Article

# Книга Даниїла — Номер вісімдесят дев’ять

Викриття хибних доктрин: історичне дослідження «щоденного» в адвентизмі

Author

Jeff Pippenger

Published

February 22, 2024

Formats

PDF
Word

У вісімдесят першій статті цієї серії статей про книгу Даниїла ми включили уривок із Manuscript Releases, т. 20, с. 17–22, де сестра Вайт чітко зазначає, що вчення про те, що «щоденне» представляє Христове святилище, було передане старійшинам Прескотту та Даніеллсу «ангелами, яких було вигнано з неба». Вона насправді не окреслює їхню хибну ідею щодо «щоденного», як це зробив я, але історичні свідчення більш ніж очевидно показують, що саме це вони намагалися утвердити як істину. Вони прагнули переписати частини книги Урії Сміта «Даниїл і Об’явлення», які підтримують розуміння «щоденного», яке вона у «Ранніх творах», на сторінці сімдесят чотири, визначає як правильний погляд.

В. В. Прескотт видавав періодичний журнал під назвою «Протестант», єдиною темою якого було просування хибного розуміння «щоденного». Він разом із президентом Генеральної конференції А. Ґ. Даніелсом стали сатанинським авангардом, щоб продовжити зусилля Прескотта щодо утвердження хибної доктрини як ортодоксального погляду в адвентизмі, але доки Еллен Вайт була жива, їхній успіх у цій сатанинській справі стримувався. У 1931 році Даніелс повідомив, що саме в тому році, коли було написано уривок із Manuscript Releases (1910), він (Даніелс) мав розмову із сестрою Вайт на тему «щоденного» і що вона дала йому підстави вважати, що правильним є погляд, якого дотримувалися він і Прескотт.

Важливо розуміти цю історію, адже ми розпочинаємо розгляд примноження знання, що настало 1989 року, коли було розкрито священні лінії реформи та останні шість віршів одинадцятого розділу книги Даниїла. Щоб розпізнати світло, яке з’явилося з крахом Радянського Союзу на виконання сорокового вірша одинадцятого розділу Даниїла, необхідно правильно зрозуміти «щоденне» і пророчу історію, яку представляє «щоденне», бо ця історія ілюструє її повтор у віршах 40–45 одинадцятого розділу Даниїла. Ці вірші показують, що послання, розкриті в них, — це «вісті зі сходу та півночі», що призводять до остаточного переслідування Божого народу.

> Але вісті зі сходу й півночі стривожать його; тому він вирушить у великій люті, щоб нищити й цілковито погубити багатьох. І поставить намети свого палацу між морями на славній святій горі; але прийде кінець йому, і ніхто йому не допоможе. Даниїла 11:44, 45.

Послання сорокового вірша, яке було розпечатане під час краху Радянського Союзу в 1989 році, є посланням пізнього дощу, яке спричинить те, що папство (цар півночі) «вийде з великою люттю, щоб нищити й цілковито погубити багатьох». «Вісті» в пророчому розумінні — це послання.

> А як вони будуть проповідувати, якщо не будуть послані? Як написано: Які гарні ноги тих, що проповідують Євангеліє миру і приносять радісну звістку про блага! Римлян 10:15.

Послання пізнього дощу — це послання, яке проголошують Божі сторожі останніх днів, що співають пісню про виноградник і пісню Мойсея й Агнця.

> Які прекрасні на горах ноги того, хто приносить добру звістку, хто сповіщає мир; хто приносить добру звістку про добро, сповіщає спасіння; хто говорить Сіонові: Твій Бог царює! Сторожі твої піднесуть голос; разом заспівають одним голосом, бо око в око побачать, коли Господь поверне Сіон. Ісая 52:7, 8.

«Вісті» у сорок четвертому вірші одинадцятого розділу Даниїла розлючують людину гріха, і звершується кінцева папська різанина. Ця вістка є вісткою третього ангела, яка наростає до гучного кличу при близькому запровадженні недільного закону.

> Ніхто не буде засуджений, доки не матиме світла і не усвідомить обов’язковість четвертої заповіді. Але коли вийде указ, що примушуватиме до дотримання фальшивої суботи, і гучний клич 'третього ангела' застерігатиме людей від поклоніння звірові та його образу, буде чітко проведено межу між фальшивим і справжнім. Тоді ті, хто й надалі залишатимуться в переступі, приймуть знак звіра. Знаки часу, 8 листопада 1899 р.

