Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Seventy-Three

Книга Даниїла — Номер сто сімдесят три

The Papal Shadows: Unveiling the Influence and Intentions Behind “Hitler’s Pope”

Папські тіні: викриття впливу та намірів, що стоять за «Папою Гітлера»

Author

Jeff Pippenger

Published

April 3, 2024

Formats

PDF
Word

In the book titled, Hitler’s Pope, the author John Cornwell starts the story of the future pope who reigned when Hitler ruled Germany, with his grandfather and Pope Pius IX, who were driven out of the City of Rome. When Pius IX fled from the city of Rome, disguised as a nun, the only man he took with him was the future pope’s grandfather. Cornwall addresses the close relationship of the two men, and thereafter identifies how the future pope’s father also was connected with the power center of the Catholic Church. In doing so he identifies the social, political and religious environment of the history from the time of Pius IX, through World War II. The overview of history is tremendously informative.

У книзі під назвою «Гітлерівський Папа» автор Джон Корнвелл починає розповідь про майбутнього папу, який правив у той час, коли Гітлер правив Німеччиною, з його діда та Папи Пія IX, яких було вигнано з міста Рима. Коли Пій IX утік із міста Рима, переодягнений черницею, єдиною людиною, яку він узяв із собою, був дід майбутнього папи. Корнвелл розглядає тісні стосунки цих двох чоловіків, а далі показує, як і батько майбутнього папи також був пов’язаний із центром влади Католицької Церкви. Роблячи це, він окреслює суспільне, політичне й релігійне середовище історії від часу Пія IX до Другої світової війни. Цей історичний огляд є надзвичайно інформативним.

> “Another step in papal assumption was taken, when, in the eleventh century, Pope Gregory VII proclaimed the perfection of the Roman Church. Among the propositions which he put forth was one declaring that the church had never erred, nor would it ever err, according to the Scriptures. But the Scripture proofs did not accompany the assertion. The proud pontiff also claimed the power to depose emperors, and declared that no sentence which he pronounced could be reversed by anyone, but that it was his prerogative to reverse the decisions of all others.

> Ще один крок у папських претензіях було зроблено, коли в XI столітті папа Григорій VII проголосив досконалість Римської Церкви. Серед положень, які він висунув, було й таке, що Церква ніколи не помилялася і ніколи не помилиться, згідно з Писанням. Однак підтверджень із Писання до цього твердження не було наведено. Гордовитий понтифік також претендував на владу усувати імператорів і заявляв, що жоден вирок, ним винесений, не може бути скасований ніким, зате йому належить прерогатива скасовувати рішення всіх інших.

> “A striking illustration of the tyrannical character of this advocate of infallibility was given in his treatment of the German emperor, Henry IV. For presuming to disregard the pope’s authority, this monarch was declared to be excommunicated and dethroned. Terrified by the desertion and threats of his own princes, who were encouraged in rebellion against him by the papal mandate, Henry felt the necessity of making his peace with Rome. In company with his wife and a faithful servant he crossed the Alps in midwinter, that he might humble himself before the pope. Upon reaching the castle whither Gregory had withdrawn, he was conducted, without his guards, into an outer court, and there, in the severe cold of winter, with uncovered head and naked feet, and in a miserable dress, he awaited the pope’s permission to come into his presence. Not until he had continued three days fasting and making confession, did the pontiff condescend to grant him pardon. Even then it was only upon condition that the emperor should await the sanction of the pope before resuming the insignia or exercising the power of royalty. And Gregory, elated with his triumph, boasted that it was his duty to pull down the pride of kings.” The Great Controversy, 57.

> Яскрава ілюстрація тиранічного характеру цього прихильника непомильності була продемонстрована в його ставленні до німецького імператора Генріха IV. За те, що насмілився знехтувати владою папи, цього монарха було оголошено відлученим від церкви та позбавленим престолу. Переляканий зрадою й погрозами власних князів, яких папський наказ підбурював до повстання проти нього, Генріх відчув необхідність помиритися з Римом. У супроводі дружини та вірного слуги він перетнув Альпи серед зими, щоб упокоритися перед папою. Діставшись замку, куди усамітнився Григорій, його, без своїх охоронців, провели на зовнішній двір, і там, у люті зимові морози, з непокритою головою, босоніж і в жалюгідному вбранні, він чекав дозволу папи з’явитися перед ним. Лише після того, як він три дні постив і сповідався, понтифік знизошов до того, щоб дарувати йому прощення. І навіть тоді — лише за умови, що імператор чекатиме санкції папи, перш ніж знову прийняти регалії або здійснювати владу монарха. А Григорій, піднесений своїм тріумфом, вихвалявся, що його обов’язок — зламати пиху королів. Велика боротьба, 57.

