Article

# The Book of Joel and The Laodicean Seventh-day Adventist Church - Number Thirty-Four

Книга Йоіла і Лаодикійська Церква адвентистів сьомого дня — Номер тридцять чотири

Number Thirty-Four

Номер тридцять чотири

Author

Jeff Pippenger

Published

January 27, 2026

Formats

PDF
Word

In order for there to be a voice in the wilderness, there must be a wilderness. In July of 2023, a voice began to sound identifying that the Lion of the tribe of Judah was then unsealing the revelation of Himself as set forth in chapter one of the book of Revelation. The disappointment of Sabbath, July 18, 2020, began the three and a half days of Revelation eleven that ended on Sabbath, December 30, 2023. That Sabbath, for the first time since July 2020, Future for America spoke publicly on a zoom meeting.

Щоб лунав голос у пустелі, потрібна пустеля. У липні 2023 року почав лунати голос, який засвідчував, що Лев з коліна Юдиного тоді розпечатував об’явлення про Себе, як це викладено в першому розділі Книги Об’явлення. Розчарування, що сталося в суботу, 18 липня 2020 року, розпочало три з половиною дні одинадцятого розділу Об’явлення, які завершилися в суботу, 30 грудня 2023 року. Тієї суботи Future for America вперше від липня 2020 року публічно виступила на зустрічі в Zoom.

From that point on, the Revelation of Jesus Christ has been opening progressively. It started with a revelation of the word “truth,” that was then seen to represent a framework of three steps outlined by the first, thirteenth and twenty-second letters of the Hebrew alphabet, when brought together form the word “truth.” The three steps represented in the framework of the word “truth” was an old truth, placed in a new setting.

Від того моменту Одкровення Ісуса Христа поступово розкривається. Воно розпочалося з одкровення слова «істина», яке згодом було розпізнане як таке, що становить структуру з трьох щаблів, окреслених першою, тринадцятою і двадцять другою літерами єврейського алфавіту, які, будучи поєднані, утворюють слово «істина». Три щаблі, представлені у структурі слова «істина», становили давню істину, поміщену в новий контекст.

For years we have shown the three steps of the courtyard, holy place and Most Holy Place, were parallel to the three works of the Holy Spirit as He convicts of sin in the courtyard, manifests righteousness in the holy place and judges in the Most Holy Place. We have identified these three steps are manifested throughout God’s Word, but all those understandings were magnified with the framework of “truth,” as of 2023. Taking an old truth and placing it in a new framework of truth is what Christ does as He progressively unseals His Word. The “wilderness” that ended in 2023, represents a prophetic “time of the end,” when a prophecy is unsealed. That prophecy is the revelation of Jesus Christ, who is the “Truth.”

Протягом багатьох років ми показували, що три ступені — двір, Святе місце і Святе Святих — є паралельними трьом діянням Святого Духа: Він викриває щодо гріха у дворі, являє праведність у Святому місці і звершує суд у Святому Святих. Ми встановили, що ці три ступені проявляються у всьому Божому Слові, однак усі ці розуміння були увиразнені в межах рамкової структури «істини» станом на 2023 рік. Взяття давньої істини й уміщення її в нову рамкову структуру істини — це те, що чинить Христос, поступово розпечатуючи Своє Слово. «Пустеля», що завершилася 2023 року, репрезентує пророчий «час кінця», коли з пророцтва знімається печать. Цим пророцтвом є об’явлення Ісуса Христа, який є «Істиною».

> “In the time of the Savior, the Jews had so covered over the precious jewels of truth with the rubbish of tradition and fable, that it was impossible to distinguish the true from the false. The Savior came to clear away the rubbish of superstition and long-cherished errors, and to set the jewels of God’s word in the framework of truth. What would the Savior do if he should come to us now as he did to the Jews? He would have to do a similar work in clearing away the rubbish of tradition and ceremony. The Jews were greatly disturbed when he did this work. They had lost sight of the original truth of God, but Christ brought it again to view. It is our work to free the precious truths of God from superstition and error. What a work is committed to us in the gospel!” Review and Herald, June 4, 1889.

