Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Eleven

Книга Даниїла - номер сто одинадцять

Unveiling the Prophetic Significance of Abubakar in the First Woe of Revelation

Розкриття пророчого значення Абубакара в першому горі книги Об'явлення

Author

Jeff Pippenger

Published

March 2, 2024

Formats

PDF
Word

In the prophetic history of the first Woe, the leader who followed Mohammed was Abu Bakr Abdullah ibn Abi Quhafa, father-in-law of Mohammed. We will refer to him as Abubakar. Both he and Mohammed are referenced in the first four verses. Abubakar was the first Islamic ruler after Mohammed, and history records a command that he gave to his soldiers, that is represented in verse four of Revelation chapter nine. The command represents the sealing process that began at the arrival of the third woe, which was also the Seventh Trumpet, which was also the arrival of the third angel.

У пророчій історії першого горя лідером, який прийшов після Мухаммада, був Абу Бакр Абдулла ібн Абу Кухафа, тесть Мухаммада. Ми будемо називати його Абубакар. І він, і Мухаммад згадуються в перших чотирьох віршах. Абубакар був першим ісламським правителем після Мухаммада, і історія фіксує наказ, який він дав своїм воїнам, що відображений у четвертому вірші дев’ятого розділу Книги Об’явлення. Цей наказ символізує процес запечатування, який розпочався з настанням третього горя, що водночас було сьомою сурмою і приходом третього ангела.

> And the fifth angel sounded, and I saw a star fall from heaven unto the earth: and to him was given the key of the bottomless pit. And he opened the bottomless pit; and there arose a smoke out of the pit, as the smoke of a great furnace; and the sun and the air were darkened by reason of the smoke of the pit. And there came out of the smoke locusts upon the earth: and unto them was given power, as the scorpions of the earth have power. And it was commanded them that they should not hurt the grass of the earth, neither any green thing, neither any tree; but only those men which have not the seal of God in their foreheads. Revelation 9:1–4.

> І п’ятий ангел затрубив, і я побачив зірку, що впала з неба на землю; і їй був даний ключ від безодні. І вона відкрила безодню; і з безодні піднявся дим, як дим великої печі; і сонце та повітря потемніли від диму безодні. І з диму вийшла на землю сарана; і їм була дана влада, яку мають земні скорпіони. І було наказано їм, щоб не шкодили траві земній, ані жодній зелені, ані жодному дереву; але тільки тим людям, що не мають печатки Божої на своїх чолах. Об’явлення 9:1-4.

The “star” that fell from heaven was Mohammed, who began his ministry in the year 606. Mohammed was given a “key” that was to “open” the “bottomless pit” allowing “smoke” to darken the “sun and the air,” and brought forth “locusts” who were given “power” as the power of “scorpions.” The key was a military battle that produced weakness in the Roman’s military strength, thus allowing the rise of the warfare of Islam. The bottomless pit is a symbol of Arabia, the birthplace of Islam, and the smoke represented the false religion of Islam that was to spread across the earth and take possession of the same geography that would be swarmed by the swarms of locusts that sweep across northern Africa, southern Europe and Arabia. The locusts are a symbol of Islam, and power prophetically represents military power. Their power was to be as scorpions, which strike unexpectedly. Uriah Smith states:

«Зіркою», що впала з неба, був Мухаммад, який розпочав своє служіння у 606 році. Мухаммадові було дано «ключ», щоб «відкрити» «безодню», дозволивши «диму» затьмарити «сонце й повітря» та вивести «сарану», якій була дана «сила», як сила «скорпіонів». Тим «ключем» була битва, що призвела до ослаблення військової могутності римлян, тим самим дозволивши піднесення військової сили ісламу. «Безодня» є символом Аравії, батьківщини ісламу, а «дим» символізував фальшиву релігію ісламу, яка мала поширитися по землі й заволодіти тими самими територіями, що їх накривають рої сарани, які змітають північну Африку, південну Європу та Аравію. «Сарана» є символом ісламу, а «сила» у пророчому значенні означає військову міць. Їхня сила мала бути як у скорпіонів, що вражають зненацька. Урія Сміт стверджує:

> “A star fell from heaven unto the earth; and to him was given the key of the bottomless pit.