Gregory VII was an “advocate of infallibility,” but the ridiculous claim was not made an official doctrine (dogma), until Pius IX, who made the foolish claim an established doctrine at the first Vatican Council. The doctrine was passed July 18, 1870, one hundred and fifty years to the day before the first disappointment of the one hundred and forty-four thousand.

Григорій VII був «прихильником непомильності», але це сміховинне твердження не стало офіційним вченням (догматом) доти, доки Пій IX не перетворив це дурне твердження на затверджений догмат на Першому Ватиканському соборі. Догмат було ухвалено 18 липня 1870 року, рівно за сто п’ятдесят років до першого розчарування ста сорока чотирьох тисяч.

What is informative about the history is that when Pius IX organized the first Vatican Council, and implemented his doctrine of infallibility, his motivation was brought about by his hatred of what was called “modernism.” It was not rooted in the idea that a pope could make no errors when defining biblical doctrines, it was a defense of the papal opposition to the influence that had been produced by the French Revolution. It was directed against what would ultimately be known as Communism.

Повчальним у цій історії є те, що коли Пій IX скликав Перший Ватиканський собор і проголосив свій догмат про непомильність, його спонукала ненависть до того, що називали «модернізмом». Це не ґрунтувалося на ідеї, що папа не може помилятися, визначаючи біблійні вчення; це було захистом папського спротиву впливові, який спричинила Французька революція. Це було спрямовано проти того, що зрештою стане відомим як комунізм.

The French Revolution brought about an upheaval in the ruling structure of European nations, with a particular hatred for the monarchy that is the papacy. It was an Italian Republican revolt that had temporarily driven Pius IX, and his right-hand man out of Rome. The “modernism,” that was represented by the various philosophies that were produced by the French Revolution was Pius IX’s, arch enemy, and his doctrine of infallibility was designed to sustain every claim that the pope made against the modernists ideas that were produced by the French Revolution.

Французька революція спричинила переворот у владному устрої європейських націй, із особливою ненавистю до монархії, тобто до папства. Саме італійське республіканське повстання тимчасово вигнало Пія IX та його найближчого помічника з Рима. «Модернізм», представлений різними філософіями, породженими Французькою революцією, був заклятим ворогом Пія IX, а його доктрина непомильності була покликана підтримувати кожне твердження, яке папа висував проти модерністських ідей, породжених Французькою революцією.

Daniel chapter eleven, verse forty identifies that in 1798, the king of the south (atheistic France), delivered the deadly wound to the king of the north (the papacy).

Книга Даниїла, одинадцятий розділ, сороковий вірш, вказує, що у 1798 році цар півдня (атеїстична Франція) завдав смертельної рани цареві півночі (папству).

Pius IX’s doctrine of infallibility was connected with the war represented by verse forty of Daniel eleven, and from the latter part of 1869 to the following year Pius IX called together the first Vatican Council, known as Vatican 1, for the purpose of confirming that the pope was the head of Catholicism, and that Catholicism was the head of all the churches, as had been proclaimed by Justinian’s decree in the year 533.

Учення Пія IX про непомильність було пов’язане з війною, представленою сороковим віршем одинадцятого розділу Даниїла, і від другої половини 1869 року до наступного року Пій IX скликав Перший Ватиканський Собор, відомий як Vatican 1, з метою утвердити, що папа є главою католицизму, а католицизм є главою всіх церков, як це було проголошено декретом Юстиніана в 533 році.

The Second Vatican Council, also known as Vatican II, was held from 1962 to 1965. It was a landmark event in the history of the Catholic Church, and one of the most significant ecumenical councils in modern times. The council convened under the leadership of Pope John XXIII and continued during the pontificate of Pope Paul VI after John XXIII’s death in 1963. It is important to recognize the distinct difference between these two councils.