> За часів Спасителя юдеї так укрили дорогоцінні перлини істини мотлохом традицій і байок, що стало неможливо відрізнити істинне від фальшивого. Спаситель прийшов, щоб розчистити сміття забобонів і довго плеканих помилок та вставити перлини Слова Божого в оправу істини. Що зробив би Спаситель, якби тепер прийшов до нас, як тоді до юдеїв? Йому довелося б виконати подібну працю, розчищаючи мотлох традицій і обрядів. Юдеї були дуже стривожені, коли Він робив цю працю. Вони втратили з поля зору первісну Божу істину, але Христос знову відкрив її. Наша праця — звільняти дорогоцінні істини Божі від забобонів і помилок. Яка велика праця доручена нам в Євангелії! Review and Herald, 4 червня 1889 р.

It “is our work to free the precious truths of God from superstition and error,” and “set the jewels of God’s Word in the framework of truth.” In 2023 the Lord introduced the framework of truth, in the structure represented by the word “truth.” That framework brings to view the “original” truths “of God.”

«Це — наша праця: звільнити дорогоцінні істини Божі від забобонів та омани», і «закріпити коштовності Божого Слова в обрамленні істини». У 2023 році Господь запровадив обрамлення істини — у структурі, представленій словом «істина». Це обрамлення висвітлює «первісні» істини «Божі».

> “The dust and rubbish of error have buried the precious jewels of truth, but the Lord’s workers can uncover these treasures, so that thousands will look upon them with delight and awe. Angels of God will be beside the humble worker, giving grace and divine enlightenment, and thousands will be led to pray with David, ‘Open thou mine eyes that I may behold wondrous things out of thy law.’ Truths that have been for ages unseen and unheeded, will blaze forth from the illuminated pages of God’s holy word. The churches generally that have heard, refused, and trampled upon the truth, will do more wickedly; but ‘the wise,’ those who are honest, will understand. The book is open, and the words of God reach the hearts of those who desire to know his will. At the loud cry of the angel from heaven who joins the third angel, thousands will awake from the stupor that has held the world for ages, and will see the beauty and value of the truth.” Review and Herald, December 15, 1885.

> "Пил і сміття омани поховали дорогоцінні перлини істини, але Господні працівники можуть відкопати ці скарби, щоб тисячі дивилися на них із захопленням і трепетом. Ангели Божі будуть поруч із покірним працівником, даруючи благодать і божественне просвітлення, і тисячі будуть спонукані молитися разом із Давидом: 'Відкрий мені очі, щоб я побачив дивні речі з Закону Твого.' Істини, які віками були невидимі й знехтувані, спалахнуть із осяяних сторінок святого Божого слова. Церкви загалом, які чули, відкинули й потоптали істину, чинитимуть ще безбожніше; але 'мудрі', ті, що щирі, зрозуміють. Книга відкрита, і слова Божі сягають сердець тих, хто прагне знати Його волю. На гучний клич ангела з неба, який приєднується до третього ангела, тисячі прокинуться від заціпеніння, що тримало світ віками, і побачать красу та цінність істини." Review and Herald, 15 грудня 1885 р.

The “Lord’s workers” who are “the wise” and “who are honest” “will understand,” and will “uncover” “treasures, so that thousands will look upon them with delight and awe.” Unfortunately for Laodicean Adventism it is not they who wake up from their stupor at the loud cry of the third angel, for that is the Sunday law, and that is much too late for Adventism to awaken. The eleventh-hour workers awaken from their “stupor” “at the loud cry of the angel who joins the third angel” at the soon-coming Sunday law. Since 2024, “Truths that have been for ages unseen and unheeded,” have been blazing “forth from the illuminated pages of God’s holy word.”

«Господні робітники», які є «мудрими» і «чесними», «зрозуміють» і «відкриють» «скарби, щоб тисячі споглядали їх із захопленням і благоговінням». На жаль для лаодикійського адвентизму, не вони прокидаються зі свого заціпеніння на гучний клич третього ангела, бо це є недільний закон, і для адвентизму це надто пізно, щоб пробудитися. Робітники одинадцятої години пробуджуються зі свого «заціпеніння» «на гучний клич ангела, який приєднується до третього ангела», під час недільного закону, що невдовзі настане. Від 2024 року «істини, які віками були невидимі й знехтувані», спалахують «із осяяних сторінок Божого святого слова».

