Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and One

Книга Даниїла - Номер сто один

The Messenger of the Covenant: From Purification to Purging

Посланець Завіту: від очищення до чистки

Author

Jeff Pippenger

Published

February 29, 2024

Formats

PDF
Word

The week that Christ confirmed the covenant represented the period from His baptism, until Christ in the heavenly sanctuary stood up at the stoning of Stephen.

Тиждень, протягом якого Христос підтвердив завіт, означав період від Його хрещення до того, як Христос у небесному святилищі підвівся під час побиття Стефана камінням.

> But he, being full of the Holy Ghost, looked up stedfastly into heaven, and saw the glory of God, and Jesus standing on the right hand of God, And said, Behold, I see the heavens opened, and the Son of man standing on the right hand of God. Then they cried out with a loud voice, and stopped their ears, and ran upon him with one accord, And cast him out of the city, and stoned him: and the witnesses laid down their clothes at a young man’s feet, whose name was Saul. And they stoned Stephen, calling upon God, and saying, Lord Jesus, receive my spirit. And he kneeled down, and cried with a loud voice, Lord, lay not this sin to their charge. And when he had said this, he fell asleep. Acts 7:55–60.

> А він, повний Святого Духа, пильно дивився в небо й побачив славу Божу та Ісуса, Який стояв праворуч Бога, і сказав: Ось, бачу небеса відкриті й Сина Людського, що стоїть праворуч Бога. Тоді вони закричали гучним голосом, затулили вуха й одностайно кинулися на нього, і, вигнавши його з міста, каменували його; а свідки поклали свої одежі біля ніг юнака на ім’я Савл. І каменували Степана; він призивав Бога й казав: Господи Ісусе, прийми дух мій. І, упавши навколішки, крикнув гучним голосом: Господи, не залічи їм цього гріха. І, промовивши це, він заснув. Дії 7:55-60.

When Stephen was stoned and Michael stood up, the gospel went to the Gentiles, for until that time the gospel was restricted to the Jews.

Коли Стефана побили камінням і Михайло підвівся, євангеліє прийшло до язичників, бо до того часу євангеліє поширювалося лише серед юдеїв.

> “Then, said the angel, ‘He shall confirm the covenant with many for one week [seven years].’ For seven years after the Saviour entered on His ministry, the gospel was to be preached especially to the Jews; for three and a half years by Christ Himself; and afterward by the apostles. ‘In the midst of the week He shall cause the sacrifice and the oblation to cease.’ Daniel 9:27. In the spring of A. D. 31, Christ the true sacrifice was offered on Calvary. Then the veil of the temple was rent in twain, showing that the sacredness and significance of the sacrificial service had departed. The time had come for the earthly sacrifice and oblation to cease.

> Тоді, сказав ангел: «Він зміцнить завіт з багатьма на один тиждень [сім років]». Протягом семи років після того, як Спаситель розпочав Своє служіння, Євангеліє належало проповідувати насамперед юдеям; три з половиною роки — Самим Христом, а згодом — апостолами. «У середині тижня Він припинить жертву й приношення». Даниїла 9:27. Навесні 31 року н. е. Христос, істинна жертва, був принесений у жертву на Голгофі. Тоді завіса храму розірвалася надвоє, свідчачи, що святість і значення жертовного служіння відійшли. Настав час, щоб земні жертви та приношення припинилися.

> “The one week—seven years—ended in A. D. 34. Then by the stoning of Stephen the Jews finally sealed their rejection of the gospel; the disciples who were scattered abroad by persecution ‘went everywhere preaching the word’ (Acts 8:4); and shortly after, Saul the persecutor was converted, and became Paul, the apostle to the Gentiles.” The Desire of Ages, 233.

> Один тиждень — сім років — завершився у 34 р. н. е. Тоді побиттям камінням Степана юдеї остаточно засвідчили своє відкинення Євангелія; а учні, розсіяні через переслідування, «ходили й усюди проповідували слово» (Дії 8:4); і незабаром Савл, переслідувач, навернувся і став Павлом, апостолом для язичників. Бажання віків, 233.

In the year 34, the sacred week (twenty-five hundred and twenty days), ended and ancient Israel was divorced from God, their probation had fully closed. At that point the retribution against ancient Israel for the rejection of the covenant, and for the crucifixion of the Son of God was subject to God’s executive judgment. God in His longsuffering mercy deferred the destruction of Jerusalem until the siege and destruction in 66 AD through to 70 AD.