Другий Ватиканський собор, також відомий як Ватикан II, відбувався з 1962 по 1965 рік. Це була віхова подія в історії Католицької Церкви і один із найзначущих вселенських соборів сучасності. Собор був скликаний під проводом Папи Івана XXIII і продовжився під час понтифікату Папи Павла VI після смерті Івана XXIII у 1963 році. Важливо усвідомлювати чітку відмінність між цими двома соборами.

The first council was to establish what is called the “primacy,” of the pope, meaning that the pope is the supreme ruler, teacher and shepherd of the Church, responsible for preserving and interpreting the doctrines of faith. His authority consisted in defining dogmas, issuing doctrinal decrees, and making authoritative pronouncements on matters of faith and morals, known as papal infallibility. It includes the pope’s jurisdictional authority over the universal church, including the power to appoint bishops, regulate the sacraments, and govern the church’s administration.

Перший собор мав установити те, що називається «приматом» папи, тобто що папа є верховним правителем, учителем і пастирем Церкви, відповідальним за збереження та тлумачення доктрин віри. Його влада полягала у визначенні догматів, виданні доктринальних декретів і проголошенні авторитетних рішень у питаннях віри та моралі, що відоме як папська непомильність. Вона включає юрисдикційну владу папи над Вселенською Церквою, зокрема повноваження призначати єпископів, упорядковувати таїнства і керувати церковним управлінням.

The second council was to redirect the church into an ecumenical entity. The councils were directly opposite propositions. The conservative first council was contradicted by the liberal second council. Those two factions were as different as night and day, and the prophecy that is attributed to the three secrets of Fatima identify an internal war fitly represented by these two councils.

Другий собор мав перетворити церкву на екуменічну спільноту. Собори були прямо протилежними за своєю суттю. Консервативному першому собору суперечив ліберальний другий собор. Ці дві фракції відрізнялися як небо і земля, а пророцтво, приписуване трьом таємницям Фатіми, вказує на внутрішню війну, яку влучно символізують ці два собори.

The prophecy identifies a class who uphold the primacy represented by Pius IX as being represented by what is either called the “white pope,” the “good pope,” or the “good bishop”, and the other class, associated with Vatican II, are represented by the “black pope,” or the “bad pope,” or the “bad bishop.” The controversy of the two political concepts is represented when you visit the shrine of the miracle of Fatima, in Fatima, Portugal. When entering, the walkway is set between a statue of a black pope on one side, and a white pope on the other side.

Пророцтво визначає два класи: тих, хто відстоює примат, уособлений Пієм IX, називають «білим папою», «добрим папою» або «добрим єпископом», а інших, пов’язаних із Другим Ватиканським собором, — «чорним папою», «поганим папою» або «поганим єпископом». Суперечність між цими двома політичними концепціями можна побачити, коли відвідуєш святиню чуда Фатіми в місті Фатіма в Португалії. При вході доріжка пролягає між статуєю «чорного папи» з одного боку та статуєю «білого папи» з іншого.

It therefore becomes part of the heritage of the man that would ultimately become what the book identifies as Hitler’s pope, that his roots are entwined in the struggle between modernism (the king of the south), and papal primacy (the king of the north).

Отже, частиною спадщини чоловіка, який зрештою став тим, кого книга називає «Папою Гітлера», є те, що його корені тісно пов’язані з боротьбою між модернізмом (царем півдня) і папським приматом (царем півночі).

It is to be understood that the author of the book we are considering was a Catholic of good standing, and his stated purpose for writing the book was to shed light upon the claim that the pope that reigned during World War 2 had supported Hitler, the Nazi’s or had any culpability in the holocaust against the Jews, and others. When Cornwell addresses Pius XII’s grandfather, who was the right-hand man that ordained the Vatican 1 council, the history of the struggle between the kings of the south and north is being acted out in that very history. When the “Republicanism” revolution reached Italy, for about a year, the Italians drove Pius IX out of the city of Rome, and from then on, even after he returned, all the papacy has ever owned was the one hundred and ten acres, known as Vatican City.