In Isaiah 22:22 Eliakim is given a key, and in Matthew 16 Peter is given the keys to the kingdom.

В Ісаї 22:22 Еліякиму дано ключ, а в Матвія 16 Петрові дано ключі від царства.

> And the key of the house of David will I lay upon his shoulder; so he shall open, and none shall shut; and he shall shut, and none shall open. Isaiah 22:22.

> І ключ дому Давида покладу на його плече; тож він відчинить, і ніхто не зачинить; і він зачинить, і ніхто не відчинить. Ісая 22:22.

The “key” is given to Philadelphia, for that is the only other place in the Scriptures the key of opening and shutting is referenced.

«Ключ» дано Філадельфії, бо це єдине інше місце в Писанні, де згадується ключ для відчинення й зачинення.

> And to the angel of the church in Philadelphia write; These things saith he that is holy, he that is true, he that hath the key of David, he that openeth, and no man shutteth; and shutteth, and no man openeth; I know thy works: behold, I have set before thee an open door, and no man can shut it: for thou hast a little strength, and hast kept my word, and hast not denied my name. Revelation 3:7, 8.

> І ангелові церкви у Філадельфії напиши: Так говорить Святий, Істинний, Той, Хто має ключ Давида, Хто відчиняє, і ніхто не зачинить; і зачиняє, і ніхто не відчинить: Я знаю твої діла: ось Я поставив перед тобою відчинені двері, і ніхто не може їх зачинити, бо ти маєш небагато сили, і зберіг Моє слово, і не відрікся від Мого імені. Об'явлення 3:7, 8.

At the last interaction with the quibbling Jews, Christ raised a question that the Jews could not answer.

Під час останньої зустрічі з прискіпливими юдеями Христос поставив запитання, на яке юдеї не спромоглися дати відповідь.

> While the Pharisees were gathered together, Jesus asked them, Saying, What think ye of Christ? whose son is he? They say unto him, The Son of David. He saith unto them, How then doth David in spirit call him Lord, saying, The Lord said unto my Lord, Sit thou on my right hand, till I make thine enemies thy footstool? If David then call him Lord, how is he his son?

> Коли ж фарисеї зібралися разом, Ісус запитав їх, кажучи: Що ви думаєте про Христа? Чий Він син? Вони кажуть Йому: Син Давидів. Він каже їм: Як же тоді Давид у Дусі називає Його Господом, кажучи: "Сказав Господь Господеві моєму: Сядь праворуч Мене, доки не покладу ворогів Твоїх підніжком для ніг Твоїх"? Отож, якщо Давид називає Його Господом, то як же Він йому син?

> And no man was able to answer him a word, neither durst any man from that day forth ask him any more questions. Matthew 22:41–46.

> І ніхто не міг відповісти йому й слова, і від того дня ніхто вже не наважувався більше ставити йому запитань. Матвій 22:41–46.

The Jews were unable to understand the prophetic relationship of David and Christ, for they lacked the prophetic keys to understand the biblical language of line upon line. Christ ended His interaction with the Jews by identifying their blindness was based upon their inability to correctly divide the Word of truth. He had identified that if you understood Moses, you would understand Christ, but they did not understand the Scriptures they claimed to uphold and defend.

Юдеї не могли зрозуміти пророчого зв’язку між Давидом та Христом, бо їм бракувало пророчих ключів для розуміння біблійної мови «рядок на рядок». Христос завершив Свою розмову з юдеями, виявивши, що їхня сліпота ґрунтувалася на їхній нездатності правильно розділяти Слово істини. Він вказав, що якби вони розуміли Мойсея, то зрозуміли б і Христа; але вони не розуміли Писання, які твердили, що обстоюють і обороняють.

The “key” of the “house of David” was given to the Millerites, who were the church of Philadelphia. The “key” was a reformatory movement that was represented by open and shut doors. From 1798 unto 1863 the Millerite movement went from the experience of Philadelphia unto the experience of Laodicea, while going from a movement unto a church. A door opened and a door closed on April 19, 1844, as a door opened and a door closed on October 22, 1844, as a door opened and a door closed in 1863.