У 34 році священний тиждень (дві тисячі п’ятсот двадцять днів) закінчився, і стародавній Ізраїль був розлучений із Богом; їхній час випробування повністю завершився. Відтоді відплата для стародавнього Ізраїлю за відкинення завіту та за розп’яття Сина Божого підпала під Божий виконавчий суд. Бог у Своїй довготерпеливій милості відклав знищення Єрусалима до облоги й руйнування з 66 по 70 рік н. е.

The verses in Daniel chapter nine, that identified the week Christ confirmed the covenant, also identifies that pagan Rome (the prince that shall come) would destroy the city and sanctuary, but God in His longsuffering mercy, allowed the children of ancient Israel time to hear the gospel and make a decision as their fathers had done during the seven year period of Christ’s and the disciples’ ministry among them.

Вірші дев’ятого розділу книги Даниїла, які визначили тиждень, коли Христос підтвердив заповіт, також вказують, що язичницький Рим (князь, який має прийти) знищить місто і святиню; але Бог у Своєму довготерпінні та милості дозволив дітям стародавнього Ізраїлю час, щоб почути Євангеліє і ухвалити рішення, як це робили їхні батьки під час семирічного періоду служіння Христа та Його учнів серед них.

> “For nearly forty years after the doom of Jerusalem had been pronounced by Christ Himself, the Lord delayed His judgments upon the city and the nation. Wonderful was the long-suffering of God toward the rejectors of His gospel and the murderers of His Son. The parable of the unfruitful tree represented God’s dealings with the Jewish nation. The command had gone forth, ‘Cut it down; why cumbereth it the ground?’ (Luke 13:7) but divine mercy had spared it yet a little longer. There were still many among the Jews who were ignorant of the character and the work of Christ. And the children had not enjoyed the opportunities or received the light which their parents had spurned. Through the preaching of the apostles and their associates, God would cause light to shine upon them; they would be permitted to see how prophecy had been fulfilled, not only in the birth and life of Christ, but in His death and resurrection. The children were not condemned for the sins of the parents; but when, with a knowledge of all the light given to their parents, the children rejected the additional light granted to themselves, they became partakers of the parents’ sins, and filled up the measure of their iniquity.

> «Протягом майже сорока років після того, як Сам Христос проголосив загибель Єрусалима, Господь відстрочував Свої суди над містом і народом. Дивовижним було довготерпіння Бога щодо тих, хто відкидав Його Євангеліє, і вбивць Його Сина. Притча про неплідне дерево відображала Боже поводження з юдейським народом. Прозвучав наказ: «Зрубай його; навіщо воно марно займає землю?» (Луки 13:7), але Боже милосердя пощадило його ще на деякий час. Серед юдеїв ще було багато таких, які не знали про характер і служіння Христа. А діти не користувалися нагодами і не отримали того світла, яке їхні батьки відкинули. Через проповідь апостолів і їхніх співпрацівників Бог дав би світлу засяяти над ними; вони мали б змогу побачити, як сповнилися пророцтва не лише в народженні та житті Христа, а й у Його смерті та воскресінні. Діти не були засуджені за гріхи батьків; але коли, маючи знання про все світло, дане їхнім батькам, діти відкидали додаткове світло, дароване їм самим, вони ставали співучасниками батьківських гріхів і довершували міру свого беззаконня.»

> “The long-suffering of God toward Jerusalem only confirmed the Jews in their stubborn impenitence. In their hatred and cruelty toward the disciples of Jesus they rejected the last offer of mercy. Then God withdrew His protection from them and removed His restraining power from Satan and his angels, and the nation was left to the control of the leader she had chosen. Her children had spurned the grace of Christ, which would have enabled them to subdue their evil impulses, and now these became the conquerors. Satan aroused the fiercest and most debased passions of the soul. Men did not reason; they were beyond reason—controlled by impulse and blind rage. They became satanic in their cruelty. In the family and in the nation, among the highest and the lowest classes alike, there was suspicion, envy, hatred, strife, rebellion, murder. There was no safety anywhere. Friends and kindred betrayed one another. Parents slew their children, and children their parents. The rulers of the people had no power to rule themselves. Uncontrolled passions made them tyrants. The Jews had accepted false testimony to condemn the innocent Son of God. Now false accusations made their own lives uncertain. By their actions they had long been saying: ‘Cause the Holy One of Israel to cease from before us.’ Isaiah 30:11. Now their desire was granted. The fear of God no longer disturbed them. Satan was at the head of the nation, and the highest civil and religious authorities were under his sway.” The Great Controversy, 27, 28.