> З неба на землю впала зоря; і було дано йому ключ від безодні.

> “While the Persian monarch contemplated the wonders of his art and power, he received an epistle from an obscure citizen of Mecca, inviting him to acknowledge Mohammed as the apostle of God. He rejected the invitation, and tore the epistle. ‘It is thus,’ exclaimed the Arabian prophet, ‘that God will tear the kingdom, and reject the supplication of Chosroes.’ Placed on the verge of these two empires of the East, Mohammed observed with secret joy the progress of mutual destruction; and in the midst of the Persian triumphs he ventured to foretell, that, before many years should elapse, victory would again return to the banners of the Romans. ‘At the time when this prediction is said to have been delivered, no prophecy could be more distant from its accomplishment since the first twelve years of Heraclius announced the approaching dissolution of the empire.’. ..

> "Коли перський монарх споглядав чудеса свого мистецтва й могутності, він отримав послання від маловідомого мешканця Мекки, який закликав його визнати Мухаммада посланцем Божим. Він відкинув цей заклик і розірвав послання. 'Саме так, — вигукнув аравійський пророк, — Бог розірве царство і відкине благання Хосрова.' Перебуваючи на межі цих двох східних імперій, Мухаммад із прихованою радістю спостерігав поступ взаємного знищення; і серед перських тріумфів він наважився передректи, що, перш ніж мине багато років, перемога знову повернеться під знамена римлян. 'На той час, коли, як кажуть, було виголошено це передбачення, жодне пророцтво не могло бути більш далеким від свого здійснення, адже перші дванадцять років Іраклія сповіщали про наближення розпаду імперії.'. .."

> “Chosroes subjugated the Roman possession [in] Asia and Africa. And ‘the Roman empire,’ at that period, ‘was reduced to the walls of Constantinople, with the remnant of Greece, Italy, and Africa, and some maritime cities, from Tyre to Trebizond, of the Asiatic coast. The experience of six years at length persuaded the Persian monarch to renounce the conquest of Constantinople, and to specify the annual tribute of the ransom of the Roman empire,—a thousand talents of gold, a thousand talents of silver, a thousand silk robes, a thousand horses, and a thousand virgins. Heraclius subscribed to these ignominious terms. But the time and space which he obtained to collect those treasures from the poverty of the East were industriously employed in the preparation of a bold and desperate attack.’

> Хосров підкорив римські володіння [в] Азії та Африці. І «Римська імперія» у той період «була зведена до стін Константинополя, разом із рештками Греції, Італії та Африки, і деякими приморськими містами азійського узбережжя — від Тира до Трапезунда. Досвід шести років зрештою переконав перського монарха відмовитися від завоювання Константинополя й визначити щорічну данину за викуп Римської імперії — тисяча талантів золота, тисяча талантів срібла, тисяча шовкових шат, тисяча коней і тисяча дівиць. Іраклій погодився на ці ганебні умови. Але час і можливість, які він здобув, щоб зібрати ті скарби з бідності Сходу, були старанно використані для підготовки сміливого й відчайдушного наступу.»

> “The king of Persia despised the obscure Saracen, and derided the message of the pretended prophet of Mecca. Even the overthrow of the Roman empire would not have opened a door for Mohammedanism, or for the progress of the Saracenic armed propagators of an imposture, though the monarch of the Persians and chagan of the Avars (the successor of Attila) had divided between them the remains of the kingdoms of the Caesars. Chosroes himself fell. The Persian and Roman monarchies exhausted each other’s strength. And before a sword was put into the hands of the false prophet, it was smitten from the hands of those who would have checked his career and crushed his power.

> Цар Персії зневажав невідомого сарацина й глузував із послання самозваного пророка з Мекки. Навіть повалення Римської імперії не відчинило б дверей для магометанства, ані для поступу сарацинських озброєних проповідників облуди, хоча володар персів і каган аварів (наступник Аттіли) поділили між собою залишки держав Цезарів. Сам Хосров загинув. Перська та Римська монархії виснажили сили одна одної. І перш ніж меч було вкладено в руки лжепророка, його вибито з рук тих, хто стримав би його поступ і зламав би його силу.