«Ключ» «дому Давидового» було дано міллерітам, які були церквою Філадельфії. «Ключ» був реформаційним рухом, представленим образом відчинених і зачинених дверей. З 1798 до 1863 року міллеритський рух перейшов від досвіду Філадельфії до досвіду Лаодикії, водночас переходячи від руху до церкви. Двері відчинилися і двері зачинилися 19 квітня 1844 року; двері відчинилися і двері зачинилися 22 жовтня 1844 року; і двері відчинилися і двері зачинилися 1863 року.

Eliakim had a key, but Peter was given “keys.” The key in the singular was the shut door of 1844.

Еліяким мав ключ, але Петрові було дано «ключі». Ключ у однині був зачиненими дверима 1844 року.

> “The subject of the sanctuary was the key which unlocked the mystery of the disappointment of 1844. It opened to view a complete system of truth, connected and harmonious, showing that God’s hand had directed the great advent movement and revealing present duty as it brought to light the position and work of His people.” The Great Controversy, 423.

> «Вчення про святилище було ключем, що розкрив таємницю розчарування 1844 року. Воно відкрило погляду цілісну, взаємопов’язану й гармонійну систему істини, показуючи, що Божа рука керувала великим адвентним рухом, і виявляючи теперішній обов’язок, коли висвітлювало становище та працю Його народу». Велика боротьба, 423.

The subject of the sanctuary was the key that unlocked the shut door of 1844, but Peter was also given the keys of the kingdom.

Питання про святилище було ключем, який відчинив замкнені двері 1844 року, але й Петрові були дані ключі Царства.

> And Jesus answered and said unto him, Blessed art thou, Simon Barjona: for flesh and blood hath not revealed it unto thee, but my Father which is in heaven. And I say also unto thee, That thou art Peter, and upon this rock I will build my church; and the gates of hell shall not prevail against it. And I will give unto thee the keys of the kingdom of heaven: and whatsoever thou shalt bind on earth shall be bound in heaven: and whatsoever thou shalt loose on earth shall be loosed in heaven. Matthew 16:17–19.

> Ісус відповів і сказав йому: Блаженний ти, Симоне, сину Йони, бо не плоть і кров відкрили це тобі, але мій Отець, що на небі. І я також кажу тобі: ти Петро, і на цій скелі я збудую мою церкву; і брами аду не здолають її. І дам тобі ключі Царства Небесного; і що ти зв’яжеш на землі, буде зв’язане на небі; і що ти розв’яжеш на землі, буде розв’язане на небі. Матвій 16:17–19.

Line upon line, Philadelphia, the last covenant bride as represented by Peter, is given the key of the house of David as well as the keys to the kingdom of heaven. The key of the house of David is the last subject Jesus interacted with the Pharisees over.

Рядок за рядком, Філадельфія, остання завітна наречена, як представлена Петром, отримує ключ Давидового дому, а також ключі Царства Небесного. Ключ Давидового дому є останньою темою, з приводу якої Ісус мав справу з фарисеями.

> While the Pharisees were gathered together, Jesus asked them, Saying, What think ye of Christ? whose son is he? They say unto him, The Son of David. He saith unto them, How then doth David in spirit call him Lord, saying, The Lord said unto my Lord, Sit thou on my right hand, till I make thine enemies thy footstool? If David then call him Lord, how is he his son?

> Коли ж фарисеї зібралися разом, Ісус запитав їх, кажучи: Що ви думаєте про Христа? Чий Він син? Вони кажуть Йому: Син Давидів. Він каже їм: Як же тоді Давид у Дусі називає Його Господом, кажучи: "Сказав Господь Господеві моєму: Сядь праворуч Мене, доки не покладу ворогів Твоїх підніжком для ніг Твоїх"? Отож, якщо Давид називає Його Господом, то як же Він йому син?

> And no man was able to answer him a word, neither durst any man from that day forth ask him any more questions. Matthew 22:41–46.

> І ніхто не міг відповісти йому й слова, і від того дня ніхто вже не наважувався більше ставити йому запитань. Матвій 22:41–46.