> Довготерпіння Бога щодо Єрусалима лише утвердило юдеїв у їхній упертій нерозкаянності. У своїй ненависті та жорстокості до учнів Ісуса вони відкинули останню пропозицію милості. Тоді Бог забрав від них Свою охорону і забрав Свою стримувальну силу від Сатани та його ангелів, і нація була залишена під контролем вождя, якого вона обрала. Її діти знехтували благодаттю Христа, яка дала б їм змогу підкорити свої злі пориви, а тепер вони взяли гору. Сатана розбурхав найлютиші й найниціші пристрасті душі. Люди не міркували; вони були поза розумом — керовані імпульсом і сліпою люттю. У своїй жорстокості вони стали сатанинськими. У родині й у нації, як у найвищих, так і в найнижчих верствах, панували підозра, заздрість, ненависть, чвари, бунт, вбивство. Ніде не було безпеки. Друзі й рідні зраджували одне одного. Батьки вбивали своїх дітей, а діти — своїх батьків. Правителі народу не мали сили керувати самими собою. Нестримні пристрасті робили їх тиранами. Юдеї прийняли лжесвідчення, щоб засудити невинного Сина Божого. Тепер фальшиві обвинувачення робили непевними їхні власні життя. Своїми вчинками вони вже давно говорили: «Нехай Святий Ізраїлів перестане бути перед нами». Ісая 30:11. Тепер їхнє бажання було виконане. Страх Божий більше їх не тривожив. Сатана стояв на чолі нації, а найвищі світські та релігійні власті були під його владою. Велика боротьба, 27, 28.

As the Messenger of the Covenant, Christ first dealt exclusively with the Jews. In the year 34, at the stoning of Stephen, the gospel then went to the Gentiles, and the time of God’s executive judgment arrived, though God in His mercy deferred that point in time for about forty years.

Як Посланець Заповіту, Христос спочатку звертався виключно до юдеїв. У 34 році, під час побиття Стефана камінням, Євангеліє відтоді було звіщене язичникам, і настав час Божого виконавчого суду, хоча Бог у Своїй милості відклав цей момент приблизно на сорок років.

As the Messenger of the Covenant, in fulfillment of Malachi chapter three, Christ twice cleansed the temple. He did so in a period that was especially set apart for the covenant people who were then being passed by and divorced, and also for those who would then become the new chosen people. When that period of time concluded, the time of God’s executive judgment began. John the Baptist was the messenger who prepared the way for Christ’s work of raising up a new chosen people that He would enter into covenant with.

Як Посланець Завіту, на виконання третього розділу книги Малахії, Христос двічі очистив храм. Він зробив це в період, який був особливо відведений для завітного народу, якого тоді Бог минав і з яким розлучався, а також для тих, хто згодом мав стати новим обраним народом. Коли той період завершився, розпочався час Божого виконавчого суду. Іван Хреститель був вісником, який приготував шлях для Христового діла зі створення нового обраного народу, з яким Він укладе завіт.

The two temple cleansings were object lessons identifying Christ’s work of cleansing the soul temple. When the Messenger of the Covenant suddenly arrives in Malachi chapter three, He purifies and also purges the sons of Levi, for the purpose of creating an offering, as in days of old.

Два очищення храму були наочними уроками, що вказували на Христову працю з очищення храму душі. Коли Посланець Заповіту раптово приходить у третьому розділі Малахії, Він очищує синів Левія та звільняє їх від скверни з метою приготування приношення, як у давні дні.

> But who may abide the day of his coming? and who shall stand when he appeareth? for he is like a refiner’s fire, and like fullers’ soap: And he shall sit as a refiner and purifier of silver: and he shall purify the sons of Levi, and purge them as gold and silver, that they may offer unto the Lord an offering in righteousness. Then shall the offering of Judah and Jerusalem be pleasant unto the Lord, as in the days of old, and as in former years. Malachi 3:2–3.

> Але хто витримає день його приходу? І хто встоїть, коли він з’явиться? Бо він — як вогонь плавильника і як луг пральників. І сяде, немов плавильник і очищувач срібла, і очистить синів Левія та переплавить їх, як золото й срібло, щоб вони приносили Господу приношення в праведності. Тоді буде приношення Юди та Єрусалима приємним Господу, як за давніх днів і як у попередні роки. Малахії 3:2–3.

Malachi chapter three, and the two temple cleansings represent a perfection of the faith of the sons of Levi that is accomplished by the Messenger of the Covenant. The perfection of the faith of the sons of Levi is represented by the purification of the gold.

Третій розділ Малахії та два очищення храму представляють досконалість віри синів Левія, яка здійснюється Посланцем Заповіту. Досконалість віри синів Левія представлена очищенням золота.

> “There must be, with all who have any influence in the sanitarium, a conforming to God’s will, a humiliation of self, an opening of the heart to the precious influence of the Spirit of Christ. The gold tried in the fire represents love and faith. Many are nearly destitute of love. Self-sufficiency blinds their eyes to their great need. There is a positive necessity for a daily conversion to God, a new, deep, and daily experience in the religious life.” Testimonies, volume 4, 558.