> “‘Since the days of Scipio and Hannibal, no bolder enterprise has been attempted than that which Heraclius achieved for the deliverance of the empire. He explored his perilous way through the Black Sea and the mountains of Armenia, penetrated into the heart of Persia, and recalled the armies of the great king to the defense of their bleeding country.’

> 'З часів Сципіона та Ганнібала не намагалися здійснити нічого сміливішого, ніж те, що звершив Іраклій заради порятунку імперії. Він проклав небезпечний шлях через Чорне море й гори Вірменії, проник у саме серце Персії й відкликав війська великого царя на захист їхньої окривавленої країни.'

> “In the battle of Nineveh, which was fiercely fought from daybreak to the eleventh hour, twenty-eight standards, besides those which might be broken or torn, were taken from the Persians; the greatest part of their army was cut in pieces, and the victors, concealing their own loss, passed the night on the field. The cities and palaces of Assyria were opened for the first time to the Romans.’

> "У битві під Ніневією, яка люто точилася від світанку до одинадцятої години, у персів було захоплено двадцять вісім штандартів, не рахуючи тих, що могли бути зламані або розірвані; більшу частину їхнього війська було вирізано, а переможці, приховуючи власні втрати, провели ніч на полі бою. Міста й палаци Ассирії вперше відкрилися для римлян.'"

> “The Roman emperor was not strengthened by the conquests which he achieved; and a way was prepared at the same time, and by the same means, for the multitudes of Saracens from Arabia, like locusts from the same region, who, propagating in their course the dark and delusive Mohammedan creed, speedily overspread both the Persian and the Roman empire.

> Римський імператор не зміцнився завдяки завоюванням, яких він досяг; і водночас тими самими засобами було підготовлено шлях для безлічі сарацинів з Аравії, немов сарана з того самого краю, які, поширюючи на своєму шляху темне й оманливе магометанське віровчення, швидко заполонили як Перську, так і Римську імперії.

> “More complete illustration of this fact could not be desired than is supplied in the concluding words of the chapter from Gibbon, from which the preceding extracts are taken. ‘Although a victorious army had been formed under the standard of Heraclius, the unnatural effort seems to have exhausted rather than exercised their strength. While the emperor triumphed at Constantinople or Jerusalem, an obscure town on the confines of Syria was pillaged by the Saracens, and they cut in pieces some troops who advanced to its relief,—an ordinary and trifling occurrence, had it not been the prelude of a mighty revolution. These robbers were the apostles of Mohammed; their frantic valor had emerged from the desert; and in the last eight years of his reign, Heraclius lost to the Arabs the same provinces which he had rescued from the Persians.

> "Більш повної ілюстрації цього факту годі бажати, ніж та, яку подано в завершальних словах розділу з Ґіббона, з якого взято попередні уривки. 'Хоч під знаменом Іраклія було сформовано переможне військо, це неприродне зусилля, здається, радше виснажило, ніж зміцнило їхні сили. Поки імператор тріумфував у Константинополі чи Єрусалимі, непомітне містечко на межі Сирії було розграбоване сарацинами, і вони порубали на шматки кілька загонів, що виступили на його виручку,— звичайна й дріб’язкова подія, якби вона не була прелюдією великої революції. Ці розбійники були апостолами Мухаммеда; їхня шалена відвага постала з пустелі; і за останні вісім років свого правління Іраклій втратив на користь арабів ті самі провінції, які він відвоював у персів."

> “‘The spirit of fraud and enthusiasm, whose abode is not in the heavens,’ was let loose on earth. The bottomless pit needed but a key to open it, and that key was the fall of Chosroes. He had contemptuously torn the letter of an obscure citizen of Mecca. But when from his ‘blaze of glory’ he sunk into the ‘tower of darkness’ which no eye could penetrate, the name of Chosroes was suddenly to pass into oblivion before that of Mohammed; and the crescent seemed but to wait its rising till the falling of the star. Chosroes, after his entire discomfiture and loss of empire, was murdered in the year 628; and the year 629 is marked by ‘the conquest of Arabia,’ and ‘the first war of the Mohammedans against the Roman empire.’ ‘And the fifth angel sounded, and I saw a star fall from heaven unto the earth; and to him was given the key of the bottomless pit. And he opened the bottomless pit.’ He fell unto the earth. When the strength of the Roman empire was exhausted, and the great king of the East lay dead in his tower of darkness, the pillage of an obscure town on the borders of Syria was ‘the prelude of a mighty revolution.’ ‘’The robbers were the apostles of Mohammed, and their frantic valor emerged from the desert.’