«Вісті зі сходу й півночі», що розлючують папство, переростають у гучний клич під час недільного закону, і ця вістка є вісткою пізнього дощу, що розпочався 11 вересня 2001 року. Вислів «гучний голос» є пророчим терміном, що означає зростаючу силу.

> "Істина для цього часу, вістка третього ангела, має проголошуватися гучним голосом, тобто з дедалі більшою силою, у міру того, як ми наближаємося до великого остаточного випробування." Матеріали 1888 року, 1710.

«Звістка» сорок четвертого вірша — це звістка пізнього дощу безпосередньо перед завершенням випробувального часу для людей, коли повстане Михаїл. Це та сама звістка пізнього дощу, яка прийшла 11 вересня 2001 року, але вона наростає до гучного кличу, або до гучного голосу, коли сто сорок чотири тисячі будуть запечатані, і тоді Святий Дух буде вилитий без міри. Це та сама звістка пізнього дощу, що ознаменувала період запечатування ста сорока чотирьох тисяч.

Йдеться про звістку пізнього дощу, яку підмінено звісткою миру і безпеки, що її проголошує лаодикійський адвентизм від приходу "осла" до приходу "лева". Період між 11 вересня 2001 року і недільним законом, що невдовзі настане, становить духовне смертне ложе для лаодикійського адвентизму, а ті, кого судитимуть після того, як буде суджений Божий дім (Єрусалим), помирають у тій самій могилі. Смертне ложе для лаодикійського адвентизму — між ослом і левом, а звістка, яку відкидають і яка призводить до їхньої смерті, — це "звістка із "сходу" (символ ісламу) і півночі (символ папства). Це та сама звістка, яка є звісткою третього ангела.

Останні шість віршів одинадцятого розділу книги Даниїла, які були розпечатані в час кінця у 1989 році, є вісткою пізнього дощу, що звіщається в час, коли проголошується фальшива вістка пізнього дощу про «мир і безпеку». Випробування пізнього дощу спершу приходить до Божого дому, бо там починається суд, а потім — до іншої отари поза Божим домом. З цієї причини вкрай важливо зрозуміти «брехню», яку було введено в лаодикійський адвентизм у третьому поколінні, бо коли Бог виливає Свого Святого Духа на тих, кого Він запечатує, водночас виливає сильну оману на тих, хто не приймає любові істини.

Під час суперечки перших півтора десятиліть ХХ століття щодо «щоденного» одним із тих, хто захищав правильну міллеритську позицію, згідно з якою «щоденне» є символом язичництва, був Ф. С. Ґілберт. Ґілберт був наверненим з юдаїзму і досконало читав і говорив івритом. Він захищав піонерську позицію в книзі Даниїла, спираючись на своє розуміння івриту. У 1910 році, саме в той рік, коли сестра Вайт написала рукопис, який на десятиліття мав бути прихований і в якому стверджувалося, що погляд Даніеллса та Прескотта на «щоденне» походив від ангелів Сатани, Ґілберт мав особисту бесіду із сестрою Вайт щодо «щоденного».

Ми знаємо, що він мав інтерв’ю, бо він негайно (наступного дня) написав короткий виклад того інтерв’ю, яке мав із Сестрою Вайт. У 1931 році А. Г. Даніелс заявив, що мав інтерв’ю із Сестрою Вайт на тему "щоденного" в тому ж році — 1910-му. Даніелс стверджував, що Сестра Вайт не залишила йому іншого висновку, окрім того, що "щоденне" було символом служіння Христа у святині. Але твердження Даніелса про інтерв’ю було не лише "брехнею", це "брехня" пророцтва, яка породжує сильну оману.

Для тих, хто може не мати доступу до діаграм 1843 і 1850 років, важливо розуміти, що коли діаграма 1843 року була опублікована у 1842 році, міллеріти все ще вірили, що святилище, яке мало бути очищене на виконання пророцтва про дві тисячі триста років, — це земля. Коли вони опублікували діаграму 1850 року, вони вже знали, що святилище, яке належало очистити, — небесне святилище. З цієї причини діаграма 1843 року не має зображення Божого святилища, але діаграма 1850 року має зображення Божого святилища. Це важливо, бо Даніелс стверджував, що під час своєї зустрічі із сестрою Вайт він показав їй діаграму 1843 року і вказав на святилище на діаграмі. Це було б неможливо, бо на діаграмі 1843 року немає святилища. Його твердження про зустріч було «брехнею».