Слід розуміти, що автор книги, яку ми розглядаємо, був католиком із бездоганною репутацією, і заявленою метою написання цієї книги було пролити світло на твердження, ніби папа, який правив під час Другої світової війни, підтримував Гітлера, нацистів або мав будь-яку провину в Голокості проти євреїв та інших. Коли Корнвелл звертається до діда Пія XII, який був правою рукою, що організувала Перший Ватиканський собор, історія боротьби між царями півдня і півночі розігрується в самій цій історії. Коли революція «республіканізму» досягла Італії, італійці приблизно на рік вигнали Пія IX з міста Рима, і відтоді, навіть після його повернення, усе, чим коли-небудь володіло папство, — це сто десять акрів, відомих як Місто-держава Ватикан.

The only way he was even able to return to the Vatican is with the help of French troops, and a loan from the Rothschilds, the infamous Jewish bankers. To intelligently understand the papal complicity in the holocaust during World War II, requires some basic understanding of Europe’s attitude towards the Jews since the crucifixion of Christ. The book suggests that antisemitism and racism are two different attitudes, claiming Hitler’s hatred of the Jews was racist, for Hitler viewed the Jews as a lesser category of human beings, whereas antisemitism was the hatred of the Jews because they killed God. Whether they are one and the same, or there is actually a distinction between the two, the reality of the plight of the Jews is worth understanding.

Єдиний спосіб, у який він узагалі зміг повернутися до Ватикану, був можливий лише за допомогою французьких військ і позики від Ротшильдів, сумнозвісних єврейських банкірів. Щоб розумно зрозуміти папську співучасть у Голокості під час Другої світової війни, необхідне певне базове розуміння ставлення Європи до євреїв від часу розп’яття Христа. Книга припускає, що антисемітизм і расизм — це два різні підходи, стверджуючи, що ненависть Гітлера до євреїв була расистською, адже Гітлер розглядав євреїв як нижчу категорію людських істот, тоді як антисемітизм був ненавистю до євреїв через те, що вони вбили Бога. Чи є вони одним і тим самим, чи між ними справді існує відмінність, — реальність становища євреїв варта розуміння.

For instance, in America today if the word “ghetto,” is used most think it is the definition of the poor, run down side of town. But the term “ghetto,” originally referred to a section of a city, especially in Venice, Italy, where Jews were compelled to live during the Middle Ages. The first ghetto was established in Venice in 1516, when the Venetian Republic confined Jews to a designated area of the city known as the “geto nuovo” (new foundry), which eventually became known as the ghetto.

Наприклад, у сучасній Америці, якщо вживається слово «гетто», більшість вважає, що воно означає бідну, занедбану частину міста. Але термін «гетто» первісно означав частину міста, особливо у Венеції, Італія, де в Середні віки євреї були змушені жити. Перше гетто було засноване у Венеції 1516 року, коли Венеційська республіка обмежила проживання євреїв визначеною частиною міста, відомою як «geto nuovo» («нова ливарня»), що згодом стала відома як гетто.

In Europe through the Middle Ages, Jews were restricted as to where they could live, and also the professions they were allowed to practice. The restrictions were based upon the old definition of antisemitism, which referred to the belief that the Jews had killed God, and that all of their subsequent problems had been brought upon themselves through their own actions.

У Європі протягом Середньовіччя існували обмеження щодо того, де євреї могли жити, а також щодо професій, якими їм дозволялося займатися. Ці обмеження ґрунтувалися на старому визначенні антисемітизму, яке виходило з переконання, що євреї вбили Бога і що всі їхні подальші проблеми вони накликали на себе власними діями.

In the Middle Ages, it was an established tradition that Christians could not lend money or accept interest for a loan. The Jews were exempt from that restriction, and lending money became one of the professions that Jews were allowed to perform. The Jewish bankers, such as the Rothschild family, were the money changers in response to legal restrictions against what professions they were allowed to perform. When Pius IX needed funds to return to the Vatican, the frustration of no longer ruling the city of Rome was magnified by his need to reach out to the Jews for money.

У Середньовіччі було усталеною традицією, що християни не могли позичати гроші або брати відсотки за позику. Юдеї були звільнені від цього обмеження, і лихварство стало однією з професій, якими юдеям дозволялося займатися. Єврейські банкіри, такі як родина Ротшильдів, були міняйлами грошей унаслідок правових обмежень щодо того, якими професіями їм дозволялося займатися. Коли Пій IX потребував коштів, щоб повернутися до Ватикану, розчарування через те, що він більше не правив містом Римом, посилювалося необхідністю звертатися до юдеїв по гроші.