> 'Дух шахрайства й фанатизму, оселею якого не є небеса', був розв'язаний на землі. Безодні бракувало лише ключа, щоб її відкрити, і тим ключем було падіння Хосрова. Він зневажливо розірвав лист невідомого громадянина Мекки. Та коли зі свого 'сяйва слави' він занурився у 'вежу пітьми', у яку жодне око не могло проникнути, ім'я Хосрова раптом мало відійти в небуття перед ім'ям Мухаммеда; і півмісяць, здавалося, лише чекав свого сходу, поки не впала зоря. Хосров після своєї цілковитої поразки та втрати імперії був убитий у 628 році; а 629 рік позначений 'завоюванням Аравії' та 'першою війною мусульман проти Римської імперії.' 'І затрубив п'ятий ангел, і я побачив світило, що впало з неба на землю; і йому було дано ключ від безодні. І він відкрив безодню.' Він упав на землю. Коли сила Римської імперії була вичерпана, а великий цар Сходу лежав мертвим у своїй вежі пітьми, розграбування непримітного містечка на кордонах Сирії стало 'прелюдією могутньої революції.' ''Розбійники були апостолами Мухаммеда, і їхня шалена відвага вийшла з пустелі.'

> “The Bottomless Pit.—The meaning of this term may be learned from the Greek , which is defined ‘deep, bottomless, profound,’ and may refer to any waste, desolate, and uncultivated place. It is applied to the earth in its original state of chaos. Gen.1:2. In this instance it may appropriately refer to the unknown wastes of the Arabian desert, from the borders of which issued the hordes of Saracens like swarms of locusts. And the fall of Chosroes, the Persian king, may well be represented as the opening of the bottomless pit, inasmuch as it prepared the way for the followers of Mohammed to issue from their obscure country, and propagate their delusive doctrines with fire and sword, till they had spread their darkness over all the Eastern empire.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 495–498.

> "Безодня.— Значення цього терміна можна дізнатися з грецького , яке визначається як «глибокий, бездонний, глибоченний» і може стосуватися будь-якого пустельного, спустошеного й необробленого місця. Його застосовують до землі в її первісному стані хаосу. Бут.1:2. У цьому випадку воно може слушно стосуватися невідомих пусток Аравійської пустелі, з окраїн якої виходили орди сарацинів, мов рої сарани. А падіння Хосроя, перського царя, цілком може бути зображене як відкриття безодні, оскільки воно підготувало шлях для послідовників Мухаммеда вийти зі своєї маловідомої країни й поширювати свої облудні вчення вогнем і мечем, доки вони не розпростерли свою темряву над усією Східною імперією." Uriah Smith, Daniel and Revelation, 495-498.

The first woe, which is the fifth trumpet identifies the beginning of the warfare of Islam against Rome, and it identifies a battle between Rome and Persia where Rome prevailed, but in doing so expended its military strength to the extent that it could not prevent the rise of the Islamic power. The prophetic characteristics of the first woe and the second woe, identify the prophetic characteristics of the third woe, and it is important to recognize the first two woes as symbols of the history of the third woe, for that history represents the period of the sealing of the one hundred and forty-four thousand, which began on September 11, 2001. After the prophetic history represented by Mohammed in the first three verses, verse four introduces Abubakar, the first leader after Mohammed.

Перше горе, яке є п'ятою сурмою, вказує на початок воєнних дій ісламу проти Риму і на битву між Римом і Персією, у якій Рим переміг, але при цьому настільки виснажив свою військову силу, що не зміг запобігти піднесенню ісламської могутності. Пророчі ознаки першого горя і другого горя окреслюють пророчі ознаки третього горя, і важливо розуміти перші два горя як символи історії третього горя, адже та історія представляє період запечатування ста сорока чотирьох тисяч, який розпочався 11 вересня 2001 року. Після пророчої історії, представленої Мухаммедом у перших трьох віршах, четвертий вірш вводить Абубакара, першого лідера після Мухаммеда.