Коли у 2009 році я опрацьовував цю історію і дізнався, що чоловіки з обох боків цього питання стверджували, що мали інтерв’ю з сестрою Уайт щодо «щоденного», я написав електронного листа до Фонду Еллен Уайт і запитав, чи мають вони доступ до журналу, в якому фіксувалися інтерв’ю сестри Уайт у 1910 році. Вони відповіли, що у них досі є цей журнал. Нижче наведено мій лист і відповідь від Фонду Еллен Уайт.

Понеділок, 19 січня 2009 року

Кого це стосується:

Мені казали, що існує журнал, у якому фіксувалося, хто мав зустрічі із сестрою Вайт і чого ці зустрічі стосувалися. Я намагаюся підтвердити або спростувати, чи мав А. Ґ. Даніелс зустріч із сестрою Вайт у 1910 році щодо питання «щоденного». Мені відомо, що є історичні свідчення про те, що зустріч відбулася, але мене цікавить, чи є якийсь запис в офіційному журналі, де це насправді зафіксовано. Водночас мені казали, що Ф. К. Ґілберт також мав зустріч із сестрою Вайт у 1910 році з приводу «щоденного», і мені хотілося б знати, чи можна це підтвердити за журналом, який вівся її персоналом у той період. Можливо, такого журналу не було, або, якщо він був, ви не надаєте цієї інформації, або, можливо, вам не під силу перевірити це для мене, навіть якщо він існує. Тож у будь-якому разі хочу запитати. Будь-яка допомога з вашого боку буде високо цінуватиметься.

Шановний Джефф,

Дякуємо за ваш електронний лист. У нас справді є доволі повний опис маршруту Еллен Вайт, складений на основі її листів, щоденників і опублікованих оголошень про зустрічі, але "журналу подорожей" як такого немає.

Ви, без сумніву, читали про візит А. Г. Данієллса до Еллен Уайт у т. 6 EGW Biography, The Later Elmshaven Years, с. 256, 257. Ми не знайшли жодного незалежного запису цього інтерв’ю. У нас є лист від елдера Ґілберта від 1 червня 1910 року, в якому він повідомляє про намір перебувати в St. Helena (де жила Еллен Уайт) 6–9 червня. Це весь обсяг підтверджувальної документації, про який мені відомо.

Нехай Бог благословить — Тім Пуар’є, заступник директора Естейту Еллен Ґ. Вайт

Немає жодних незалежних відомостей про те, що Даніеллс коли-небудь давав інтерв’ю щодо теми «the daily», але є лист від Гілберта, в якому він повідомляє про намір перебувати в її домі з шостого по дев’яте червня 1910 року.

У біографії сестри Вайт, на яку посилається фонд Еллен Вайт, у якій її онук розглядає питання інтерв’ю Даніеллса, він записав заяву Даніеллса щодо сфабрикованого інтерв’ю 1910 року:

> В якийсь момент трохи згодом під час дискусій старійшина Даніелс, у супроводі В. К. Вайта та С. С. Кріслера, палко бажаючи дізнатися від самої Еллен Вайт, що саме означало її висловлювання у книзі «Ранні твори», пішов до неї й виклав їй це питання. Даніелс узяв із собою «Ранні твори» та діаграму 1843 року. Він сів поруч із Еллен Вайт і засипав її запитаннями. Його звіт про цю розмову підтвердив В. К. Вайт:

> 'Спочатку я прочитав сестрі Вайт наведене вище в Early Writings твердження. Потім я поклав перед нею нашу пророчу діаграму, яку наші служителі використовують для тлумачення пророцтв Даниїла та Об’явлення. Я звернув її увагу на зображення святилища, а також на період у 2300 років, як вони були зображені на діаграмі.

> 'Тоді я запитав, чи може вона пригадати, що їй було показано щодо цього питання.

> 'Як я пам’ятаю її відповідь, вона почала з того, що розповіла, як деякі з керівників, які брали участь у русі 1844 року, намагалися знайти нові дати завершення 2300-річного періоду. Ця спроба полягала у встановленні нових дат пришестя Господа. Це спричиняло замішання серед тих, хто був у Адвентному русі.

> "'У цій плутанині, за її словами, Господь відкрив їй, що погляд щодо дат, якого дотримувалися і який було представлено, був правильним, і що ніколи більше не слід встановлювати іншого часу, ані проголошувати іншого послання про час."

> 'Тоді я попросив її розповісти, що їй було відкрито про решту «щоденного» — Князя, воїнства, відняття «щоденного» і повалення святині.

> 'Вона відповіла, що ці аспекти не були показані їй у видінні так, як була показана часова частина. Вона не бралася давати пояснення щодо тих аспектів пророцтва.