> У всіх, хто має будь-який вплив у санаторії, має бути підпорядкування Божій волі, смирення себе та відкриття серця для дорогоцінного впливу Духа Христового. Золото, випробуване в огні, символізує любов і віру. Багато хто майже позбавлений любові. Самодостатність засліплює їх і не дає побачити їхню велику потребу. Є безперечна необхідність у щоденному наверненні до Бога, у новому, глибокому та щоденному досвіді релігійного життя. Свідчення, том 4, 558.

Malachi chapter three, and the two temple cleansings represent a perfection of the understanding of the increase of knowledge within the wise, who are the sons of Levi, that is accomplished by the Messenger of the Covenant. The perfection of the sons of Levi’s represented by the purification of the silver.

Третій розділ книги Малахії та два очищення храму відображають довершеність розуміння зростання знання серед мудрих, тобто синів Левія, яке здійснюється Посланцем Заповіту. Довершеність синів Левія представлена очищенням срібла.

> The words of the Lord are pure words: as silver tried in a furnace of earth, purified seven times. Psalm 12:6.

> Слова Господні — чисті слова: як срібло, випробуване в глиняній печі, очищене сім разів. Псалом 12:6.

The Messenger of the Covenant was to purify the sons of Levi as silver and gold. The Word of God is what purifies, for to be purified is to be justified and sanctified.

Посланець Заповіту мав очистити синів Левія як срібло й золото. Слово Боже є тим, що очищує, бо бути очищеним — це бути виправданим і освяченим.

> Sanctify them through thy truth: thy word is truth. John 17:17.

> Освяти їх істиною Твоєю: слово Твоє — істина. Івана 17:17.

John the Baptist was the messenger that prepared the way for the Messenger of the Covenant in the first fulfillment of Malachi chapter three, and his message in that regard was fourfold in nature. His work included the identification of the work of purification that was to be accomplished by the Messenger of the Covenant, and that the work of purification accomplished was represented as an act of sweeping a threshing-floor. He identified that the former chosen people were then in the process of being passed by. He also presented the Laodicean message to God’s people, thus showing them their sins and the sins of their fathers. He placed all these realities in the context of the “wrath to come.” The work of the messenger who prepared the way, represented a work by one who had never received an education in the educational system of the people who were being passed by.

Іван Хреститель був вісником, який приготував шлях для Вісника Заповіту в першому сповненні третього розділу книги Малахії, а його вістка в цьому відношенні мала чотири складові. Його праця включала окреслення праці очищення, яку мав звершити Вісник Заповіту, і те, що звершене очищення було зображене як акт вимітання току. Він указав, що колишній вибраний народ тоді вже перебував у процесі відкинення. Він також подав Лаодикійське послання Божому народові, тим самим показуючи їм їхні гріхи та гріхи їхніх батьків. Усі ці реалії він помістив у контекст «грядущого гніву». Праця вісника, який готував шлях, була працею того, хто ніколи не здобував освіти в освітній системі народу, який відкидали.

> “In John the Baptist the Lord raised up for Himself a messenger to prepare the way of the Lord. He was to bear to the world an unflinching testimony in reproving and denouncing sin. Luke, in announcing his mission and work, says, ‘And he shall go before Him in the spirit and power of Elias, to turn the hearts of the fathers to the children, and the disobedient to the wisdom of the just; to make ready a people prepared for the Lord’ (Luke 1:17).

> В особі Івана Хрестителя Господь підняв Собі посланця, щоб приготувати дорогу Господню. Він мав нести світові безкомпромісне свідчення, докоряючи та засуджуючи гріх. Лука, проголошуючи його місію та служіння, каже: «І він піде перед Ним у дусі й силі Іллі, щоб навернути серця батьків до дітей, а непокірних — до мудрості праведних; щоб приготувати народ, приготовлений для Господа» (Луки 1:17).

> “Many of the Pharisees and Sadducees came to the baptism of John, and addressing these, he said, ‘O generation of vipers, who hath warned you to flee from the wrath to come? Bring forth therefore fruits meet for repentance: and think not to say within yourselves, We have Abraham to our father: for I say unto you, that God is able of these stones to raise up children unto Abraham. And now also the ax is laid unto the root of the trees: therefore every tree which bringeth not forth good fruit is hewn down, and cast into the fire. I indeed baptize you with water unto repentance: but He that cometh after me is mightier than I, whose shoes I am not worthy to bear: He shall baptize you with the Holy Ghost, and with fire: whose fan is in His hand, and He will throughly purge His floor, and gather His wheat into the garner; but He will burn up the chaff with unquenchable fire’ (Matthew 3:7–12).