The subject of David and his Lord is exactly where Peter begins at Pentecost in the upper room at the third hour. The subject that closed the door of interaction between the Pharisees and Christ is the key Peter used to open the door of the upper room at Pentecost.

Тема про Давида та його Господа — саме з неї Петро розпочинає у день П’ятдесятниці в горниці, о третій годині. Тема, що зачинила двері діалогу між фарисеями та Христом, є тим ключем, яким Петро відчинив двері горниці у день П’ятдесятниці.

> For David is not ascended into the heavens: but he saith himself, The Lord said unto my Lord, Sit thou on my right hand, Until I make thy foes thy footstool. Therefore let all the house of Israel know assuredly, that God hath made that same Jesus, whom ye have crucified, both Lord and Christ.

> Бо Давид не вознісся на небеса; але сам говорить: Господь сказав Господеві моєму: «Сядь праворуч мене, доки не покладу ворогів твоїх підніжком ніг твоїх». Отож нехай увесь дім Ізраїлів достеменно знає, що Бог учинив того самого Ісуса, якого ви розіп’яли, і Господом, і Христом.

> Now when they heard this, they were pricked in their heart, and said unto Peter and to the rest of the apostles, Men and brethren, what shall we do?

> А коли вони почули це, були вражені в серці і сказали Петрові та решті апостолів: Мужі-браття, що нам робити?

> Then Peter said unto them, Repent, and be baptized every one of you in the name of Jesus Christ for the remission of sins, and ye shall receive the gift of the Holy Ghost. For the promise is unto you, and to your children, and to all that are afar off, even as many as the Lord our God shall call. And with many other words did he testify and exhort, saying, Save yourselves from this untoward generation. Then they that gladly received his word were baptized: and the same day there were added unto them about three thousand souls. Acts 2:34–41.

> Тоді Петро промовив до них: Покайтеся, і нехай охреститься кожен із вас в ім'я Ісуса Христа на відпущення гріхів, і одержите дар Святого Духа. Бо обітниця ця — для вас і для дітей ваших, і для всіх, що далеко, — усіх, кого покличе Господь, Бог наш. І багатьма іншими словами він свідчив і напоумляв, кажучи: Спасайтеся від цього спотвореного роду. Тоді ті, які з радістю прийняли його слово, охрестилися; і того ж дня додалося до них близько трьох тисяч душ. Дії 2:34-41.

Peter had the keys to bind or loose, and when he did so, heaven was in agreement with Peter’s action. Peter represents Divinity and humanity working together to unseal the truths of God’s Word. When those truths are unsealed, they are represented as knowledge.

Петро мав ключі, щоб в’язати або розв’язувати, і коли він це робив, небо було в згоді з діянням Петра. Петро уособлює співдіяння Божества і людства, спрямоване на розпечатування істин Слова Божого. Коли ті істини розпечатуються, вони постають як знання.

> “The key of knowledge in Christ’s day had been taken away by those who should have held it to unlock the treasure house of wisdom in the Old Testament Scriptures. The rabbis and teachers had virtually shut up the kingdom of heaven from the poor and the afflicted, and left them to perish. In His discourses Christ did not bring many things before them at once, lest He might confuse their minds. He made every point clear and distinct. He did not disdain the repetition of old and familiar truths in prophecies if they would serve His purpose to inculcate ideas.

> За днів Христа ключ знання відібрали ті, хто мав би тримати його, щоб відчиняти скарбницю мудрості у Писаннях Старого Заповіту. Равини та вчителі фактично зачинили Царство Небесне для убогих і стражденних і залишили їх гинути. У Своїх повчаннях Христос не викладав їм одразу багато речей, щоб не спантеличити їхній розум. Він робив кожну думку чіткою й зрозумілою. Він не цурався повторення давніх і знайомих істин із пророцтв, якщо це служило Його меті — прищеплювати ідеї.

> “Christ was the originator of all the ancient gems of truth. Through the work of the enemy these truths had been displaced. They had been disconnected from their true position, and placed in the framework of error. Christ’s work was to readjust and establish the precious gems in the framework of truth. The principles of truth which had been given by Himself to bless the world had, through Satan’s agency, been buried and had apparently become extinct. Christ rescued them from the rubbish of error, gave them a new, vital force, and commanded them to shine as precious jewels, and stand fast forever.