Prior to his being driven out of Rome Pius IX had appeared to be in one of two camps concerning the Jews and the church’s relation to the Jews. The two camps consisted of those who believed the Jews, no matter what happens to them, are simply getting what they deserve, and the other tended to show a little mercy towards the Jews. When Pius IX returned to the Vatican, after being driven out, the mercy he had sometimes manifested prior to his exile was never manifested again. Before his exile he had shut down the ghetto in the city of Rome, and after his return he re-established the ghetto, and began a taxation upon the Jews in order to regroup his financial losses.

До того як Пія IX було вигнано з Рима, здавалося, що щодо євреїв і ставлення Церкви до євреїв він належав до одного з двох таборів. Ці два табори складалися з тих, хто вважав, що євреї, хоч би що з ними траплялося, просто отримують те, на що заслуговують, і з тих, хто був схильний виявляти до євреїв певну милість. Коли Пій IX повернувся до Ватикану після того, як його було вигнано, милість, яку він інколи виявляв до свого вигнання, більше ніколи не проявлялася. До свого вигнання він закрив ґетто в місті Римі, а після свого повернення знову встановив ґетто і почав обкладати євреїв податком, щоб відшкодувати свої фінансові втрати.

Pope Pius IX’s right-hand man was Marcantonio Pacelli, the grandfather of Hitler’s pope. He was an attorney that belonged to a special class of attorneys that supported the papacy. His son became part of that same elite class of attorneys, as did his grandson, who would ultimately become Hitler’s pope. After the book runs through the history of Eugenio Pacelli’s grandfather, his father, and his youth and education, it addresses the position that Pacelli took up as he began his work for the papacy. As an attorney, descending from the elite papal attorneys, he was picked to head up a department that specialized in contracts, which are called concords. In 1901 Pacelli was brought into the office of the Papal Secretariat of State.

Правою рукою Папи Пія IX був Маркантоніо Пачеллі, дід папи Гітлера. Він був адвокатом і належав до особливої верстви адвокатів, що підтримували папство. Його син увійшов до того самого елітного прошарку адвокатів, як і його онук, який зрештою стане папою Гітлера. Після того як книга викладає історію діда Еудженіо Пачеллі, його батька, а також його юності й освіти, вона розглядає посаду, яку Пачеллі обійняв, коли почав працювати на папство. Як адвоката, що походив із еліти папських адвокатів, його обрали очолити відділ, який спеціалізувався на угодах, що називаються конкордатами. 1901 року Пачеллі був залучений до канцелярії Державного секретаріату Папського престолу.

Pacelli became the envoy to the nations. Prophetically Pacelli became the legal point of contact that consummated the fornication of the kings of the earth with the papacy. In 1903, Pius X was coronated as pope. Immediately he began to attack the “intellectual poison” that produced “relativism and skepticism.” The man who ran Pius X’s effort to eradicate “modernism” was Umberto Benigni, who worked in the same office as Pacelli. Benigni once stated of a group of world-class historians, that they were men for whom, “history is nothing but a continual desperate attempt to vomit. For this sort of human being there is only one remedy: the inquisition!” To Benigni, a historian that expressed any sympathy with the ideas that came from the French Revolution were to be executed.

Пачеллі став посланцем до народів. Пророчо Пачеллі став офіційним юридичним зв’язком, що довершив блуд царів землі з папством. У 1903 році Пій X був коронований на папський престол. Відразу він почав атакувати "інтелектуальну отруту", що породила "релятивізм і скептицизм". Людиною, яка очолювала зусилля Пія X з викорінення "модернізму", був Умберто Беніньї, який працював у тій самій канцелярії, що й Пачеллі. Беніньї якось сказав про групу істориків світового рівня, що це люди, для яких "історія — ніщо інше, як безперервна відчайдушна спроба блювати. Для такого роду людей існує лише один засіб: інквізиція!" На думку Беніньї, історик, який виявляв бодай якусь симпатію до ідей, що походили з Французької революції, підлягав страті.