> Багато з фарисеїв і саддукеїв прийшли на хрещення Івана, і, звертаючись до них, він сказав: «Поріддя гадюче, хто остеріг вас утекти від майбутнього гніву? Отож приносьте плоди, гідні покаяння; і не думайте казати в собі: Ми маємо Авраама за батька; бо кажу вам, що Бог може з оцих каменів підняти дітей Авраамові. А вже й сокира прикладена до коріння дерев; отож кожне дерево, що не приносить доброго плоду, зрубується й укидається у вогонь. Я ж хрещу вас водою на покаяння; але Той, що йде за мною, сильніший за мене; я недостойний понести Його взуття; Він хреститиме вас Духом Святим та вогнем; лопата в Його руці, і Він ретельно очистить тік Свій, і збере пшеницю Свою до клуні; а полову попалить невгасимим вогнем» (Матвія 3:7-12).

> “The voice of John was lifted up like a trumpet. His commission was, ‘Shew My people their transgression, and the house of Jacob their sins’ (Isaiah 58:1). He had obtained no human scholarship. God and nature had been his teachers. But one was needed to prepare the way before Christ who was bold enough to make his voice heard like the prophets of old, summoning the degenerate nation to repentance.” Selected Messages, book 2, 147, 148.

> Голос Івана лунав, мов сурма. Його дорученням було: «Оголоси Моєму народові їхні переступи, а домові Якова — їхні гріхи» (Ісая 58:1). Він не здобув людської освіти. Бог і природа були його вчителями. Але для приготування шляху перед Христом був потрібен такий, хто мав достатню відвагу, щоб його голос був почутий, подібно до пророків давнини, закликаючи зіпсований народ до покаяння. Вибрані послання, книга 2, 147, 148.

William Miller was the second messenger that prepared the way for the Messenger of the Covenant, and Miller’s person and work had been typified by John the Baptist.

Вільям Міллер був другим посланцем, який приготував шлях для Посланця Заповіту, а його особу та діяльність прообразив Іван Хреститель.

> “Thousands were led to embrace the truth preached by William Miller, and servants of God were raised up in the spirit and power of Elijah to proclaim the message. Like John, the forerunner of Jesus, those who preached this solemn message felt compelled to lay the ax at the root of the tree, and call upon men to bring forth fruits meet for repentance.” Early Writings, 233.

> «Тисячі були приведені до того, щоб прийняти істину, яку проповідував Вільям Міллер, а служителі Божі були підняті в дусі та силі Іллі, щоб проголошувати вістку. Подібно до Івана, Предтечі Ісуса, ті, хто проповідували цю урочисту вістку, вважали за необхідне покласти сокиру при корені дерева й закликати людей приносити плоди, гідні покаяння». Ранні твори, 233.

The quibbling Jews in the time of Christ had been led to trust in a false message of the Messiah. “Messiah” is the Hebrew word for the Greek word “Christ” which means “anointed”.

Прискіпливих юдеїв за часів Христа схилили повірити у фальшиву вістку про Месію. "Месія" — це єврейське слово, відповідник грецького слова "Христос", що означає "помазаний".

> The word which God sent unto the children of Israel, preaching peace by Jesus Christ: (he is Lord of all:) That word, I say, ye know, which was published throughout all Judaea, and began from Galilee, after the baptism which John preached; How God anointed Jesus of Nazareth with the Holy Ghost and with power: who went about doing good, and healing all that were oppressed of the devil; for God was with him. Acts 10:36–38.

> Слово, яке Бог послав дітям Ізраїля, звіщаючи мир через Ісуса Христа: (Він — Господь усіх:) Те слово, кажу, ви знаєте, яке було проголошене по всій Юдеї і почалося від Галілеї після хрещення, яке проповідував Іван; як Бог помазав Ісуса з Назарету Святим Духом та силою; який ходив, творячи добро і зціляючи всіх, пригноблених дияволом; бо Бог був з ним. Дії 10:36-38.

Both “messiah” and “Christ” mean “the anointed one”. Christ was anointed at His baptism, so technically He was not the Messiah or the Christ until His baptism. His baptism prophetically aligns with the descent of the angel in Revelation chapter ten, that descended on August 11, 1840, and it also aligns with the descent of the mighty angel of Revelation chapter eighteen, who descended on September 11, 2001. The three prophetic waymarks identify the manifestation of the Holy Spirit in the latter rain.