> Христос був першоджерелом усіх стародавніх перлин істини. Через діяльність ворога ці істини були витіснені. Їх було відірвано від їхнього істинного місця й уміщено в оправу омани. Праця Христа полягала в тому, щоб наново впорядкувати й утвердити дорогоцінні перлини в оправі істини. Засади істини, які Він Сам дав, щоб благословити світ, через діяльність Сатани були поховані й, здавалося, щезли. Христос визволив їх із мотлоху омани, надав їм нової життєвої сили і звелів їм сяяти, мов коштовні камені, і стояти непохитно навіки.

> “Christ Himself could use any of these old truths without borrowing the smallest particle, for He had originated them all. He had cast them into the minds and thoughts of each generation, and when He came to our world He rearranged and vitalized the truths which had become dead, making them more forcible for the benefit of future generations. It was Jesus Christ who had the power of rescuing the truths from the rubbish, and again giving them to the world with more than their original freshness and power.” Manuscript Releases, volume 13, 240, 241.

> "Сам Христос міг користуватися будь-якою з цих давніх істин, не запозичуючи ані найменшої часточки, бо Він започаткував їх усі. Він вкладав їх у розум і думки кожного покоління, і коли Він прийшов у наш світ, Він по-новому упорядкував і оживив істини, що стали мертвими, зробивши їх переконливішими на благо майбутніх поколінь. Саме Ісус Христос мав силу визволяти істини з-під мотлоху й знову давати їх світові з більшою, ніж первісна, свіжістю та силою." Manuscript Releases, том 13, 240, 241.

Peter’s keys were to bind and to loose, and Peter represents the last Christian bride, who are the one hundred and forty-four thousand. The binding message of Peter represented in the witness of the one hundred and forty-four thousand is the sealing. The loosing message of Peter in the witness of the one hundred and forty-four thousand is Islam of the third woe.

Ключі Петра були для того, щоб в’язати і розв’язувати, а Петро представляє останню християнську наречену, яку становлять сто сорок чотири тисячі. Зв’язувальне послання Петра, представлене у свідченні ста сорока чотирьох тисяч, є запечатанням. Розв’язувальне послання Петра у свідченні ста сорока чотирьох тисяч — це іслам третього горя.

> “I then saw the third angel. Said my accompanying angel, ‘Fearful is his work. Awful is his mission. He is the angel that is to select the wheat from the tares, and seal, or bind, the wheat for the heavenly garner. These things should engross the whole mind, the whole attention.’” Early Writings, 119.

> Тоді мені було показано третього ангела. Сказав мій ангел-супровідник: «Страшне його діло. Жахлива його місія. Він — ангел, що має відібрати пшеницю від куколю і запечатати, або зв’язати, пшеницю для небесної житниці. Ці речі мають поглинати весь розум, усю увагу». Ранні твори, 119.

The wheat that are bound are represented by the first fruit wheat offering of Pentecost, that as a wave offering would represent the lifting up of the ensign of the one hundred and forty-four thousand. The sealing of God’s people is Peter’s internal message, that occurs during the history of Islam of the third woe that is progressively loosed from 9/11 onward.

Зв’язана пшениця представлена приношенням пшеничних первоплодів на П’ятидесятницю, яке, як приношення колихання, представляло б піднесення стяга ста сорока чотирьох тисяч. Запечатання Божого народу є внутрішнім посланням Петра, яке відбувається під час історії ісламу третього горя, яке поступово розв’язується, починаючи з 11 вересня.

> And after these things I saw four angels standing on the four corners of the earth, holding the four winds of the earth, that the wind should not blow on the earth, nor on the sea, nor on any tree. And I saw another angel ascending from the east, having the seal of the living God: and he cried with a loud voice to the four angels, to whom it was given to hurt the earth and the sea, Saying, Hurt not the earth, neither the sea, nor the trees, till we have sealed the servants of our God in their foreheads. Revelation 7:1–3.