Officially, Benigni ran the propaganda ministry for the papacy, but unofficially he also ran a clandestine spy network, designed to identify any Catholics that had any sympathy for the “modernism,” that had originated with the king of the south. Ultimately in 1910, his work produced a directive that obliged employees of the papacy to swear an oath, called the Antimodernist Oath. It is still in force. To be employed by the Vatican you must swear to a hatred of modernist ideas, which today we would call communistic ideas.

Офіційно Беніньї очолював міністерство пропаганди папства, але неофіційно він також керував таємною шпигунською мережею, створеною для виявлення будь-яких католиків, які виявляли бодай якусь симпатію до «модернізму», що походив від царя півдня. Зрештою, у 1910 році його робота призвела до директиви, яка зобов’язувала службовців папства скласти присягу, що називалася Антимодерністською присягою. Вона й досі чинна. Щоб працювати у Ватикані, ви повинні присягнути в ненависті до модерністських ідей, які сьогодні ми назвали б комуністичними ідеями.

In the summary of Cronwell’s book, on the flyleaf it states, “In the first decade of the century, as a brilliant young Vatican lawyer, Pacelli helped shape an ideology of unprecedented papal power; during the 1920’s he employed cunning and blackmail to impose power in Germany. In 1933, Hitler became his perfect negotiating partner and a concordant was established that granted religious and educational advantages to the Catholic Church in exchange for Catholic withdrawal from social and political action. This ‘voluntary’ abdication of political Catholicism imposed from Rome facilitated the rise of Nazism.

В анотації до книги Кронвелла на форзаці зазначено: «У перше десятиліття століття, як блискучий молодий ватиканський юрист, Пачеллі допоміг сформувати ідеологію безпрецедентної папської влади; у 1920-х роках він вдавався до хитрощів і шантажу, щоб нав’язати владу в Німеччині. У 1933 році Гітлер став для нього ідеальним партнером для переговорів, і було укладено конкордат, що надавав Католицькій церкві релігійні та освітні переваги в обмін на відмову католиків від суспільної та політичної діяльності. Ця „добровільна“ відмова від політичного католицизму, нав’язана з Риму, сприяла піднесенню нацизму».

At a cabinet meeting on July 14, 1933, Adolph Hitler expressed his opinion that very month that the concordance manufactured by Pacelli with the Nazi’s gave Germany created “an area of trust…. In the developing struggle against international Jewry.”

На засіданні уряду 14 липня 1933 року Адольф Гітлер висловив думку, що саме того місяця конкорданс, створений Пачеллі з нацистами, дав Німеччині «простір довіри.... У боротьбі, що розвивається, проти міжнародного єврейства».

Cornwell’s book was not well received by Catholics who refused to accept the evidence that Pacelli was the primary reason that Hitler was able to rise to power, for Germany was a majority of Catholics. Pacelli had struck an agreement that prevented the Catholic publishing house, Catholic news agencies and Catholic schools from saying anything about the direction of Hitler from 1933 onward. The book traces the obvious anti-Semitic bent of Pacelli, who thereafter became the pope during World War II. At least three items can be established on very reliable historical sources from the book.

Книга Корнвелла не була добре сприйнята католиками, які відмовлялися прийняти докази того, що Пачеллі був головною причиною того, що Гітлер зміг прийти до влади, адже Німеччина була країною, більшість населення якої становили католики. Пачеллі уклав угоду, яка від 1933 року й надалі не дозволяла католицькому видавництву, католицьким інформаційним агентствам і католицьким школам говорити будь-що про те, в якому напрямі рухається Гітлер. Книга простежує очевидну антисемітську спрямованість Пачеллі, який згодом став папою під час Другої світової війни. Принаймні три пункти з книги можуть бути встановлені на підставі дуже надійних історичних джерел.

The first is the warfare of the king of the north and the king of the south, as represented in Daniel chapter eleven. In that warfare the enemies are Catholicism against atheism, the pope against Communism. The other point is that the pope employed Nazism as his proxy army against atheism during World War II, just as the pope employed apostate Protestantism in 1989, as its proxy army against the atheism of the USSR. The book also identifies the internal and external prophetic structure represented by the satanic messages that came forth from the miracle at Fatima.