> 'Інтерв'ю справило на мене глибоке враження. Без вагань вона вільно, чітко й докладно говорила про 2300-річний період, але щодо іншої частини пророцтва вона мовчала.

> «Єдиний висновок, до якого я міг дійти з її вільного пояснення часу та її мовчання щодо відняття «щоденного» і повалення святилища, полягав у тому, що видіння, дане їй, стосувалося часу, і що вона не отримала жодного пояснення щодо інших частин пророцтва. — DF 201b, заява AGD, 25 вересня 1931 р.». Артур Вайт, «Еллен Ґ. Вайт», том 6, 257.

Даніелс стверджував, що показав їй діаграму 1843 року і запитав її про святиню, якої на цій діаграмі немає. Він також стверджував, що взяв книгу Early Writings і засипав її запитаннями про те, що вона мала на увазі, коли чітко підтримала піонерське розуміння «щоденного» і що діаграма була спрямована рукою Господа. Син Еллен Вайт, який був батьком Артура Л. Вайта, біографа, що написав огляд цієї нібито події, прийняв сатанинський погляд Даніелса і Прескотта на «щоденне» і підтвердив твердження Даніелса щодо того, що він чув під час інтерв’ю. Вони просто були неуважні зі своєю вигаданою історією, бо діаграма 1843 року не зображує жодної святині, на яку Даніелс міг би вказати.

Ще одна неправда, що фігурує в інтерв’ю, — це брехня про те, що уривок із «Early Writings» був застереженням проти «визначення часу». Уривок, про який нібито запитував Деніелс, такий:

> Мені було показано, що діаграма 1843 року була спрямована рукою Господа, і що її не слід змінювати; що числа були такими, як Він хотів; що Його рука була над нею і приховала помилку в деяких числах, так що ніхто не міг її побачити, доки Він не забрав Свою руку.

> Тоді мені було показано щодо «щоденного» (Даниїл 8:12), що слово «жертва» було додано людською мудрістю і не належить до тексту, і що Господь дав правильний погляд на «щоденне» тим, хто виголошував клич години суду. Коли існувала єдність, до 1844 року, майже всі були єдині в правильному розумінні «щоденного»; але в сум’ятті після 1844 року були прийняті інші погляди, і за цим настали темрява та сум’яття. З 1844 року час не був випробуванням, і більше ніколи ним не буде. Ранні твори, 74, 75.

Віллі С. Вайт, син сестри Вайт, прийняв хибний погляд на "the daily", а його син Артур намагався увічнити "брехню", пов’язану з інтерв’ю, якого ніколи не було, намагаючись стверджувати, що застереження в уривку з "Ранніх творів" було просто й виключно застереженням проти визначення часу. Цей аргумент було вигадано у 1930-х роках і він став основною частиною цієї "брехні".

Ми розглянемо цей аргумент у наступній статті.

> 23 вересня Господь показав мені, що Він вдруге простягнув Свою руку, щоб повернути останок Свого народу, і що в цей час збирання треба подвоїти зусилля. У час розсіяння Ізраїль був уражений і роздертий; але тепер, у час збирання, Бог зцілить і перев’яже Свій народ. У час розсіяння зусилля, спрямовані на поширення істини, мали мало впливу, досягали малого або й нічого; але в час збирання, коли Бог простяг Свою руку, щоб зібрати Свій народ, зусилля для поширення істини матимуть задуманий ефект. Усі повинні бути єдині й ревні в цій праці. Я побачила, що соромно комусь звертатися до часу розсіяння по приклади, які мають керувати нами тепер, у час збирання; бо якщо Бог зробить для нас тепер не більше, ніж Він робив тоді, Ізраїль ніколи не буде зібраний. Так само необхідно, щоб істина публікувалася в газеті, як і проповідувалася.

> Господь показав мені, що таблиця 1843 року була керована Його рукою і що жодну її частину не слід змінювати; що числа були такими, як Він хотів. Що Його рука була над нею й приховала помилку в деяких числах, так що ніхто не міг її побачити, доки Він не відняв Свою руку.

> Тоді я побачив щодо 'Щоденного', що слово 'жертва' було додане людською мудрістю і не належить до тексту; і що Господь дав правильний погляд на нього тим, хто виголосили клич про годину суду. Коли існувала єдність, до 1844 року, майже всі були одностайні щодо правильного розуміння 'Щоденного'; але після 1844 року, в замішанні, були прийняті інші погляди, і за цим послідували темрява й замішання. Review and Herald, 1 листопада 1850 р.

Back to Articles