> І після цього я побачив чотирьох ангелів, які стояли на чотирьох кутах землі, стримуючи чотири вітри землі, щоб вітер не дув ані на землю, ані на море, ані на жодне дерево. І я побачив іншого ангела, що підіймався зі сходу, маючи печать Бога Живого: і він крикнув голосом гучним до чотирьох ангелів, яким було дано шкодити землі й морю, кажучи: Не шкодьте ні землі, ні морю, ані деревам, доки ми не запечатаємо слуг нашого Бога на їхніх чолах. Об'явлення 7:1–3.

Those four winds that are restrained during the binding of God’s people were released at 9/11, and then restrained by George Bush the lesser. The external message of Peter is Islam, and the loosening and the restraining if Islam is the external message that runs through the sealing time. Peter’s humanity is connected with Divinity, for the keys given to him represent agreement between heaven and earth.

Ті чотири вітри, які стримуються під час зв’язування Божого народу, були розв’язані під час 9/11, а потім були стримані Джорджем Бушем-молодшим. Зовнішнє послання Петра — це іслам, і розв’язування та стримування ісламу є зовнішнім посланням, що проходить через час запечатування. Людська природа Петра поєднана з Божеством, бо дані йому ключі виражають узгодженість між небом і землею.

We will continue this study in the next article.

Ми продовжимо це дослідження у наступній статті.

> “The darkness of the evil one encloses those who neglect to pray. The whispered temptations of the enemy entice them to sin; and it is all because they do not make use of the privileges that God has given them in the divine appointment of prayer. Why should the sons and daughters of God be reluctant to pray, when prayer is the key in the hand of faith to unlock heaven’s storehouse, where are treasured the boundless resources of Omnipotence? Without unceasing prayer and diligent watching we are in danger of growing careless and of deviating from the right path. The adversary seeks continually to obstruct the way to the mercy seat, that we may not by earnest supplication and faith obtain grace and power to resist temptation.

> Темрява лукавого огортає тих, хто нехтує молитвою. Нашіптувані спокуси ворога зваблюють їх до гріха; і все це тому, що вони не користуються привілеями, які Бог дарував їм у божественному установленні молитви. Чому сини й дочки Божі мають бути неохочими до молитви, коли молитва — це ключ у руці віри, що відмикає небесну скарбницю, де зберігаються безмежні багатства Всемогутності? Без невпинної молитви та пильного чування ми наражаємося на небезпеку стати недбалими й відхилитися від праведного шляху. Супротивник безнастанно прагне перегороджувати шлях до умилостивилища, щоб ми не могли через ревне благання і віру одержати благодать і силу протистояти спокусі.

> “There are certain conditions upon which we may expect that God will hear and answer our prayers. One of the first of these is that we feel our need of help from Him. He has promised, ‘I will pour water upon him that is thirsty, and floods upon the dry ground.’ Isaiah 44:3. Those who hunger and thirst after righteousness, who long after God, may be sure that they will be filled. The heart must be open to the Spirit’s influence, or God’s blessing cannot be received.

> Існують певні умови, за яких ми можемо очікувати, що Бог вислухає й відповість на наші молитви. Однією з перших таких умов є те, щоб ми відчували свою потребу в Його допомозі. Він обіцяв: «Я виллю воду на спраглого і потоки — на суху землю». Ісая 44:3. Ті, що голодні й спраглі праведності, що прагнуть Бога, можуть бути певні, що будуть насичені. Серце має бути відкрите для впливу Духа, інакше Боже благословення не може бути прийняте.

> “Our great need is itself an argument and pleads most eloquently in our behalf. But the Lord is to be sought unto to do these things for us. He says, ‘Ask, and it shall be given you.’ And ‘He that spared not His own Son, but delivered Him up for us all, how shall He not with Him also freely give us all things?’ Matthew 7:7; Romans 8:32.

> Наша велика нужда сама по собі є аргументом і найкрасномовніше заступається за нас. Проте до Господа належить звертатися, щоб Він учинив ці речі для нас. Він говорить: «Просіть, і буде дано вам». І: «Той, хто не пожалів Свого Сина, але видав Його за всіх нас, як же не дарує нам разом із Ним і всього?» Матвія 7:7; Римлян 8:32.