Перше — це війна між царем півночі та царем півдня, як вона представлена в одинадцятому розділі книги Даниїла. У цій війні ворогуючими сторонами є католицизм і атеїзм, папа й комунізм. Інший момент полягає в тому, що папа використав нацизм як свою проксі-армію проти атеїзму під час Другої світової війни, так само як папа використав відступницький протестантизм у 1989 році як свою проксі-армію проти атеїзму СРСР. Книга також визначає внутрішню та зовнішню пророчу структуру, представлену сатанинськими посланнями, що вийшли з чуда у Фатімі.

The borderline war of Raphia, represented in verses eleven and twelve of Daniel eleven, represent the war of the borderline currently playing out in the Ukraine. The ancient war was a hot war, the second is the second proxy war, with the proxy armies involved in mortal interaction. Raphia identifies the borderline war as being between the king of the north and the king of the south, but prophecy teaches that until the soon coming Sunday law, the whore of Tyre is forgotten, Jezebel is in Samaria, and Herodias skipped Herod’s birthday party. Those three witnesses of the role of the king of the north in this current history, is that she is behind the scenes pulling the strings. The hot wars, proxy wars and cold wars that happen while she is forgotten are accomplished by her proxy armies.

Прикордонна війна при Рафії, представлена в одинадцятому й дванадцятому віршах одинадцятого розділу Даниїла, являє собою прикордонну війну, що нині розгортається в Україні. Давня війна була гарячою війною; друга є другою проксі-війною, в якій проксі-армії беруть участь у смертельному зіткненні. Рафія визначає прикордонну війну як таку, що ведеться між царем півночі та царем півдня, але пророцтво навчає, що аж до близького недільного закону блудниця Тиру забута, Єзавель перебуває в Самарії, а Іродіада пропустила святкування дня народження Ірода. Ці троє свідків ролі царя півночі в теперішній історії свідчать про те, що вона, перебуваючи за лаштунками, смикає за нитки. Гарячі війни, проксі-війни та холодні війни, що відбуваються, поки вона забута, здійснюються її проксі-арміями.

Russia is the king of the south, and it is now involved in a borderline war that is being financed by the globalists of the Western world, primarily the progressive Democrats and RINO (Republican In Name Only) Republicans in the United States. When the United States is represented as the king of the north’s proxy army in verse forty of Daniel eleven, its two prophetic characteristics are military might and financial power. The United States is accomplishing the same work in Ukraine that it did in 1989, helping the Pope against Russia, and the proxy army on the ground, defending Ukraine, is so full of Nazi supporters that even the mainstream media cannot deny it. Rome is now using the same proxy armies that she used in the hot war that was World War II, and in 1989, to war against Russia. Read the book: Hitler’s Pope, the Secret History of Pius XII.

Росія є царем півдня, і нині вона залучена до прикордонної війни, яку фінансують глобалісти західного світу, передусім прогресивні демократи та республіканці RINO (Republican In Name Only) у Сполучених Штатах. Коли в сороковому вірші одинадцятого розділу Даниїла Сполучені Штати представлені як проксі-армія царя півночі, їхніми двома пророчими характеристиками є військова міць і фінансова сила. Сполучені Штати здійснюють в Україні ту саму справу, яку вони робили в 1989 році, допомагаючи Папі Римському проти Росії, а проксі-армія на місці, що захищає Україну, настільки переповнена прихильниками нацизму, що навіть мейнстримні медіа не можуть цього заперечити. Рим тепер використовує ті самі проксі-армії, які він використовував у гарячій війні, що була Другою світовою війною, і в 1989 році, щоб воювати проти Росії. Прочитайте книгу: «Папа Гітлера: Таємна історія Пія XII».

We will continue this study in the next article.

Ми продовжимо це дослідження у наступній статті.

> “In like manner, when God was about to open to the beloved John the history of the church for future ages, He gave him an assurance of the Saviour’s interest and care for His people by revealing to him ‘One like unto the Son of man,’ walking among the candlesticks, which symbolized the seven churches. While John was shown the last great struggles of the church with earthly powers, he was also permitted to behold the final victory and deliverance of the faithful. He saw the church brought into deadly conflict with the beast and his image, and the worship of that beast enforced on pain of death. But looking beyond the smoke and din of the battle, he beheld a company upon Mount Zion with the Lamb, having, instead of the mark of the beast, the ‘Father’s name written in their foreheads.’ And again he saw ‘them that had gotten the victory over the beast, and over his image, and over his mark, and over the number of his name, stand on the sea of glass, having the harps of God’ and singing the song of Moses and the Lamb.