І «Месія», і «Христос» означають «Помазанця». Христос був помазаний під час Свого хрещення, тож технічно Він не був Месією чи Христом до Свого хрещення. Його хрещення пророчо співвідноситься зі сходженням ангела в десятому розділі книги Об’явлення, який зійшов 11 серпня 1840 року, а також зі сходженням могутнього ангела з вісімнадцятого розділу Об’явлення, який зійшов 11 вересня 2001 року. Три пророчі віхи вказують на вияв Святого Духа в пізньому дощі.

The quibbling Jews held to a misconception, a false prophetic message that the Messiah would bring about a literal earthly kingdom where the nation of Israel would govern the world. It was a false message that promised “peace and prosperity”.

Прискіпливі юдеї дотримувалися хибного уявлення, фальшивого пророчого послання, ніби Месія встановить буквальне земне царство, у якому народ Ізраїлю правитиме світом. Це було фальшиве послання, що обіцяло «мир і процвітання».

William Miller’s message had two major elements. The first was the application of the time prophecies that identified the cleansing of the sanctuary, and the second was his rejection of the Catholic interpretation of the thousand-year millennium that the Protestants were prone to believe. That false view of the millennium identified as a thousand years of peace and prosperity, had been represented by the false view of the Messiah’s kingdom that was held by the quibbling Jews.

Послання Вільяма Міллера мало два головні елементи. Першим було застосування часових пророцтв, які вказували на очищення святилища, а другим — його відкинення католицького тлумачення тисячоліття, до віри в яке схилялися протестанти. Цей хибний погляд на тисячоліття, який описували як тисячу років миру та процвітання, знаходив своє відображення в хибному уявленні про царство Месії, якого дотримувалися прискіпливі юдеї.

Those two witnesses identify a counterfeit latter rain message promising “peace and prosperity” in the third and final fulfillment of the history of the messenger who prepares for the Messenger of the Covenant to suddenly come to His temple. That false latter rain message is identified as a “peace and safety” message, in contrast to the message of John the Baptist who identified that “every tree which bringeth not forth good fruit is hewn down, and cast into the fire,” when “the wrath to come” arrives. It was also represented by Miller’s identification that there would be no thousand years of peace, as Catholicism teaches, for when the Lord returns, He will destroy the earth with the brightness of His coming.

Ті двоє свідків викривають підроблене послання пізнього дощу, що обіцяє "мир і добробут", у третьому й остаточному виконанні історії вісника, який готує шлях для Посланця Заповіту, щоб Він раптово прийшов до Свого храму. Те фальшиве послання пізнього дощу визначене як послання "мир та безпека", на противагу посланню Івана Хрестителя, який проголошував, що "кожне дерево, яке не приносить доброго плоду, буде зрубане й кинене у вогонь", коли настане "гнів, що має прийти". Це також було виражено в твердженні Міллера, що не буде тисячі років миру, як учить католицизм, бо коли Господь повернеться, Він знищить землю сяйвом Свого приходу.

> And to you who are troubled rest with us, when the Lord Jesus shall be revealed from heaven with his mighty angels, In flaming fire taking vengeance on them that know not God, and that obey not the gospel of our Lord Jesus Christ: Who shall be punished with everlasting destruction from the presence of the Lord, and from the glory of his power. 2 Thessalonians 1:7–9.

> А вам, що терпите утиски, — полегша разом із нами, коли Господь Ісус з’явиться з неба зі Своїми могутніми ангелами, у полум’яному вогні, чинячи відплату тим, хто не знає Бога й не кориться Євангелію Господа нашого Ісуса Христа; вони зазнають кари — вічної погибелі — від лиця Господнього та від слави сили Його. 2 Солунян 1:7-9.

The first two messengers who prepared for the Messenger of the Covenant to enter into covenant with a new chosen people, demonstrate that a false “peace and safety” latter rain message, which was formulated in the third generation of Laodicean Adventism, has been designed by Satan to prevent Laodicean Adventism in the fourth generation from recognizing the role of Islam, as represented in the third Woe.

Перші два вісники, які підготували Посланця Заповіту, щоб він вступив у заповіт із новим вибраним народом, показують, що фальшиве послання пізнього дощу «мир та безпека», сформульоване у третьому поколінні лаодикійського адвентизму, було задумане Сатаною, аби перешкодити лаодикійському адвентизму у четвертому поколінні визнати роль ісламу, як це представлено у третьому «Горе».

In the purification process that is accomplished for those represented by the sons of Levi, the one who comes after John the Baptist was to thoroughly sweep and “purge” His floor, with the fan that is in His hand. That work is accomplished by His Word.

У процесі очищення, який звершується для тих, кого представляють сини Левія, Той, Хто приходить після Івана Хрестителя, мав ретельно вимести й «очистити» Свій тік віялом, що в Його руці. Це діло звершується Його Словом.