> “If we regard iniquity in our hearts, if we cling to any known sin, the Lord will not hear us; but the prayer of the penitent, contrite soul is always accepted. When all known wrongs are righted, we may believe that God will answer our petitions. Our own merit will never commend us to the favor of God; it is the worthiness of Jesus that will save us, His blood that will cleanse us; yet we have a work to do in complying with the conditions of acceptance.

> Якщо ми таїмо беззаконня в наших серцях, якщо тримаємося будь-якого свідомого гріха, Господь не почує нас; але молитва каятливої, сокрушеної душі завжди приймається. Коли всі відомі нам кривди залагоджені, ми можемо вірити, що Бог відповість на наші прохання. Наші власні заслуги ніколи не здобудуть нам Божої прихильності; нас спасе заслуга Ісуса, Його кров очистить нас; однак нам належить виконати діло, додержуючись умов прийняття.

> “Another element of prevailing prayer is faith. ‘He that cometh to God must believe that He is, and that He is a rewarder of them that diligently seek Him.’ Hebrews 11:6. Jesus said to His disciples, ‘What things soever ye desire, when ye pray, believe that ye receive them, and ye shall have them.’ Mark 11:24. Do we take Him at His word?” Steps to Christ, 94–96.

> Ще одним елементом переможної молитви є віра. «Хто приходить до Бога, повинен вірити, що Він є, і що Він винагороджує тих, які ревно шукають Його». Євреїв 11:6. Ісус сказав Своїм учням: «Усе, чого тільки бажаєте, коли молитеся, вірте, що одержуєте їх, і матимете їх». Марка 11:24. Чи віримо ми Йому на слово? Кроки до Христа, 94–96.

> “Here is a lesson for young men who profess to be servants of God, bearing His message, who are exalted in their own estimation. They can trace nothing remarkable in their experience, as could Elijah, yet they feel above performing duties which to them appear menial. They will not come down from their ministerial dignity to do needful service, fearing that they will be doing the work of a servant. All such should learn from the example of Elijah. His word locked the treasures of heaven, the dew and rain, from the earth three years. His word alone was the key to unlock heaven and bring showers of rain. He was honored of God as he offered his simple prayer in the presence of the king and the thousands of Israel, in answer to which fire flashed from heaven and kindled the fire upon the altar of sacrifice. His hand executed the judgment of God in slaying eight hundred and fifty priests of Baal; and yet, after the exhausting toil and most signal triumph of the day, he who could bring clouds and rain and fire from heaven was willing to perform the service of a menial and run before the chariot of Ahab in the darkness and in the wind and rain to serve the sovereign whom he had not feared to rebuke to his face because of his sins and crimes. The king passed within the gates. Elijah wrapped himself in his mantle and lay upon the bare earth.” Testimonies, volume 3, 287.

> Ось урок для молодих чоловіків, які визнають себе слугами Божими, що несуть Його послання, і підносять себе у власних очах. Вони не можуть віднайти у своєму досвіді нічого визначного, як міг Ілля, однак вважають нижче своєї гідності виконувати обов’язки, що здаються їм прислужницькими. Вони не зійдуть зі своєї служительської гідності, щоб виконати необхідне служіння, боячись, що виконуватимуть працю слуги. Усім таким слід навчитися з прикладу Іллі. Його слово замкнуло небесні скарбниці — росу й дощ — від землі на три роки. Лише його слово було ключем, щоб відчинити небо і звести зливи дощу. Він був ушанований Богом, коли возніс свою просту молитву перед царем і тисячами Ізраїля, у відповідь на яку вогонь спалахнув з небес і розпалив вогонь на жертовнику жертви. Його рука виконала Божий суд, умертвивши вісімсот п’ятдесят жерців Ваала; і все ж, після виснажливої праці та найвиразнішої перемоги дня, той, хто міг звести з небес хмари, дощ і вогонь, був готовий виконати прислужницьку службу і бігти перед колісницею Ахава в темряві, у вітрі й дощі, щоб послужити володареві, якого він не побоявся докорити віч-на-віч за його гріхи й злочини. Цар увійшов за брами. Ілля загорнувся у свій плащ і ліг на голу землю. Свідчення, том 3, 287.

Back to Articles