> Подібним чином, коли Бог збирався відкрити улюбленому Іванові історію церкви на майбутні віки, Він дав йому запевнення в зацікавленні й піклуванні Спасителя про Свій народ, відкривши йому «Подібного до Сина Людського», що ходив поміж світильниками, які символізували сім церков. Коли Іванові було показано останні великі боротьби церкви із земними владами, йому також було дано побачити остаточну перемогу й визволення вірних. Він бачив, як церкву втягнуто в смертельний конфлікт із звіром та його образом, і як поклоніння тому звірові запроваджувалося під карою смерті. Але, дивлячись поза дим і гуркіт битви, він побачив громаду на горі Сіон з Агнцем, що мала, замість знака звіра, «ім’я Отця, написане на їхніх чолах». І знову він побачив «тих, що перемогли звіра, і образ його, і знак його, і число імені його, стояти на скляному морі, маючи арфи Божі» і співати пісню Мойсея та Агнця.

> “These lessons are for our benefit. We need to stay our faith upon God, for there is just before us a time that will try men’s souls. Christ, upon the Mount of Olives, rehearsed the fearful judgments that were to precede His second coming: ‘Ye shall hear of wars and rumors of wars.’ ‘Nation shall rise against nation, and kingdom against kingdom: and there shall be famines, and pestilences, and earthquakes, in divers places. All these are the beginning of sorrows.’ While these prophecies received a partial fulfillment at the destruction of Jerusalem, they have a more direct application to the last days.

> Ці уроки — для нашого блага. Нам потрібно непохитно покладати нашу віру на Бога, бо попереду час, що випробує людські душі. Христос, на горі Оливній, перелічив страшні суди, що мали передувати Його другому пришестю: «Почуєте про війни та чутки про війни». «Бо повстане народ на народ, і царство на царство; і будуть голод, і мори, і землетруси місцями. Усе це — початок страждань». Хоч ці пророцтва частково сповнилися під час зруйнування Єрусалима, вони мають безпосередніше застосування до останніх днів.

> “We are standing on the threshold of great and solemn events. Prophecy is fast fulfilling. The Lord is at the door. There is soon to open before us a period of overwhelming interest to all living. The controversies of the past are to be revived; new controversies will arise. The scenes to be enacted in our world are not yet even dreamed of. Satan is at work through human agencies. Those who are making an effort to change the Constitution and secure a law enforcing Sunday observance little realize what will be the result. A crisis is just upon us.

> Ми стоїмо на порозі великих і урочистих подій. Пророцтва швидко сповнюються. Господь уже при дверях. Незабаром перед нами відкриється період, що становитиме надзвичайний інтерес для всіх живих. Суперечки минулого будуть відновлені; постануть нові суперечки. Сцени, які мають розгорнутися в нашому світі, ще навіть не снилися. Сатана діє через людські знаряддя. Ті, хто намагається змінити Конституцію і забезпечити прийняття закону, який примушуватиме до дотримання неділі, мало усвідомлюють, якими будуть наслідки. Криза вже на порозі.

> “But God’s servants are not to trust to themselves in this great emergency. In the visions given to Isaiah, to Ezekiel, and to John we see how closely heaven is connected with the events taking place upon the earth and how great is the care of God for those who are loyal to Him. The world is not without a ruler. The program of coming events is in the hands of the Lord. The Majesty of heaven has the destiny of nations, as well as the concerns of His church, in His own charge.” Testimonies, volume 5, 752, 753.

> "Але слугам Божим не слід покладатися на себе в цій великій кризі. У видіннях, даних Ісаї, Єзекіїлю та Івану, ми бачимо, наскільки тісно небо пов’язане з подіями, що відбуваються на землі, і якою великою є опіка Бога над тими, хто Йому вірний. Світ не без Правителя. Програма майбутніх подій у руках Господа. Велич Неба має у Своєму віданні долю народів, а також справи Своєї церкви." Свідчення, том 5, 752, 753.

Back to Articles