> And it was commanded them that they should not hurt the grass of the earth, neither any green thing, neither any tree; but only those men which have not the seal of God in their foreheads. Revelation 9:4.

> І їм було наказано, щоб вони не шкодили траві землі, ані жодній зелені, ані жодному дереву; але щоб шкодили тільки тим людям, які не мають Божої печатки на своїх чолах. Об’явлення 9:4.

The command of Abubakar instructed the Islamic warriors to make a distinction between two types of worshippers that existed in the Roman territories at that time. One class was the Catholics, who had some religious orders that shaved the back of their heads (the tonsure), and observed the worship of Sunday. The other class were seventh-day Sabbath keepers, and the Sabbath is the seal of God.

Наказ Абубакара велів ісламським воїнам розрізняти дві категорії віруючих, які на той час існували на римських територіях. Одна категорія — католики, які мали деякі чернечі ордени, члени яких голили потилицю (тонзура), і дотримувалися недільного богослужіння. Інша категорія — ті, хто дотримувалися суботи сьомого дня, а субота є печаткою Бога.

> “After the death of Mohammed, he was succeeded in the command by Abubekr, A.D. 632, who, as soon as he had fairly established his authority and government, dispatched a circular letter to the Arabian tribes, from which the following is an extract:—

> Після смерті Мухаммада, у 632 р. н. е., командування перейшло до Абу Бакра, який, щойно міцно утвердив свою владу та правління, розіслав аравійським племенам циркулярний лист, з якого наведено такий уривок:-

> “‘When you fight the battles of the Lord, acquit yourselves like men, without turning your backs; but let not your victory be stained with the blood of women and children. Destroy no palm-trees, nor burn any fields of corn. Cut down no fruit-trees, nor do any mischief to cattle, only such as you kill to eat. When you make any covenant or article, stand to it, and be as good as your word. And as you go, you will find some religious persons who live retired in monasteries, and propose to themselves to serve God that way; let them alone, and neither kill them nor destroy their monasteries. And you will find another sort of people that belong to the synagogue of Satan, who have shaven crowns; be sure you cleave their skulls, and give them no quarter till they either turn Mohammedans or pay tribute.’

> 'Коли ви ведете битви Господні, поводьтеся як мужі, не обертаючись спиною; але нехай ваша перемога не буде заплямована кров’ю жінок і дітей. Не нищіть пальм і не паліть жодних хлібних полів. Не рубайте плодових дерев і не завдавайте шкоди худобі, окрім тієї, яку заб’єте на їжу. Коли укладаєте якусь угоду чи умову, дотримуйтеся її і будьте вірні своєму слову. І, коли йтимете, ви знайдете деяких побожних людей, що усамітнено живуть у монастирях і постановили служити Богові таким способом; лишіть їх у спокої і ні їх не вбивайте, ні їхніх монастирів не руйнуйте. А також знайдете інший рід людей, що належать до синагоги Сатани, з тонзурою; неодмінно розсічіть їм черепи і не давайте пощади, доки вони або не стануть магометанами, або не заплатять данину.'

> “It is not said in prophecy or in history that the more humane injunctions were as scrupulously obeyed as the ferocious mandate; but it was so commanded them. And the preceding are the only instructions recorded by Gibbon, as given by Abubekr to the chiefs whose duty it was to issue the commands to all the Saracen hosts. The commands are alike discriminating with the prediction, as if the caliph himself had been acting in known as well as direct obedience to a higher mandate than that of mortal man; and in the very act of going forth to fight against the religion of Jesus, and to propagate Mohammedanism in its stead, he repeated the words which it was foretold in the Revelation of Jesus Christ that he would say.

> У пророцтві чи в історії не сказано, що більш гуманні настанови виконувалися так само сумлінно, як жорстокий наказ; але саме так їм було наказано. А наведені вище — це єдині настанови, занотовані Гіббоном як дані Абу-Бакром вождям, чиїм обов’язком було віддавати накази всім сарацинським військам. Накази так само чітко окреслені, як і пророцтво, ніби сам халіф діяв у свідомій і прямій покорі вищому велінню, ніж веління смертної людини; і, вирушаючи воювати проти релігії Ісуса та щоб поширювати магометанство їй на заміну, він повторив слова, про які в Одкровенні Ісуса Христа було передречено, що він їх скаже.