> “‘Whose fan is in His hand, and He will throughly purge His floor, and gather His wheat into the garner.’ Matthew 3:12. This was one of the times of purging. By the words of truth, the chaff was being separated from the wheat. Because they were too vain and self-righteous to receive reproof, too world-loving to accept a life of humility, many turned away from Jesus. Many are still doing the same thing. Souls are tested today as were those disciples in the synagogue at Capernaum. When truth is brought home to the heart, they see that their lives are not in accordance with the will of God. They see the need of an entire change in themselves; but they are not willing to take up the self-denying work. Therefore they are angry when their sins are discovered. They go away offended, even as the disciples left Jesus, murmuring, ‘This is an hard saying; who can hear it?’” The Desire of Ages, 392.

> "'Віяло Його в руці Його, і Він дочиста очистить тік Свій, і збере пшеницю Свою до житниці.' Матвія 3:12. Це був один із періодів очищення. Словами істини полова відділялася від пшениці. Бо вони були надто марнославні й самоправедні, щоб прийняти докір, занадто прив’язані до світу, щоб прийняти життя смирення, багато хто відвернувся від Ісуса. Багато хто й досі чинить так само. І сьогодні душі випробовуються так само, як і ті учні в синагозі в Капернаумі. Коли істина доходить до серця, вони бачать, що їхнє життя не відповідає волі Божій. Вони бачать потребу в цілковитій зміні самих себе; але не бажають узятися за справу самозречення. Тому вони гніваються, коли їхні гріхи викриваються. Вони відходять, ображені, так само, як учні залишили Ісуса, нарікаючи: 'Жорстке це слово; хто може його слухати?'" Бажання віків, 392.

The message of the latter rain is the “debate” of Habakkuk chapter two, and it is the words of truth, that separate the chaff from the wheat. That separation is the purging accomplished by the Messenger of the Covenant. In Millerite history, the message of Daniel chapter eight, verse fourteen, produced a purging when it first failed and brought about the tarrying time of Habakkuk chapter two and the parable of the ten virgins in Matthew chapter twenty-five. When the message of the Midnight Cry was ultimately fulfilled on October 22, 1844, it produced an even greater purging. Then it was that the Messenger of the Covenant suddenly arrived and began the final purging and purification. The movement that had passed through the first two of three purifications and purging’s, failed the third and was sent to the wilderness of Laodicea in 1863.

Вістка пізнього дощу — це «спір» другого розділу Авакума, і це слова істини, що відділяють полову від пшениці. Це відділення є очищенням, звершеним Посланцем Заповіту. В історії міллерітизму вістка з восьмого розділу книги Даниїла, вірша чотирнадцятого, спричинила очищення, коли спершу зазнала невдачі й привела до часу зволікання другого розділу Авакума та до притчі про десять дів у двадцять п’ятому розділі Євангелія від Матвія. Коли вістка Опівнічного Крику зрештою сповнилася 22 жовтня 1844 року, це спричинило ще більше очищення. Тоді раптово з’явився Посланець Заповіту й розпочав остаточне очищення та очищування. Рух, що пройшов через перші два з трьох очищень і просіювань, не витримав третього й був відправлений у пустелю Лаодикії в 1863 році.

In the Millerite history the Protestants were first purged by the words of truth, thereafter the movement of the first angel was purged at the arrival of the third testing message. But those who had been the builders of the Millerite temple during the forty-six years from 1798 unto 1844, failed the third test, which arrived on October 22, 1844, though they perfectly fulfilled the parable of the ten virgins.

У міллеритській історії протестанти спочатку були очищені словами істини, після цього рух першого ангела був очищений з приходом третього випробувального послання. Але ті, хто були будівничими міллеритського храму протягом сорока шести років — із 1798 по 1844 рік, не витримали третього випробування, яке настало 22 жовтня 1844 року, хоча вони повністю сповнили притчу про десять дів.

> “Many who went forth to meet the Bridegroom under the messages of the first and second angels, refused the third, the last testing message to be given to the world, and a similar position will be taken when the last call is made.

> Багато тих, хто вийшов назустріч Женихові під впливом вісток першого й другого ангелів, відкинули третю — останню випробувальну вістку, призначену для світу, і подібну позицію займуть, коли пролунає останній заклик.

> “Every specification of this parable should be carefully studied. We are represented either by the wise or by the foolish virgins.” Review and Herald, October 31, 1899.

> "Кожну деталь цієї притчі слід ретельно вивчити. Ми представлені або мудрими, або нерозумними дівами." Review and Herald, 31 жовтня 1899 року.

