті. За днів Ноя було послано попередження про потоп, щоб стривожити людей у їхній нечестивості й покликати їх до покаяння. Так само звістка про скоре пришестя Христа покликана пробудити людей від їхньої поглиненості мирським. Вона має пробудити в них усвідомлення вічних реальностей, щоб вони зважили на запрошення до Господнього столу.

> “The gospel invitation is to be given to all the world—‘to every nation, and kindred, and tongue, and people.’ Revelation 14:6. The last message of warning and mercy is to lighten the whole earth with its glory. It is to reach all classes of men, rich and poor, high and low. ‘Go out into the highways and hedges,’ Christ says, ‘and compel them to come in, that My house may be filled.’” Christ’s Object Lessons, 228.

> Євангельське запрошення має бути дане всьому світові — «кожному народові, і племені, і мові, і людові». Об’явлення 14:6. Остання звістка застереження і милості має осяяти всю землю своєю славою. Вона має досягти всіх верств людей — багатих і бідних, знатних і простих. «Вийдіть на шляхи й загорожі, — каже Христос, — і примушуйте їх увійти, щоб Мій дім наповнився». Христові наочні уроки, 228.

The last element of the warning is emphasized in the previous passage. The message represented as the voice against “all the people”, is the everlasting gospel, which identifies the necessity to meet the requirements of the gospel in order to be saved. The first requirement of the everlasting gospel is to fear God, and that fear is premised upon the reality that it was our sins that placed Christ, the Son of the living God, upon the cross.

Останній елемент попередження підкреслено в попередньому уривку. Послання, представлене як голос проти «всього народу», є вічним Євангелієм, яке вказує на необхідність відповідати вимогам Євангелія для спасіння. Першою вимогою вічного Євангелія є страх Божий, і цей страх ґрунтується на реальності, що саме наші гріхи поклали Христа, Сина живого Бога, на хрест.

Every element of the messenger to Jerusalem during his seven years of ministry represented the everlasting gospel, which was the identical gospel that was presented in the seven years Christ confirmed the covenant with many from the year 27 to the year 34. It is also the everlasting gospel that is proclaimed in the final two periods of the last days, and it is specific to the message of the latter rain, being the message of Islam of the third Woe. It identifies the sealing of the one hundred and forty-four thousand, the separation of the wheat and tares, the Laodicean condition of the tares, and the triple application of prophecy as a symbol of the methodology of the latter rain, which is “line upon line.”

Кожен елемент служіння посланця до Єрусалима протягом семи років представляв вічне Євангеліє, яке було тим самим Євангелієм, що було представлено протягом семи років, коли Христос підтверджував завіт із багатьма, від 27 до 34 року. Це також вічне Євангеліє, яке проголошується у двох завершальних періодах останніх днів, і воно притаманне вістці пізнього дощу, будучи вісткою ісламу третього горя. Воно ідентифікує запечатання ста сорока чотирьох тисяч, відокремлення пшениці від куколю, лаодикійський стан куколю та потрійне застосування пророцтва як символ методології пізнього дощу, яка є "рядок на рядок".

The message of seven years in that history is prophetically set within the “days of vengeance” that was part of the very first mention of Christ’s message and work, and His message and work are to be repeated in the last days by the one hundred and forty-four thousand. They will then identify their message within the prophetic setting of the “days of God’s vengeance”. There are two biblical types of God’s “vengeance” represented within His Word, His vengeance upon His people and also His vengeance upon His enemies.

Звістка про сім років у тій історії пророчно вписана в «дні помсти», які були частиною найпершої згадки про звістку й служіння Христа, і Його звістка та служіння мають бути повторені в останні дні ста сорока чотирма тисячами. Тоді вони окреслять свою звістку в пророчому контексті «днів Божої помсти». У Його Слові представлені два біблійні види Божої «помсти»: Його помста над Його народом і Його помста над Його ворогами.

The “seven times,” of Leviticus twenty-six illustrates God’s vengeance upon His rebellious people, and that vengeance includes the literal and spiritual trampling down of the sanctuary and the host. Within the symbolism of the trampling down of the sanctuary and host the symbolism of God’s vengeance upon His enemies is also represented. In the last days God’s vengeance against His people is represented as the spewing out of Laodicean Adventism at the soon-coming Sunday law. At that waymark His vengeance upon Modern Babylon also begins.