> “The Seal of God in Their Foreheads.—In remarks upon chapter 7:1–3, we have shown that the seal of God is the Sabbath of the fourth commandment; and history is not silent upon the fact that there have been observers of the true Sabbath all through the present dispensation. But the question has here arisen with many, who were those men who at this time had the seal of God in their foreheads, and who thereby became exempt from Mohammedan oppression? Let the reader bear in mind the fact, already alluded to, that there have been those all through this dispensation who have had the seal of God in their foreheads, or have been intelligent observers of the true Sabbath; and let them consider further that what the prophecy asserts is that the attacks of this desolating Turkish power are not directed against them, but against another class. The subject is thus freed from all difficulty; for this is all that the prophecy really asserts. Only one class of persons is directly brought to view in the text; namely, those who have not the seal of God in their foreheads; and the preservation of those who have the seal of God is brought in only by implication. Accordingly, we do not learn from history that any of these were involved in any of the calamities inflicted by the Saracens upon the objects of their hate. They were commissioned against another class of men. And the destruction to come upon this class of men is not put in contrast with the preservation of other men, but only with that of the fruits and verdure of the earth; thus, Hurt not the grass, trees, nor any green thing, but only a certain class of men. And in fulfilment, we have the strange spectacle of an army of invaders sparing those things which such armies usually destroy, namely, the face and productions of nature; and, in pursuance of their permission to hurt those men who had not the seal of God in their foreheads, cleaving the skulls of a class of religionists with shaven crowns, who belonged to the synagogue of Satan.

> Печатка Бога на їхніх чолах. — У зауваженнях щодо розділу 7:1–3 ми показали, що печатка Бога — це Субота четвертої заповіді; і історія не замовчує факту, що протягом усієї нинішньої епохи були ті, хто додержувався істинної Суботи. Але для багатьох постало тут запитання: хто були ті люди, які в той час мали печатку Бога на своїх чолах і тим самим стали звільненими від магометанських утисків? Нехай читач пам’ятає вже згаданий факт, що протягом усієї цієї епохи були ті, хто мав печатку Бога на своїх чолах, або ж свідомо додержувалися істинної Суботи; і нехай далі зважить, що пророцтво стверджує ось що: напади цієї спустошливої турецької сили спрямовані не проти них, а проти іншого класу. Таким чином питання позбавляється всіх труднощів; бо це все, що насправді стверджує пророцтво. Безпосередньо в тексті показано лише один клас осіб, а саме тих, що не мають печатки Бога на своїх чолах; а збереження тих, хто має печатку Бога, лише мається на увазі. Відповідно, з історії ми не дізнаємося, що хтось із них зазнав якихось лих, заподіяних сарацинами об’єктам їхньої ненависті. Їх було спрямовано проти іншого класу людей. І згуба, що мала прийти на цей клас людей, поставлена не в протиставлення збереженню інших людей, а лише збереженню плодів і зелені землі; тобто: Не шкодьте траві, деревам і жодній зелені, а тільки певному класу людей. І на виконання цього ми маємо дивне видовище: військо загарбників щадить те, що такі війська зазвичай нищать, а саме обличчя й плоди природи; і, користаючись дозволом шкодити тим людям, які не мали печатки Бога на своїх чолах, розколює черепи класу релігійників із виголеними тім’ями, що належали до синагоги Сатани.

> “These were doubtless a class of monks, or some other division of the Roman Catholic Church. Against these the arms of the Mohammedans were directed. And it seems to us that there is a peculiar fitness, if not design, in describing them as those who had not the seal of God in their foreheads; inasmuch as that is the very church which has robbed the law of God of its seal, by tearing away the true Sabbath, and erecting a counterfeit in its place. And we do not understand, either from the prophecy or from history, that those persons whom Abubekr charged his followers not to molest were in possession of the seal of God, or necessarily constituted the people of God. Who they were, and for what reason they were spared, the meager testimony of Gibbon does not inform us, and we have no other means of knowing; but we have every reason to believe that none of these who had the seal of God were molested, while another class, who emphatically had it not, were put to the sword; and thus the specifications of the prophecy are amply met.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 500–502.