The prophetic history that began at the arrival of the third angel on October 22, 1844, was a failure, and it ended with the rebellion of 1863. By 1850 Sister White penned the following message.

Пророча історія, що почалася з приходом третього ангела 22 жовтня 1844 року, виявилася невдачею і завершилася повстанням 1863 року. До 1850 року сестра Вайт написала наступне послання.

> “The Lord gave me a view, January 26, which I will relate. I saw that some of the people of God were stupid and dormant; and were but half awake, and did not realize the time we were now living in; and that the ‘man’ with the ‘dirt-brush’ had entered, and that some were in danger of being swept away. I begged of Jesus to save them, to spare them a little longer, and let them see their awful danger, that they might get ready before it should be forever too late. The angel said, ‘Destruction is coming like a mighty whirlwind.’ I begged of the angel to pity and to save those who loved this world, and were attached to their possessions, and were not willing to cut loose from them, and sacrifice them to speed the messengers on their way to feed the hungry sheep, who were perishing for want of spiritual food.

> Господь дав мені видіння 26 січня, про яке я розповім. Я бачив, що деякі з Божого народу були нерозумні й дрімотні; були лише напівпробуджені і не усвідомлювали часу, в який ми тепер живемо; і що 'чоловік' із 'щіткою для бруду' увійшов, і що деякі були під загрозою бути змітеними. Я благав Ісуса їх урятувати, пощадити їх ще трохи і дати їм побачити свою жахливу небезпеку, щоб вони встигли приготуватися, перш ніж стане назавжди запізно. Ангел сказав: 'Загибель наближається, як могутній вихор.' Я благав ангела змилуватися і спасти тих, які любили цей світ, були прив’язані до свого майна і не хотіли відірватися від нього та пожертвувати ним, щоб прискорити посланців на їхньому шляху, аби нагодувати голодних овець, які гинули через брак духовної їжі.

> “As I viewed poor souls dying for want of the present truth, and some who professed to believe the truth were letting them die, by withholding the necessary means to carry forward the work of God, the sight was too painful, and I begged of the angel to remove it from me. I saw that when the cause of God called for some of their property, like the young man who came to Jesus, [Matthew 19:16–22.] they went away sorrowful; and that soon the overflowing scourge would pass over and sweep their possessions all away, and then it would be too late to sacrifice earthly goods, and lay up a treasure in heaven.” Review and Herald, April 1, 1850.

> Коли я бачив бідні душі, що вмирали через брак нинішньої істини, а деякі, які заявляли, що вірять істині, дозволяли їм помирати, утримуючи необхідні засоби для провадження Божої справи, це видовище було надто болісним, і я благав ангела відвернути його від мене. Я бачив, що коли справа Божа вимагала частини їхнього майна, вони, подібно до юнака, який прийшов до Ісуса [Матвія 19:16–22.], відходили засмучені; і що незабаром навальний бич пронесеться і змете все їхнє майно, і тоді вже буде запізно жертвувати земними благами й нагромаджувати скарб на небі. Review and Herald, 1 квітня 1850 р.

In 1850, the dirt-brush man had already arrived. On October 22, 1844, the Messenger of the Covenant had suddenly come to His temple, and He began the work of purging and purifying the sons of Levi.

У 1850 році чоловік із щіткою для сміття вже прибув. 22 жовтня 1844 року Посланець Заповіту раптово прийшов до Свого храму, і Він розпочав працю очищення та очищання синів Левія.

We will continue this study in the next article.

Ми продовжимо це дослідження у наступній статті.

> “Today souls are being tested and tried, and many are passing over the same ground trodden by those who forsook Christ. When tested by the Word, they reject the divine Teacher. When rebuked because their lives are not in harmony with truth and righteousness, they turn from the Saviour; and their decision, like that of the offended disciples, is never reversed. They walk no more with Christ. Thus are the words fulfilled, ‘Whose fan is in His hand, and He will throughly purge His floor, and gather His wheat into the garner.’” Signs of the Times, May 15, 1901.

> Сьогодні душі випробовуються й перевіряються, і багато хто проходить тим самим шляхом, протоптаним тими, що відступили від Христа. Коли їх випробовує Слово, вони відкидають Божественного Учителя. Коли їх докоряють за те, що їхнє життя не узгоджується з істиною та праведністю, вони відвертаються від Спасителя; і їхнє рішення, як і рішення ображених учнів, ніколи не переглядається. Вони більше не ходять із Христом. Так виконуються слова: «Лопата в руці Його, і Він досконало очистить тік Свій і збере пшеницю Свою до житниці». Знаки часу, 15 травня 1901.

Back to Articles