«Сім разів» із двадцять шостого розділу Левита ілюструє Божу відплату над Його непокірним народом, і ця відплата включає буквальне та духовне попрання святині й війська. У символіці попрання святині й війська також представлено символіку Божої відплати над Його ворогами. В останні дні Божа відплата проти Його народу представлена як виплюнення лаодикійського адвентизму під час недільного закону, що незабаром настане. У той віховий момент також починається Його відплата над Сучасним Вавилоном.

The investigative judgment of the living upon Laodicean Adventism, which is followed by the executive judgment upon the whore of Tyre and the beast that she rides upon and reigns over, is the prophetic history of the last days, where the effect of every vision is accomplished. Every vision is to be applied to those two prophetic periods, for the methodology of the latter rain is the application of prophetic line upon prophetic line. At the beginning of those two histories Jesus identified a “sign” that proves that those living at that point are in the last generation of earth’s history.

Слідчий суд над живими щодо лаодикійського адвентизму, після якого настає виконавчий суд над блудницею Тира і звіром, на якому вона сидить і над яким панує, є пророчою історією останніх днів, де здійснюється наслідок кожного видіння. Кожне видіння має бути застосоване до тих двох пророчих періодів, бо методологія пізнього дощу полягає в накладанні пророчої лінії на пророчу лінію. На початку тих двох історій Ісус визначив «знак», який доводить, що ті, хто живе в той момент, належать до останнього покоління земної історії.

The first period began when the sealing of the one hundred and forty-four thousand began on September 11, 2001. It was within that waymark that the “sign” Christ identified in Luke twenty-one was placed.

Перший період розпочався, коли 11 вересня 2001 року почалося запечатування ста сорока чотирьох тисяч. Саме в межах тієї віхи було поставлено «знак», який Христос визначив у Луки 21.

We will continue this study in the next article.

Ми продовжимо це дослідження у наступній статті.

> “Now, brethren, God wants us to take our position with the man that carries the lantern; we want to take our position where the light is, and where God has given the trumpet a certain sound. We want to give the trumpet a certain sound. We have been in perplexity, and we have been in doubt, and the churches are ready to die. But now here we read: ‘And after these things I saw another angel come down from heaven, having great power; and the earth was lightened with his glory. And he cried mightily with a strong voice, saying, Babylon the great is fallen, is fallen, and is become the habitation of devils, and the hold of every foul spirit, and a cage of every unclean and hateful bird’ [Revelation 18:1, 2].

> Тепер, браття, Бог хоче, щоб ми стали поруч із чоловіком, який несе ліхтар; ми хочемо зайняти позицію там, де світло, і де Бог дав сурмі певний звук. Ми хочемо дати сурмі певний звук. Ми перебували в розгубленості й сумнівах, і церкви готові померти. Але тепер тут читаємо: «Після цього я побачив іншого ангела, що зійшов із неба, маючи велику владу; і земля була освітлена його славою. І він могутнім голосом вигукнув, кажучи: Упав, упав великий Вавилон, і став оселею демонів, і притулком кожного нечистого духа, і кліткою кожного нечистого й огидного птаха» [Об’явлення 18:1, 2].

> “Well now, how are we going to know anything about that message if we are not in a position to recognize anything of the light of heaven when it comes to us? And we will just as soon pick up the darkest deception when it comes to us from somebody that agrees with us, when we have not a particle of evidence that the Spirit of God has sent them. Christ said, ‘I come in the name of my Father, but ye will not receive me’ [see John 5:43]. Now, that is just the work that has been going on here ever since the meeting at Minneapolis. Because God sends a message in his name that does not agree with your ideas, therefore [you conclude] it cannot be a message from God.” Sermons and Talks, volume 1, 142.

> «Отож, як ми взагалі дізнаємося щось про те послання, якщо ми не в змозі розпізнати бодай щось зі світла неба, коли воно приходить до нас? І ми так само легко приймемо найтемнішу оману, коли вона приходить до нас від когось, хто з нами згоден, тоді як у нас немає й крихти доказу, що Дух Божий послав цю людину. Христос сказав: "Я прийшов в ім’я Мого Отця, але ви не приймаєте Мене" [див. Ів. 5:43]. А це саме та робота, яка ведеться тут відтоді, як відбулося зібрання в Міннеаполісі. Через те, що Бог посилає послання Своїм ім’ям, яке не узгоджується з вашими уявленнями, [ви робите висновок], що це не може бути послання від Бога». Проповіді та бесіди, том 1, 142.

Back to Articles