> «Це були, безсумнівно, певна група монахів або якийсь інший підрозділ Римо-католицької церкви. Проти них була спрямована зброя магометан. І нам видається, що є особлива доречність, якщо не задум, у тому, щоб описати їх як тих, хто не мав печаті Божої на своїх чолах; оскільки саме та церква позбавила закон Божий його печаті, вирвавши справжню суботу і встановивши на її місце підробку. І ми не розуміємо ні з пророцтва, ні з історії, що ті особи, яких Абу Бакр наказав своїм послідовникам не чіпати, мали печать Божу або обов’язково становили народ Божий. Хто вони були і з якої причини їх пощадили, скупі свідчення Ґіббона нам не повідомляють, і ми не маємо інших засобів це з’ясувати; але ми маємо всі підстави вважати, що жоден із тих, хто мав печать Божу, не був потривожений, тоді як інша група, яка, безперечно, її не мала, була віддана мечу; і таким чином вимоги пророцтва були повністю виконані». Юрайя Сміт, «Даниїл і Об’явлення», 500–502.

Abubakar consolidated Mohammed’s followers into a Caliphate after Mohammed’s death, so even though they are two different historical figures, taken together they represent the beginning of the testimony of Islam of the first woe, and the historical figure who marks the history of the first woe is Mohammed.

Абу Бакр після смерті Мухаммада об’єднав послідовників Мухаммада в халіфат, тож, хоча це дві різні історичні постаті, разом узяті вони уособлюють початок свідчення ісламу першого горя, а історичною постаттю, яка позначає історію першого горя, є Мухаммад.

In the beginning history of the second woe, Mohammed II conquered Constantinople in 1453. In 1449, four angels, representing Islam were loosed. The beginning and ending of the first woe, is marked by a Mohammed, the first and second respectively. Prophetically the beginning and ending of the history of the first woe, bears the signature of Alpha and Omega.

На початку історії другого горя Мухаммед II завоював Константинополь у 1453 році. У 1449 році чотири ангели, що представляли іслам, були розв’язані. Початок і кінець першого горя позначені Мухаммедом — відповідно першим і другим. У пророчому сенсі початок і кінець історії першого горя несуть підпис Альфи й Омеги.

The beginning of the second woe includes a time prophecy of four angels, who represent Islam who were then loosed, and then restrained on August 11, 1840. From that point until October 22, 1844, the sealing of the one hundred and forty-four thousand is illustrated. The beginning of the second woe identifies the loosing of Islam, and the ending marks the restraining of Islam. Both the first and second woe have precise prophetic markers tying their beginnings to the endings.

Початок другого горя містить часове пророцтво про чотирьох ангелів, які представляють іслам, яких тоді було розв’язано, а потім, 11 серпня 1840 року, стримано. Відтоді й до 22 жовтня 1844 року ілюструється запечатування ста сорока чотирьох тисяч. Початок другого горя позначає розв’язання ісламу, а завершення позначає стримування ісламу. І перше, і друге горе мають точні пророчі вказівники, які пов’язують їхній початок із їхнім завершенням.

The first two woes are to be placed upon one another, “line upon line,” in order to identify the third woe. One of the prophetic characteristics that is identified by the first two witnesses of Islam is that they represent a specific period of time that marks the beginning and ending with the signature of Alpha and Omega. They also possess a secondary signature, for the beginning of the first woe, identifies the sealing of God’s people, and the ending of the second woe, also identifies the sealing of God’s people.

Перші два горя слід накласти одне на одне, «рядок до рядка», щоб визначити третє горе. Одна з пророчих характеристик, яка визначається першими двома свідками ісламу, полягає в тому, що вони представляють конкретний період часу, у якого початок і кінець позначені ознакою Альфи й Омеги. Вони також мають додаткову ознаку, бо початок першого горя позначає запечатування Божого народу, а закінчення другого горя також позначає запечатування Божого народу.

The third woe arrived when Islam suddenly and unexpectedly attacked the earth beast of Revelation thirteen, thus beginning the period of the sealing. The sealing of the one-hundred and forty-four thousand ends at the soon-coming Sunday law, and in response to that apostasy national apostasy is followed by national ruin. As typified with pagan Rome and papal Rome national ruin is accomplished by God’s trumpet judgments. The three woes are also trumpets. Islam of the third woe, will strike suddenly and unexpectedly again at the soon coming Sunday law in the United States, when the period of the sealing of the one hundred and forty-four thousand ends. That period has been typified by the beginning period of the first woe, and also by the ending period of the second woe.

Третє горе настало, коли іслам раптово й несподівано напав на звіра із землі з тринадцятого розділу Об’явлення, розпочавши тим самим період запечатування. Запечатування ста сорока чотирьох тисяч завершиться із запровадженням недільного закону, що невдовзі настане, і у відповідь на те відступництво після національного відступництва настає національна руїна. Як це було прообразовано язичницьким Римом і папським Римом, національна руїна здійснюється Божими судами сурм. Три горя — це також сурми. Іслам третього горя знову вдарить раптово й несподівано під час недільного закону, що незабаром буде запроваджений у Сполучених Штатах, коли закінчиться період запечатування ста сорока чотирьох тисяч. Цей період був прообразований початковим періодом першого горя, а також завершальним періодом другого горя.

We will continue this study in the next article.

Ми продовжимо це дослідження у наступній статті.

> And Sarah saw the son of Hagar the Egyptian, which she had born unto Abraham, mocking. Wherefore she said unto Abraham, Cast out this bondwoman and her son: for the son of this bondwoman shall not be heir with my son, even with Isaac. And the thing was very grievous in Abraham’s sight because of his son. And God said unto Abraham, Let it not be grievous in thy sight because of the lad, and because of thy bondwoman; in all that Sarah hath said unto thee, hearken unto her voice; for in Isaac shall thy seed be called. And also of the son of the bondwoman will I make a nation, because he is thy seed. And Abraham rose up early in the morning, and took bread, and a bottle of water, and gave it unto Hagar, putting it on her shoulder, and the child, and sent her away: and she departed, and wandered in the wilderness of Beersheba. And the water was spent in the bottle, and she cast the child under one of the shrubs. And she went, and sat her down over against him a good way off, as it were a bowshot: for she said, Let me not see the death of the child. And she sat over against him, and lift up her voice, and wept. And God heard the voice of the lad; and the angel of God called to Hagar out of heaven, and said unto her, What aileth thee, Hagar? fear not; for God hath heard the voice of the lad where he is. Arise, lift up the lad, and hold him in thine hand; for I will make him a great nation. And God opened her eyes, and she saw a well of water; and she went, and filled the bottle with water, and gave the lad drink. And God was with the lad; and he grew, and dwelt in the wilderness, and became an archer. Genesis 21:9–20.

> І Сара побачила, що син Агар, єгиптянки, яку вона народила Авраамові, насміхався. Тому вона сказала Авраамові: Вижени цю рабиню та її сина, бо син цієї рабині не буде спадкоємцем разом із моїм сином, з Ісааком. І це було дуже прикро в очах Авраама через його сина. І Бог сказав Авраамові: Нехай не буде це тяжким у твоїх очах через хлопця і через твою рабиню; у всьому, що сказала тобі Сара, послухай її голосу, бо в Ісаакові назветься твоє потомство. А також сина рабині Я вчиню народом, бо він твоє потомство. І Авраам устав рано-вранці, і взяв хліб та бурдюк з водою, і дав їх Агарі, поклавши їй на плечі, і віддав їй дитину, та відпустив її; і вона пішла та блукала пустинею Беер-Шеви. І вода в бурдюку вичерпалася, і вона поклала дитину під одним із кущів. І вона пішла та сіла навпроти нього, на віддалі, як постріл з лука, бо сказала: Щоб не бачити смерті дитини. І вона сіла навпроти нього, підняла голос і заплакала. І Бог почув голос хлопця; і Ангол Божий покликав до Агар із неба і сказав їй: Що тобі, Агар? Не бійся, бо Бог почув голос хлопця там, де він є. Устань, підійми хлопця і підтримай його своєю рукою, бо Я зроблю його великим народом. І Бог відкрив їй очі, і вона побачила криницю води; і вона пішла, і наповнила бурдюк водою, і напоїла хлопця. І Бог був із хлопцем; і він зростав, і жив у пустині, і став лучником. Буття 21:9–20.

Back to Articles